Erin Hunter

WARRIORS

Book Six: The Darkest Hour

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською для опису загального устрою котячих кланів та громадянства їх членів була використана термінологія Національної скаутської організації України «Пласт»

Гантер Ерін

Темні часи

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко.

ISBN 978-617-7660-82-7

© Working Partners Limited, 2001

© ПП «АССА», 2018

© Панченко О. І., дизайн, 2017

© mrgaser, e-pub, 2019

Аннотація

Новий провідник Громового Клану разом із даром дев’яти життів отримує від пращурів-вояків загрозливе застереження: «Лев із тигром зустрінуться в битві, і кров запанує над лісом». Що означають пророчі слова Зореклану? Намагаючись розгадати цю загадку, Вогнезір робить усе можливе, аби захистити Громових котів від жорстокої помсти давнього ворога. Та він навіть і не підозрює, що тепер у його лапах не тільки майбутнє власного Клану, але й усього лісу. 

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідник

Вогнезір — вродливий та сміливий рудий кіт.

Воєвода

Білошторм — великий білий кіт.

Медикицька

Попелюшка — сіра пухнаста киця з пораненою лапкою.

Вояки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Сіросмуг — великий пухнастий сірий кіт.

Темносмуг — елегантний чорно-сірий смугастий кіт.

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.

Мишошубка — маленька густо-коричнева кицька.

Орлякошуб — бурий смугастий кіт.

Морозошубка — киця з чудовим білосніжним хутром і блакитними очима.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда киця.

Хмарохвіст — білий пухнастий кіт із впертою вдачею.

Безлика — біла киця з рудим хвостом і ушкодженим обличчям.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Шиполап — рудий котик, учень Мишошубки.

Зололап — сірий котик, учень Порохошуба.

Папоротелапка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою, учениця Темносмуга.

Ожинолап — темний брунатний котик, син Тигрозора.

Вохролапка — норовлива темна кицька, донька Тигрозора.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Злотоквітка — кішка з блідо-рудою шубкою.

Верболоза — світло-сіра кицька із блакитними очима.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Одноока — світло-сіра кицька.

Рябохвоста — колись вродлива плямиста кицька з рябою шубкою.

Крапохвістка — світла кицька, яка нещодавно приєдналась до старійшин.

Дрібновух — сірий кіт із дуже маленькими вушками.

Тіньовий Клан

Провідник

Тигрозір — великий темно-бурий смугастий кіт із незвично довгими пазурами на передніх лапах.

Воєвода

Чорноногий — великий білий кіт із чорними як смола лапами.

Медикіт

Носошморг — маленький сіро-білий котик.

Вояки

Валун — худий сірий кіт, колишній волоцюга.

Зубощерб — кремезний смугастий кіт, колишній волоцюга.

Дубошуб — маленький коричневий кіт.

Річковий Клан

Провідник

Леопардозірка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Воєвода

Каменешуб — мужній кіт із сірим хутром.

Медикіт

Багношуб — брунатний котик.

Вояки

Мрячконіжка — струнка, граційна кішка зі сріблястим хутром.

Чорнокіготь — великий димчасто-сірий котяра з довгими кігтями.

Важкоступ — смугастий товстий кіт.

Новаки

Перолапка — пухнаста киця, донька Сіросмуга.

Бурелап — сірий котик, син Сіросмуга.

Вітряний Клан

Провідник

Високозорий — чорно-білий кіт із дуже довгим хвостом.

Воєвода

Мертвоніг — чорний кіт із вивихнутою лапою.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Одновус — молодий сміливий котик.

Багнокіготь — темно-брунатний котяра.

Клаповух — сіро-смугастий кіт.

Сітконіг — молодий смугастий кіт.

Новаки

Дроколап — маленький брунатний котик, учень Одновуса.

Королеви

Ранньоквітка — трикольорова кішка із бурштиновими очима.

Кривавий Клан

Провідник

Бич — маленький чорний котик.

Воєвода

Кістяк — великий чорно-білий кіт.

Коти поза Кланами

Принцеса — світло-брунатна киця з білими передніми лапками.

Круколап — чорний кіт із маленькою білою плямкою на грудях і білим кінчиком хвоста.

Ячмінь — чорно-білий кіт, який мешкає на фермі неподалік від лісу.

Ляпко — пухнастий, товариський чорно-білий кіт, який живе у будинку на краю лісу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Дощ монотонно стукотів по твердому чорному Громошляху, що лежав між безкінечними рядами кам’яних гнізд Двоногів. Десь-колись проносилась потвора, виблискуючи очима, чи пробігав самотній Двоніг, кутаючись у свою лискучу шубку.

Двоє котів тихо прослизнули за ріг, намагаючись не виходити з тіні будинку. Першим ішов худий сірий кіт із розідраним вухом і яскравими сторожкими очима, його хутро здавалося темнішим від вологи.

За ним скрадався кремезний котяра з масивними плечима, його мускули випиналися під промоченим хутром. Бурштинові очі цього велетня зблиснули під променем світла, і він почав роззиратися, ніби очікуючи нападу. А потім спинився під невеликим піддашком над входом до гнізда Двоногів і прогарчав:

— Ще довго? Тут смердить.

Сірий кіт глянув на нього.

— Уже недалеко.

— Краще б так і було.

Зморщившись, кремезний кіт закрокував далі, роздратовано смикаючи вухами, щоби струсити краплини дощу. На нього впав різкий жовтий промінь світла, і він здригнувся. За рогом прогарчала потвора, розкидаючи навсібіч брудну воду, що тхнула сміттям Двоногів. Кіт зашипів, коли вода хлюпнула йому на лапи і промочила хутро.

У гнізді Двоногів його бридило від усього: від твердої землі під лапами, від смороду потвор і Двоногів, яких вони переносили у своїх нутрощах, від незнайомих звуків, а найбільше від того, що він не міг дати собі тут раду без провідника. Цей широкоплечий кіт не звик залежати від будь-кого. У лісі він знав кожне дерево, кожен струмок, кожну кролячу нору. Його вважали найсильнішим і найнебезпечнішим вояком серед усіх Кланів. Тепер його відточені навики і гострі чуття були марні. Йому здавалося, що він оглух, осліп і скалічився, принизливо слідував за провідником, ніби безпорадне кошеня за своєю мамою.

Та воно було того варте. Вуса вояка засмикалися в передчутті. Він уже запустив у дію план, який мав перетворити найненависніших його ворогів на безпомічних жертв на їхній же території. Коли напали собаки, ніхто з котів не підозрював, що їх насправді виманили і весь цей час вели на повідку. Якщо все піде за планом, ця подорож до гнізда Двоногів дасть йому те, про що він так мріяв.

Сірий кіт повів далі стежкою через відкриту галявину, що смерділа потворами Двоногів. Під неприродним помаранчевим світлом калюжі вигравали всіма барвами веселки. Він спинився біля входу до вузької алеї та розтулив щелепи, щоби відчути запахи.

Вояк повторив за ним, гидливо облизуючи губи від затхлого запаху напівзогнилої їжі Двоногів.

— Це тут? — спитав він.

— Так, — нервово відповів сірий кіт. — Отже, пам’ятай, що я тобі казав. Той, до кого ми йдемо на зустріч, тримає під контролем багатьох котів. Ми повинні ставитися до нього з повагою.

— Валуне, ти забув, хто я? — вояк ступив крок уперед, нависаючи над своїм супутником.

Худий сірий кіт притиснув вуха.

— Ні, Тигрозоре, не забув. Але тут ти не провідник Клану.

Тигрозір форкнув.

— Ходімо нарешті, — гаркнув він.

Валун звернув до алеї, та за кілька кроків спинився, коли перед ними виросла кремезна фігура.

— Хто йде? — широкоплечий чорно-білий кіт вийшов із тіні. Сильні м’язи окреслювалися під його хутром, що змокло від дощу і прилипло до тіла. — Назвіться. Ми тут не любимо незнайомців.

— Привіт, Кістяче, — стримано нявкнув сірий вояк. — Пам’ятаєш мене?

Чорно-білий кіт примружив очі й кілька митей мовчав.

— То ти повернувся, Валуне? — зрештою нявкнув він. — Ти ж казав нам, що збираєшся пошукати кращого життя у лісі. Що ти тут робиш?

Чорно-білий кіт ступив крок уперед, але Валун стояв на місці, випустивши кігті у м’яку землю.

— Ми хочемо побачитися з Бичем.

Кістяк форкнув напівзадоволено, напівнасмішкувато.

— Не думаю, що Бич захоче побачитися з вами. А хто це з тобою? Його я не впізнаю.

— Мене звати Тигрозір. Я прийшов із лісу, щоби поговорити з вашим провідником.

Кістяк зиркнув на Валуна, а тоді знову на Тигрозора.

— Що вам від нього треба? — запитав він.

Бурштинові очі Тигрозора палали, наче вогні Двоногів, відбиті від вологого каміння навколо них.

— Я обговорю це з вашим провідником, а не з його охороною.

Кістяк наїжачився і випустив пазурі, але Валун швидко встряв між ним і Тигрозором.

— Бич мусить це почути, — наполіг він. — Це буде на користь усім котам.

Кілька митей Кістяк ще вагався, а потім відступив, дозволяючи Валуну з Тигрозором пройти. Він провів їх ворожим поглядом, але промовчав.

Тепер попереду, обережно ступаючи, йшов Тигрозір, поки ззаду поступово тьмяніло світло. Обабіч за купами сміття скрадалися змарнілі коти, не зводячи очей із двох непроханих гостей. Тигрозір напружив м’язи. Якщо перемовини завершаться невдало, йому доведеться битися, щоб вибратися звідси.

Кінець алеї загороджувала стіна. Тигрозір роззирнувся, виглядаючи провідника цих котів із гнізда Двоногів. Він очікував когось іще кремезнішого за дебелого Кістяка, тож спершу прогледів невеликого чорного кота, що сидів у тіні біля дверей.

Валун підштовхнув Тигрозора.

— Ось Бич.

— Оце Бич? — недовірливий вигук Тигрозора пролунав над звуками дощу. — Він же не більший за новака!

— Тсс! — в очах Валуна спалахнула паніка. — Може, це й не звичний для нас Клан, та ці коти уб’ють нас, якщо їхній вожак накаже.

— Здається, у мене гості, — голос чорного кота був нерівний, високий, ніби крига, що ламається під тиском чогось важкого. — Не думав, що побачу тебе знову, Валуне. Я чув, ти пішов жити в ліс.

— Так, Бичу, — відповів Валун.

— То що ж ти тут робиш? — у голосі Бича чувся найменший натяк на гарчання. — Ти передумав і приповз назад? Ти очікуєш, що я прийму тебе з обіймами?

— Ні, Бичу, — Валун відповів на крижаний погляд чорного кота. — У лісі добре жити. Там багато здобичі, жодного Двонога…

— Ти ж не прийшов сюди вихваляти переваги лісового життя, — перебив його Бич помахом хвоста. — На деревах живуть білки, а не коти, — він примружив очі, в яких мерехтіли бліді вогники. — То чого тобі треба?

Наперед виступив Тигрозір, відштовхнувши сірого вояка набік.

— Я Тигрозір, провідник Тіньового Клану, — прогарчав він. — І у мене до тебе є пропозиція.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Бліді сонячні промені пробивалися крізь голе гілля дерев. Вогнесерд ніс свою провідницю до її останнього пристановища. Міцно тримаючи Синьозірку за карк зубами, він ішов тим самим шляхом, яким бігла собача зграя, коли хоробрі вояки Громового Клану виманили її до ущелини — і до загибелі. Усе його тіло затерпло, а голова безвільно похилилася від усвідомлення того, що Синьозірка була мертва.

Без провідниці ліс здавався Вогнесердові іншим, навіть ворожішим, ніж у той день, коли він ще кицюнею вперше сюди прийшов. Усе було несправжнім; йому вважалося, ніби дерева й каміння можуть розчинитися вмить, як туман. Якась неосяжна, неприродна тиша заповнила все навколо. Вогнесерд усвідомлював, що всю живність розполохала бучна собача зграя, та від горя йому здавалося, ніби ліс застиг у жалобі за Синьозіркою.

Епізод біля ущелини безперервно повторювався перед очима. Він знову бачив слиняву пащеку вожака зграї, відчував на собі його ікла. Вогнесерд згадував, як Синьозірка з’явилася нізвідки, як кинулася на собаку, тягнучи його і себе за виступ у річку. Він здригнувся, ніби знову стрибнув у холодну воду, як тоді, щоб урятувати провідницю. Пригадав марну боротьбу з течією, аж поки двоє Річкових котів, Мрячконіжка й Каменешуб, не прийшли їм на допомогу.

Та найяскравіше перед Вогнесердом поставали спогади про те, як він у розпачі схилився над своєю провідницею на березі річки, як він усвідомив, що вона пожертвувала останнім життям, аби врятувати його і весь Громовий Клан від зграї собак.

Мрячконіжка з Каменешубом допомагали йому нести тіло Синьозірки додому. Дорогою до табору він щоразу спинявся й принюхувався, чи не чути свіжих слідів собак. Перед цим Вогнесерд уже послав свого товариша Сіросмуга обійти територію в обох напрямках їхнього шляху і подивитися, чи не зловили собаки кого-небудь із Громового Клану, біжучи до ущелини. Та, на полегшення Вогнесерда, все було спокійно.

Зараз же, обійшовши зарості ожини, він знову поклав свою загиблу провідницю на землю й підвів голову, щоби принюхатися, радісно усвідомлюючи, що чує лише чисті запахи лісу. За мить з-за куща сухої папороті з’явився Сіросмуг.

— Усе в порядку, Вогнесерде, — доповів він. — Багато почикрижених кущів, але це й усе.

— Добре, — нявкнув Вогнесерд. Він плекав надію, що ті собаки, які не попадали в ущелину, з жахом повтікали і що ліс тепер знову належатиме чотирьом Кланам диких котів. Його Клан пережив три жахливі повні. Громові коти перетворилися на здобич на своїй же території, проте вижили. — Ходімо далі. Я хочу пересвідчитися, що у таборі безпечно, перш ніж Клан повернеться.

Разом із Річковими вояками вони підняли тіло Синьозірки і понесли його далі. На вершині схилу, що вів до входу в табір, Вогнесерд зупинився. Він пригадав цей ранок, коли разом зі своїми вояками знайшов мертвих кроликів, яких Тигрозір виклав на дорозі, аби приманити собак до табору Громового Клану. У кінці шляху коти знайшли тіло їхньої любої королеви, Ряболиці, яку вбив Тіньовий провідник, аби привчити собак до смаку котячої крові. Проте зараз усе виглядало мирно, і коли Вогнесерд знову принюхався, то зачув лише котячий запах.

— Почекайте тут, — нявкнув він. — Я йду погляну.

— Я з тобою, — вмить запропонував Сіросмуг.

— Ні, — це був Каменешуб. Він махнув хвостом, перегородивши сірому воякові дорогу. — Я думаю, що Вогнесердові слід зробити це самому.

Вдячно глянувши на Річкового воєводу, Вогнесерд почав обережно спускатися схилом, нашорошивши вуха і дослухаючись до кожного звуку. Та над лісом досі панувала химерна тиша.

Проминувши ялівцевий тунель і вийшовши на галявину, Вогнесерд спинився та роззирнувся. Якийсь собака міг не побігти до ущелини, або Тигрозір міг послати Тіньових вояків захопити табір. Проте все було тихо. У Вогнесерда аж хутро дибки стало — так дивно йому було бачити табір порожнім, та все ж ніде не було ні знаку небезпеки, жодних запахів собак чи Тіньового Клану.

Щоби пересвідчитися в безпечності табору, він заглянув у всі кубельця і до ясел. На Вогнесерда нахлинули непрохані спогади: спантеличення Клану, коли він розповів їм про зграю, жах гонитви через ліс, гарячий віддих собачого вожака за його спиною. Стоячи біля підніжжя Високого Каменя, слухаючи шелест вітру між дерев, Вогнесерд пригадав часи, коли на цьому місці стояв Тигрозір, зухвало дивлячись в обличчя побратимам, які дізналися про його зраду. Ідучи у вигнання, темний вояк присягнувся не раз помститися. Тож Вогнесерд був певен, що кровожерна спроба наслати зграю собак на Громовий Клан була не останньою на шляху до сповнення цієї клятви.

Наостанок він обережно поповз крізь папороть до кубла Попелюшки. Роззирнувшись галявою, кіт помітив купки лікарських трав, охайно складені біля стіни. Тут його наздогнали найболючіші спогади — про Плямолистку та Жовтоіклу, які були медикицями Громового Клану перед Попелюшкою. Вогнесерд любив їх обох, і несподівано жаль за ними накрив його, змішавшись із жалем за провідницею.

«Синьозірка померла, — сказав він їм тихо. — Вона зараз із вами у Зореклані?»

Вогнесерд повернувся до схилу. Сіросмуг стояв на чатах, а Мрячконіжка й Каменешуб ніжно вилизували хутро провідниці.

— Усе чисто, — промовив Вогнесерд. — Сіросмуже, піди зараз до Сонячних Скель. Скажи Кланові, що Синьозірка загинула, але про решту мовчи. Я поясню все, коли зустрінуся з ними. Просто повідом їм, що вже безпечно повертатися додому.

Жовті очі Сіросмуга проясніли.

— Уже біжу, Вогнесерде.

Він розвернувся і побіг лісом у напрямку Сонячних Скель, де ховався Клан, поки собаки йшли по кролячому сліду Тигрозора до їхнього табору.

Каменешуб, який сидів, схилившись над тілом Синьозірки, захоплено муркнув:

— Одразу видно, якому Кланові по-справжньому вірний Сіросмуг.

— Так, — погодилася Мрячконіжка. — Ніхто насправді не вірив, що він залишиться у Річковому Клані.

Кошенята Сіросмуга народилися від Річкової королеви, тож на деякий час він перейшов до Річкового Клану, аби бути з ними, проте його серце завжди залишалося із Громовим Кланом. Змушений брати участь у битві проти колишніх побратимів, він вирішив урятувати Вогнесердові життя, Річкова провідниця Леопардозірка вигнала його зі свого Клану. Утім, Вогнесерд вважав, що її вирок відкрив сірому воякові шлях до повернення туди, де йому справді місце.

Він кивнув Річковим воякам, а тоді знову підняв Синьозірку, і троє котів понесли її тіло до табору. Нарешті вони могли положити провідницю в кублі під Високим Каменем, де вона й зостанеться, доки Клан не попрощається з нею та не поховає з усіма почестями, на які заслужила ця мудра й шляхетна кішка.

— Дякую за вашу допомогу, — нявкнув Вогнесерд Річковим воякам. Він на мить завагався, адже добре знав, яке велике значення мало це запрошення, але тоді додав: — Ви б хотіли залишитися на похорон Синьозірки?

— Це щедра пропозиція, — відповів Каменешуб, майже не виказуючи здивування з того, що Вогнесерд запросив членів ворожого Клану на церемонію поховання. — Але в нас є обов’язки перед нашим Кланом. Ми вже мусимо повертатися.

— Дякую, Вогнесерде, — нявкнула Мрячконіжка. — Це дуже важливо для нас. Але твій Клан не зрозуміє, якщо ми залишимося. Вони ж не знають, що Синьозірка була нашою мамою?

— Ні, — сказав Вогнесерд. — Лише Сіросмуг. Проте Тигрозір підслухав вашу розмову із Синьозіркою на… на березі річки. Будьте готові, якщо він захоче розголосити про це на наступному Зборищі.

Каменешуб і Мрячконіжка перезирнулися. Тоді Каменешуб підвівся, його очі виклично палахтіли.

— Хай Тигрозір каже, що захоче, — нявкнув він. — Я сам розповім Річковому Кланові сьогодні. Ми не соромимося своєї матері. Вона була шляхетною провідницею, а батько — великим воєводою.

— Так, — нявкнула Мрячконіжка. — Ніхто не зможе з цим посперечатися, і неважливо, що вони походили з різних Кланів.

Відвага і рішучість цих двох вояків нагадали Вогнесердові їхню матір, Синьозірку. Вона віддала дітей батькові — Дубосерду, Річковому воєводі, — і двоє котів виросли, певні того, що народилися в Річковому Клані. Дізнавшись правду, вони спершу зненавиділи Синьозірку. Проте сьогодні вранці, коли вона лежала, помираючи, на березі річки, Каменешуб і Мрячконіжка знайшли в собі сили пробачити їй. Поза всім цим болем Вогнесерд відчував полегшення від того, що його провідниця зблизилася зі своїми кошенятами, перш ніж відійти до Зореклану. З усього Громового Клану лише він знав, як страждала Синьозірка, дивлячись на своїх дітей, що виростали в чужому Клані.

— Шкода, що ми не знали її краще, — сумно пронявчав Каменешуб, ніби прочитавши думки Вогнесерда. — Тобі пощастило, що ти виховувався у Клані Синьозірки і став її воєводою.

— Я знаю.

Вогнесерд жалібно глянув на синьо-сіру кішку, що нерухомо лежала на піщаній долівці. Тепер, коли її благородний дух покинув тіло і вирушив на полювання із Зорекланом, Синьозірка здавалась такою маленькою й беззахисною.

— Можна нам попрощатися з нею наодинці? — непевно запитала Мрячконіжка. — Лише на кілька митей.

— Звісно, — відповів Вогнесерд. Він вийшов із кубла, залишивши позаду Каменешуба і Мрячконіжку, що схилилися біля тіла Синьозірки і вперше та востаннє ділилися язиками зі своєю матір’ю.

Якраз проминувши Високий Камінь, він почув звуки котів, які наближалися через ялівцевий тунель. Вогнесерд поспішив до них і побачив Морозошубку та Крапохвістку, що нерішуче підповзали до табору, вагаючись, чи виходити з прихистку тунелю на галявину. За ними так само невпевнено йшли Орлякошуб та Злотоквітка.

Вогнесердові боляче було бачити те, що коти так боялися власного дому, та погляд його шукав серед них лише одну воячку — Піскошторму, його кохану світло-руду кицю. Він мусив пересвідчитися, що вона ціла й неушкоджена після свого небезпечного завдання — відваджування собак від табору.

Вогнесерд помітив свого небожа Хмарохвоста: білий вояк обережно вів Безлику — юну кішку, яка пережила жахливу травму через собак. Наступною на галявину вийшла, кульгаючи, Попелюшка. Медикиця несла в зубах жмуток трав і водночас активно штовхала поперед себе Ожинолапа й Вохролапку, двох наймолодших новаків, які були кошенятами Тигрозора.

Нарешті Вогнесерд побачив Піскошторму. Руда киця вийшла на галявину разом із Верболозою та її кошенятами, що щасливо стрибали навколо них, не розуміючи, який стрес пережив їхній Клан.

Вогнесерд підбіг до Піскошторми, притиснувся до неї мордочкою й гучно замуркотів. Руда воячка почала радісно облизувати йому вуха, а коли він підвів погляд, то побачив у її зелених очах теплий вогник.

— Вогнесерде, я так за тебе хвилювалася, — муркотіла вона. — Ті собаки були величезні! Я ще в житті не була така налякана.

— Я теж, — зізнався Вогнесерд. — Чекаючи на тебе, я весь час думав, чи вони тебе не піймали.

— Піймали? — відсторонилася від нього Піскошторма. Кінчик її хвоста смикався, і Вогнесерд уже було подумав, що ненароком образив воячку, проте раптом побачив, як блимнули її очі. — Я ж бігла заради тебе, Вогнесерде, заради Клану. Я почувалася так, ніби мчала швидше за котів Зореклану!

Вона вийшла на середину галявини, роззирнулася і раптом нахмурилася.

— Де Синьозірка? Сіросмуг сказав нам, що вона загинула.

— Так, — відповів Вогнесерд. — Я намагався її врятувати, але річка забрала в неї сили. Синьозірка у своєму кублі, — він повагався, перш ніж додати: — Мрячконіжка й Каменешуб зараз із нею.

Піскошторма повернулася до нього, схвильовано здибивши хутро.

— У нашому таборі Річкові коти? Чому?

— Вони допомогли мені витягнути Синьозірку з річки, — пояснив Вогнесерд. — І… і вона їхня мати.

Піскошторма застигла, вирячивши очі.

— Синьозірка? Але як…

Вогнесерд перебив кицьку, торкнувшись її носа своїм.

— Я тобі пізніше розповім, — пообіцяв він. — А тепер мушу перевірити, чи все гаразд із Кланом.

Поки вони розмовляли, усі коти вже повиходили з ялівцевого тунелю і почали збиратися навколо Вогнесерда й Піскошторми. Вогнесерд помітив Папоротелапку та Зололапа, двох новаків, які першими бігли в естафеті від собак.

— Ви обоє великі молодці, — нявкнув він.

Юні котики замуркотіли.

— Ми сховалися в ліщині, як ти нам і сказав, і вискочили, коли помітили собак, — нявкнув Зололап.

— Так, ми знали, що треба відвести їх подалі від табору, — додала Папоротелапка.

— Ви були дуже сміливі, — похвалив їх Вогнесерд. Він знову пригадав нерухоме тіло Ряболиці, матері цих новаків, яку вбив Тигрозір. — Я пишаюся вами, і ваша мама дуже би вами пишалася.

Зололап здригнувся, раптом знову виглядаючи, як маленьке кошеня.

— Я був нажаханий, — зізнався він. — Якби ми знали, які ті собаки насправді, не думаю, що ми б наважилися.

— Ми всі були нажахані, — нявкнув Порохошуб, підійшовши до них і ніжно лизнувши Папоротелапку. — Я ще так швидко ніколи в житті не бігав. А ви двоє впоралися просто чудово.

І хоч Порохошуб хвалив новаків однаково, та все тепло його погляду було для Папоротелапки. Вогнесердові вдалося приховати своє замилування. Любов Порохошуба до новачки ні для кого не була таємницею.

— Ти також зробив багато важливого, Порохошубе, — нявкнув Вогнесерд. — Клан дякує вам.

Порохошуб на мить глянув Вогнесердові у вічі, а тоді згідливо кивнув. Повернувшись, Вогнесерд помітив Хмарохвоста, що обережно проводив Безлику повз них.

— Безлико, з тобою все гаразд? — запитав воєвода.

— Так, усе в порядку, — відповіла юна кицька, проте нервово роззирнулася вцілілим оком. — Ти впевнений, що жоден собака не дістався сюди?

— Я сам перевірив весь табір, — сказав їй Вогнесерд. — Нема жодного сліду від собак.

— Вона була дуже смілива біля Сонячних Скель, — нявкнув Хмарохвіст, торкаючись носом плеча Безликої. — Вона допомагала мені чатувати на дереві.

Безлика пожвавилася.

— Я вже не бачу так добре, як колись, але можу ловити звуки і запахи.

— Ти молодчинка, — нявкнув Вогнесерд. — І ти теж, Хмарохвосте. Я радий, що зміг покластися на тебе.

— Вони всі чудово впоралися, — це був голос Попелюшки. Вогнесерд обернувся і побачив, як вона шкутильгала до них разом із Мишошубкою. — Жодної паніки, навіть коли було чути, як завивала зграя.

— І всі здорові? — схвильовано спитав Вогнесерд.

— Так, звісно, — блакитні очі медикицьки полегшено засяяли. — Мишошубка пошкодила кігтик, коли тікала від собак, але це й усе. Ходімо, Мишошубко, я тобі знайду ліки.

Вогнесерд задивився, як вони йшли до кубла Попелюшки, і не помітив, що біля нього з’явився Білошторм.

— Можна тебе на два слова?

— Звісно.

— Мені так шкода, — очі Білошторма були переповнені болем. — Я знаю, що ти просив мене подбати про Синьозірку, коли ми тікали від собак. Але вона втекла із Сонячних Скель, я навіть не встиг помітити. Це моя провина.

Вогнесерд примружив очі й поглянув на старшого вояка. Оце вперше він помітив, яким виснаженим той виглядав. Хоч Білошторм був найстаршим вояком Громового Клану, він завжди здавався сильним та енергійним, його біла шубка завжди була лискучою й охайною. Тепер же здавалося, ніби він за цей день постарів на сотні сезонів.

— Це неправда! — наполягав Вогнесерд. — Навіть якби ти помітив, що Синьозірка зникла, що б ти зробив? Вона була твоєю провідницею, ти не міг змусити її залишитися.

Білошторм моргнув.

— Я не ризикнув послати за нею когось — не тоді, коли лісом носилася зграя собак. Усе, що ми могли, це заховатися на деревах біля Сонячних Скель і слухати їхнє завивання… — він здригнувся всім тілом. — Але ж я мав зробити хоч щось.

— Ти зробив усе, що міг, — сказав йому Вогнесерд. — Ти залишався з Кланом і тримав його у безпеці. Синьозірка сама прийняла рішення. Вона загинула, рятуючи нас, і на це була воля Зореклану.

Білошторм поволі кивнув, хоч його погляд досі був стурбований. Він промурмотів:

— Хоч вона й утратила в нього віру.

Вогнесерду була відома їхня таємниця — про те, що в останні місяці Синьозірка почала божеволіти. Переживши велике потрясіння через зраду Тигрозора, провідниця повірила, ніби веде війну зі своїми предками. Вогнесерд та Білошторм за допомогою Попелюшки спромоглися утаїти від решти Клану стан Синьозірки. Проте Вогнесерд також знав, що її почуття змінилися в останні миті життя.

— Ні, Білошторме, — нявкнув воєвода, вдячний за те, що хоч чимось може заспокоїти старого шляхетного вояка. — Вона примирилася із Зорекланом перед смертю. Вона точно знала, що робить і для чого. Розум Синьозірки знову прояснився, і в той час воля її була сильною.

В очах Білошторма радість змагалася з болем, і він схилив голову. Вогнесерд усвідомив, якою спустошливою мала бути для нього смерть Синьозірки. Вони товаришували все життя.

Тепер уже решта Клану зібралася навколо Вогнесерда. В очах котів він бачив водночас і жах від пережитого, і страх перед майбутнім. Нервово ковтнувши, воєвода усвідомив, що заспокоювати ці страхи доведеться йому.

— Вогнесерде, — нерішуче спитав Орлякошуб, — це правда, що Синьозірка загинула?

Вогнесерд кивнув.

— Так, це правда. Вона… вона загинула, рятуючи мене і всіх нас, — на якийсь момент йому здалося, що зараз він зовсім втратить голос, і Вогнесерд важко ковтнув. — Ви всі знаєте, що я був останнім, хто мав привести собак до ущелини. Коли я був уже біля виступу, на мене напав Тигрозір і повалив на землю, так що собачий вожак мене наздогнав. Пес мене вбив би, а решта собак залишилася б у лісі, якби не Синьозірка. Вона кинулася на вожака прямо на краю ущелини, і… і вони обоє полетіли вниз.

Він побачив, як хвилювання прокотилося Кланом, ніби вітер між гіллям.

— Що сталося потому? — тихо запитала Морозошубка.

— Я стрибнув за нею, але не зміг її врятувати, — Вогнесерд на мить заплющив очі, згадуючи течію та свої марні намагання втримати провідницю на плаву. — Мрячконіжка й Каменешуб із Річкового Клану прийшли на допомогу, коли нас уже мало знести геть, — провадив він. — Синьозірка ще була жива, коли ми витягли її на берег, та було вже пізно. Її дев’яте життя обірвалося, і вона залишила нас, відійшовши до Зореклану.

У середині юрби почулося жалібне виття. Вогнесерд усвідомив, що багато кого з цих котів ще навіть не було на світі, коли Синьозірка вже була провідницею. Повірити в те, що вона померла, для них було так само важко, як і в те, що могутні дуби Чотиридерева можуть повалитися за одну ніч.

Вогнесерд підвищив голос, намагаючись, щоб він не тремтів:

— Синьозірка не пішла від нас, ви ж знаєте. Вона вже дивиться на нас разом із Зорекланом… її дух зараз із нами.

«Або в її кублі, — подумав він, — ділиться язиками з Каменешубом і Мрячконіжкою».

— Я б хотіла зараз її побачити, — нявкнула Крапохвістка. — Де вона, у своєму кублі? — вона повернулася до входу разом із Рябохвостою та Дрібновухом.

— Я піду з вами, — запропонувала Морозошубка, скочивши на лапи.

Вогнесерд схвильовано здригнувся. Він хотів дати Мрячконіжці та Каменешубові стільки часу з матір’ю, скільки було потрібно, проте зрозумів, що ніхто, крім Сіросмуга та Піскошторми, не знає про двох Річкових котів у їхньому таборі.

— Почекайте… — гукнув він, протискаючись крізь натовп.

Та було пізно. Крапохвістка й Морозошубка вже стояли біля входу до кубла Синьозірки, наїжачивши хутро і хвости так, що вони здавалися вдвічі більшими. Морозошубка погрозливо загарчала:

— А що ви тут робите?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

Як тільки Вогнесерд підбіг до кубла Синьозірки, до нього повернулася Крапохвістка. Її очі палали злобою.

— У нас тут двоє Річкових котів, — прогарчала вона. — Нівечать тіло нашої провідниці!

— Ні… Це неправда, — зітхнув Вогнесерд. — Вони мають право тут бути.

Він раптом усвідомив, що весь Клан схвильовано зібрався позаду нього, і почув гарчання Хмарохвоста, а за ним і решти котів.

Вогнесерд різко розвернувся до них.

— Назад! — наказав він. — Усе в порядку. Мрячконіжка й Каменешуб…

— Ти знав, що вони тут? — це був голос Темносмуга. Темний вояк проштовхався крізь натовп і став впритул перед Вогнесердом. — Ти пустив чужинців у наш табір? У кубло нашої провідниці?

Вогнесерд глибоко вдихнув, намагаючись заспокоїтися. Він не довіряв Темносмугові. Коли весь Клан рятувався від собак, той намагався втекти із кошенятами Тигрозора. Вояк присягався, що не знав нічого про плани Тіньового провідника зруйнувати Громовий Клан, та Вогнесерд не був певен, чи варто йому вірити.

— Ти забув, що я розповідав? — спитав воєвода. — Мрячконіжка й Каменешуб допомогли мені витягти Синьозірку з води.

— Ти розповідав! — форкнув Темносмуг. — Як ми можемо бути впевнені, що ти казав правду? З чого би Річковим котам допомагати Громовому Клану?

— Вони часто допомагали нам і раніше, — нагадав йому Вогнесерд. — Більшість із нас могла загинути у пожежі, якби не Річковий Клан.

— Це правда, — нявкнула Мишошубка. Вона саме повернулася з кубла Попелюшки разом із медикицькою й почула суперечку. Кішка підійшла і стала біля Темносмуга. — Але ти не мав права залишати їх наодинці з тілом Синьозірки. Що вони там робили?

— Ми вшановували пам’ять Синьозірки.

На свій захист виступив Каменешуб. Вогнесерд повернув голову і побачив, що Річковий воєвода і Мрячконіжка з’явилися біля входу до кубла. Вони обоє виглядали спантеличеними такою реакцією Громових котів. Хутро брата і сестри настовбурчилося, коли вони зрозуміли, що до них поставилися як до шпигунів.

— Ми хотіли з нею попрощатися, — нявкнула Мрячконіжка.

— Чому? — різко спитала Мишошубка.

Вогнесерд похолов. Мрячконіжка глянула на світло-коричневу кішку і відповіла:

— Вона була нашою матір’ю.

Запала тиша, яку порушував лише спів дрозда десь на окраїні табору. Вогнесердові голова пішла обертом, коли він зустрівся очима із враженими й ворожими поглядами Клану. Він глянув на Піскошторму — вона виглядала понурою, ніби знала, що Вогнесерд не хотів, щоб Клан про це дізнався саме так.

— Вашою матір’ю? — гаркнула Крапохвістка. — Щось я не вірю. Синьозірка ніколи б не віддала своїх кошенят на виховання іншому Клану.

— Вір, не вір, а це правда, — відказав Каменешуб.

Вогнесерд ступив наперед, наказавши Каменешубові мовчати помахом хвоста.

— Я з цим розберуся. А вам із Мрячконіжкою краще піти.

Каменешуб легко кивнув, і вони із сестрою рушили до ялівцевого тунелю. Вогнесерд почув розлючене шипіння котів Громового Клану, коли вони проходили повз.

— Клан вдячний вам за допомогу, — гукнув Вогнесерд їм услід, і його голос відбився луною від Високого Каменя.

Мрячконіжка й Каменешуб не відповіли. Вони навіть не обернулися, перш ніж зайти до ялівцевого тунелю.

Кожна волосинка на хутрі Вогнесерда стала дибки від бажання розвернутися і втекти від своїх нових обов’язків. Таємницю про те, що Синьозірка віддала власних кошенят в інший Клан, було так важко зберегти — та поділитися нею було ще важче. Він хотів би мати трохи більше часу, аби обдумати все, але буде краще, якщо Клан почує все зараз від нього, аніж від Тигрозора на наступному Зборищі. Вогнесерд мусив прийняти цей виклик, хоч як би йому це не подобалося.

Він кивнув Попелюшці й вискочив на Високий Камінь. Потреби скликати Клан не було — всі вже й так дивилися на нього. Якусь мить Вогнесерд мовчав, не в змозі почати говорити.

Він бачив, які злі та збентежені зараз коти, відчував на запах їхній страх. Темносмуг дивився на нього, примруживши очі, ніби вже обдумував, що розповість Тигрозорові. Вогнесерд мляво подумав, що Тигрозір уже про все знав — він чув, що сказала Синьозірка своїм дітям перед смертю. Та Тіньовий провідник буде радий почути про здивування Громового Клану і про проблеми самого Вогнесерда. І, вочевидь, Тигрозір знайде спосіб, як цим скористатися, аби помститися Громовому Кланові й забрати своїх кошенят — Ожинолапа й Вохролапку.

Вогнесерд набрав у груди повітря й почав говорити:

— Це правда, що Мрячконіжка та Каменешуб — діти Синьозірки, — він намагався змусити свій голос не дрижати і водночас молився до Зореклану, щоб той підказав йому правильні слова і Громові коти не відвернулися від Синьозірки. — Дубосерд із Річкового Клану був їхнім батьком. Коли кошенята народилися, Синьозірка віддала їх йому на виховання.

— Звідки ти знаєш? — прошипіла Морозошубка. — Синьозірка ніколи б так не вчинила! Це розказали Річкові коти? Їм не можна вірити.

— Синьозірка сама мені розповіла, — відповів Вогнесерд.

Він і біла кішка зустрілися поглядами. Очі Морозошубки палали злобою, вона вищирила ікла, та все ж не наважилася звинуватити Вогнесерда у брехні.

— Ти хочеш сказати, що вона була зрадницею? — засичала королева.

У натовпі почулися вигуки заперечення. Морозошубка різко розвернулася, здибивши хутро. Перед нею став Білошторм. Хоч старий вояк і виглядав приголомшеним, його голос був рівним.

— Синьозірка завжди була вірна своєму Кланові.

— Якщо вона була така вірна, — встряв Темносмуг, — то чому ж дозволила, щоби батьком її кошенят став кіт з ворожого Клану?

Вогнесерд не знав, що на це відповісти. Не так давно Сіросмуг закохався у кішку з Річкового Клану, а їхні кошенята зараз виховувалися там. Громові коти були такі розлючені, що Сіросмуг не міг більше залишатися у власному Клані. І, хоч він уже повернувся, багато хто все ще вороже ставився до нього і сумнівався у його вірності.

— Таке трапляється, — відповів Вогнесерд. — Коли кошенята народилися, Синьозірка хотіла їх виховати у Громовому Клані, та…

— Я пам’ятаю тих кошенят, — цього разу його перебив Дрібновух. — Вони просто зникли з ясел. Ми всі думали, що їх украв лис чи бобер. Синьозірка була у відчаї. Ти хочеш сказати, що вона збрехала нам?

Вогнесерд глянув на старого сірого кота.

— Ні, — запевнив він. — Синьозірка насправді була у відчаї через втрату кошенят. Та вона мусила їх віддати, щоби стати воєводою Клану.

— Ти маєш на увазі, що для неї амбіції важили більше за власних кошенят? — запитав Порохошуб. Він здавався радше спантеличеним, ніж злим, ніби не міг зіставити цю розмову з образом тієї провідниці, яку він завжди знав.

— Ні, — відказав Вогнесерд. — Синьозірка це зробила, бо була потрібна Кланові. Вона поставила Клан понад усе — так, як і завжди.

— Це правда, — тихо погодився Білошторм. — Для Синьозірки не було нічого важливішого за Громовий Клан.

— Мрячконіжка і Каменешуб пишаються її відвагою — як тоді, так і тепер, — продовжив Вогнесерд. — І ми також повинні нею пишатися.

Він відчув полегшення, не почувши жодних заперечень, хоч і напруга у Клані ще повністю не згасла. Мишошубка та Морозошубка про щось тихо перемовлялися, кидаючи на нього підозріливі погляди. Крапохвістка, смикаючи хвостом, приєдналася до них. Проте Білошторм ходив від одного кота до іншого, очевидно підтверджуючи свої слова кожному окремо, а Дрібновух поважно кивав, ніби виказував повагу до того вибору, який зробила Синьозірка.

Раптом серед загального бурмотіння пролунав голос.

— Вогнесерде, — пролепетала Вохролапка, — то ти тепер будеш нашим провідником?

Та Вогнесерд не встиг відповісти, бо зненацька підскочив Темносмуг і загарчав:

— Обрати кицюню за провідника Клану? Чи нам бракує клепки?

— Це не було запитання, Темносмуже, — сказав Білошторм, підносячи голос над здивованими вигуками Піскошторми та Сіросмуга. — Вогнесерд — воєвода Клану і наслідник Синьозірки. Більше тут нема про що говорити.

Вогнесерд вдячно глянув на білого вояка. Хутро у нього на плечах уже почало дибитися, і він намагався змусити його знову влягтися. Не можна було показувати, що провокація Темносмуга його зачепила. Утім, Вогнесерд не міг відігнати сумніви. Синьозірка призначила його своїм воєводою, але її розум затьмарився через зраду Тигрозора, і весь Клан був шокований через запізнілу церемонію назовництва. Невже це могло означати, що в нього не було права очолити Громовий Клан?

— Але він кицюня! — запротестував Темносмуг. Його жовті очі злісно запалали. — Від нього аж несе Двоногами та їхніми гніздами! Невже ми хочемо собі за провідника оце?

Вогнесерд відчув, як уже знайоме роздратування піднімається всередині. Хоч він жив із Кланом із шести повень, Темносмуг ніколи не давав йому забути, що він не народився у лісі.

Поки Вогнесерд боровся із бажанням скочити додолу і вп’ястися кігтями у Темносмуга, підвелася Злотоквітка і підійшла до темного вояка.

— Ти помиляєшся, Темносмуже, — прогарчала вона. — Вогнесерд довів свою вірність Клану вже тисячу разів. Ніхто з тих, хто народився у Клані, не міг би зробити більше.

Вогнесерд вдячно моргнув Злотоквітці, здивований, що саме вона підтримала його так рішуче. Королева знала про підозри Вогнесерда щодо її сина Ожинолапа — він боявся, що новак стане таким же небезпечним, як його батько, Тигрозір. І хоч воєвода сам узяв Ожинолапа на виховання, він завжди почувався незручно біля нього — і Злотоквітка це знала. Вона запекло боронила своїх кошенят від того, що вважала безпричинною Вогнесердовою ворожістю. Тож було дуже дивно, що тепер ця кішка виступила на його захист проти Темносмуга.

— Вогнесерде, не слухай, що каже Темносмуг, — до Злотоквітки доєднався Орлякошуб. — Усі коти, крім нього, хотіли би бачити тебе провідником. Ти для цього підходиш найбільше.

Навколо Високого Каменя піднялися крики згоди, і Вогнесерд мало не заплакав від вдячності.

— Зрештою, хто ми такі, щоби сперечатися з волею Зоряного Клану? — додала Мишошубка. — Воєвода завжди стає провідником Клану. Така традиція вояцького правильника.

— Який Вогнесерд знає навіть краще, ніж ти, — зашипів Сіросмуг, зневажливо смикнувши хвостом у бік Темносмуга. Він також знав, що Темносмуг співпрацював з Тигрозором перед нападом собак.

Вогнесерд лапою подав знак і попросив товариша мовчати, а тоді звернувся до Клану:

— Я обіцяю вам, що до самої смерті намагатимуся бути гідним провідником для Громового Клану. І нехай допоможе мені в цьому Зоряний Клан.

Його погляд інстинктивно упав на Піскошторму. Він побачив, як запишалася ним руда войовниця, і відчув тепло, що розливалося всім тілом, аж до кінчика хвоста.

— А щодо тебе, Темносмуже, — кинув Вогнесерд, не в змозі приховати злість, — якщо тобі не подобається мати за провідника кицюню, ніхто не загородить тобі вихід.

Темний вояк замахав хвостом. Його погляд був сповнений чистою ненавистю. «Якби я ніколи не прийшов до лісу, — усвідомив Вогнесерд, — Тигрозір би вже був Громовим провідником, а ти був би його воєводою».

Він ніколи не хотів при всіх сваритися з Темносмугом, але той його довів. Хоч Громовому Кланові зараз ніяк не можна було втрачати вояків, усе ж Вогнесерд радше волів, аби цей темний кіт сприйняв його слова буквально і залишив табір. Водночас він розумів, що Темносмуг у ту ж мить перейшов би до Тіньового Клану — до Тигрозора. Було краще, визнав Вогнесерд, розділити своїх ворогів. Темносмуг буде становити меншу загрозу в Громовому Клані, де є можливість за ним приглядати.

Темний вояк витріщався на нього ще кілька митей, а потім різко розвернувся й пішов. Проте він вирушив не до ялівцевого тунелю, а до вояцького кубла.

— Отож, — Вогнесерд знову звернувся до Клану, — сьогодні вночі ми чатуватимемо біля Синьозірки.

— Хвилинку! — скочив на лапи Хмарохвіст, весь наїжачений. — Ми не збираємося нападати на Тіньовий Клан? Вони замордували Ряболицю і нацькували на нас зграю собак! Невже ти не хочеш помститися?

Білий кіт весь аж тремтів від злості. Ряболиця стала молочною мамою Хмарохвоста, коли він прийшов до Громового Клану ще безпомічним кошеням. Та Вогнесерд розумів, що напад на Тіньовий Клан нічого їм не дасть.

Коти здійняли галас, підтримуючи Хмарохвоста, але Вогнесерд помахом хвоста закликав до тиші.

— Ні, — нявкнув він. — Зараз не час нападати на Тіньовий Клан.

— Що? — вирячився на нього Хмарохвіст. — Ти збираєшся їм це просто пробачити?

Вогнесерд набрав повітря.

— Тіньовий Клан не вбивав Ряболицю, як і не насилав на нас собак. Це зробив Тигрозір. Його запах, і більше нічий, був на всіх забитих кролях. Ми не можемо бути впевнені навіть у тому, чи знав Тіньовий Клан що-небудь про плани свого провідника.

Хмарохвіст зневажливо форкнув. Вогнесерд незмигно дивився на свого колишнього новака, ніби просив його припинити суперечку. Він знав, що ця трагедія сталася через його стару ворожнечу з Тигрозором. Тіньовий провідник був би щасливий, якби йому вдалося вигнати Громовий Клан і забрати їхні землі, але це був не головний привід, щоб наслати на табір зграю собак. Найбільше за все Тигрозір хотів знищити Громового воєводу. Лише тоді він повністю помститься за те, що Вогнесерд викрив його наміри вбити Синьозірку і вигнав із Клану.

Вогнесерд знав, що рано чи пізно доведеться зустрітися з Тигрозором віч-на-віч у смертельній битві. Він молився до Зореклану, щоб йому вистачило сили й відваги звільнити ліс від цього кровожера.

— Повірте, — голосно нявкнув Вогнесерд, звертаючись до Клану, — Тигрозір заплатить за те, що зробив. Проте у Громового Клану немає причин сваритися з Тіньовим.

На Вогнесердове полегшення, Хмарохвіст сів, хоч його блакитні очі ще палали від злості, і вояк замурмотів щось до Безликої. Неподалік від нього сиділа Злотоквітка, затуливши хвостом Ожинолапа і Вохролапку, ніби вони досі були маленькими кошенятами. Вона сама змусила Вогнесерда розповісти її дітям про Тигрозора і боялася, що Клан їх засуджуватиме за злочини батька. Коли Вогнесерд заявив, що не збирається нападати, Злотоквітка помітно заспокоїлася, і новаки звільнилися з-під захисту матері. Ожинолап кинув погляд на Вогнесерда, і той гадав, чи не побачив там ворожості.

Він відклав проблему з Ожинолапом до кращих часів і ще раз оглянув Громових котів. На галявині простяглися довгі тіні, тож Вогнесерд усвідомив, що вже час починати чатування над провідницею.

— Ми повинні вшанувати нашу Синьозірку, — проголосив він. — Попелюшко, ти готова? — медикицька кивнула. — Сіросмуже, Піскоштормо, — продовжив Вогнесерд, — ви можете принести тіло Синьозірки сюди, щоб ми могли востаннє поділитися з нею язиками під світлом Зореклану?

Вояки підвелися і зникли в кублі Синьозірки, а за мить з’явилися з тілом провідниці. Вони винесли його на середину галявини й обережно поклали на піщану долівку.

— Піскоштормо, виряди мисливський патруль, — наказав Вогнесерд. — Я б хотів, щоб ви поповнили запаси свіжини, коли попрощаєтеся з Синьозіркою. Мишошубко, зможеш повести патруль до Зміїних Скель та до кордону з Тіньовим Кланом? Треба пересвідчитися, чи всі собаки пішли і чи немає Тіньових котів на наших землях. Тільки будьте дуже обережні.

— Звісно, Вогнесерде, — жилава бура кішка підвелася. — Злотоквітко, Довгохвосте, підете зі мною?

Коти підійшли до неї, і вони утрьох вирушили на середину галявини, аби востаннє поділитися язиками зі своєю провідницею. За ними пішли Піскошторма, Порохошуб та Хмарохвіст. Попелюшка стояла біля кубла Синьозірки і дивилася в темне небо, де вже з’являлися перші зірки Срібносмуги. Згідно зі старовинним повір’ям Кланів, кожна зірка була духом когось із їхніх войовничих предків. «Цікаво, — подумав Вогнесерд, — чи з’явилася там ще одна — для Синьозірки?»

Очі Попелюшки мерехтіли таємницями Зореклану.

— Синьозірка була шляхетною провідницею, — нявкнула вона. — Подякуємо Зореклану за її життя. Вона була вірна своєму Кланові, і в цьому лісі завжди про неї будуть пам’ятати. Тепер ми передаємо її дух Зоряному Клану. Хай Синьозірка споглядає за нами звідти, як вона завжди споглядала за життя.

Клан тихо замурмотів, коли медикицька скінчила промову і стала, схиливши голову. Вояки, яких Вогнесерд послав у патруль, сиділи біля Синьозірки, вилизуючи її хутро і тулячись до неї носами. За якийсь час вони відійшли, а їхнє місце зайняли інші коти, а за ними інші, аж поки весь Клан не сповнив цей сумний ритуал.

Патрулі вже вирушили на завдання, а інші коти розходилися до своїх кубел. Вогнесерд спостерігав за ними з підніжжя Високого Каменя, і коли Орлякошуб відійшов від тіла провідниці, виступив йому назустріч.

— Я маю для тебе завдання, — промурмотів він. — Можеш приглянути за Темносмугом? Дай мені знати, якщо той хоча б гляне на кордон із Тіньовим Кланом.

Юний вояк спантеличено глянув на Вогнесерда. Видно було, що настороженість у ньому бореться з обов’язком перед новим провідником Клану.

— Я зроблю все, що в моїх силах, Вогнесерде, та йому це не сподобається.

— Якщо пощастить, він про це й не дізнається. Спробуй не видати себе і поклич іще когось на підмогу… Мишошубку, мабуть, і Морозошубку.

Побачивши все ще насторожений вираз обличчя Орлякошуба, Вогнесерд додав:

— Може, Темносмуг і не знав про собак, але він знав, що Тигрозір щось планує. Ми не можемо йому довіряти.

— Я розумію, — непевно нявкнув Орлякошуб. — Але ж ми не можемо пильнувати його вічно.

— Це не буде назавжди, — запевнив його Вогнесерд. — Тільки поки Темносмуг не покаже, якому Кланові він насправді вірний.

Орлякошуб кивнув і тихо прослизнув до вояцького кубла. Покінчивши з усіма нагальними проблемами, Вогнесерд нарешті зміг піти попрощатися із Синьозіркою. Попелюшка досі була біля її тіла, а поруч сидів, похилившись, Білошторм.

Вогнесерд кивнув до медикицьки. Він сів біля Синьозірки, видивляючись у її обличчі риси тієї мудрої провідниці, яку він так любив. Та її очі були заплющені, вони більше ніколи не палатимуть тим вогнем, що змушував усі Клани її поважати. Дух Синьозірки полинув до Зореклану, щоб радісно мчати небом поруч зі славними предками, згори спостерігаючи за лісом.

Вогнесерд торкнувся м’якої шубки провідниці, і раптом його переповнив дивний спокій, ніби він знову став кошеням, що згорнулося в калачик біля мами. На якусь мить кіт майже забув про жахливу смерть провідниці та про свої нові обов’язки.

«Привітайте її з пошаною, — тихо молився він Зорекланові, заплющивши очі й притулившись до боку Синьозірки. — І допоможіть мені вберегти Клан від небезпек».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Щось штурхало Вогнесерда в бік. Він здавлено нявкнув і розплющив очі. Над ним нависала Попелюшка.

— Ти задрімав, — промуркотіла вона. — Але мусиш зараз вставати. Пора вже ховати Синьозірку.

Вогнесерд важко підвівся. Він розім’яв задубілі лапи і провів сухим язиком по губах. Відчуття було таке, ніби він з повню сидів в одній позі. Той спокій, який відчувався уві сні, змінився на почуття провини.

— Хто-небудь бачив? — промурмотів Вогнесерд до Попелюшки.

Блакитні очі медикицьки були повні співчуття.

— Лише я. Не турбуйся про це, Вогнесерде. Ніхто тебе не буде звинувачувати після вчорашнього.

Вогнесерд роззирнувся галявиною. Бліді промінчики світанку щойно почали прокрадатися крізь гілля. За кілька хвостів від нього зібралися старійшини — їхнім обов’язком було донести тіло провідниці до місця поховання. Решта котів повільно виходила зі своїх кубел, шикуючись у дві шеренги між тілом Синьозірки та входом до ялівцевого тунелю.

На знак Попелюшки старійшини підняли тіло і понесли його між рядами вояків. Кожен кіт схиляв голову, коли повз нього проносили провідницю.

— Прощавай, Синьозірко, — пробурмотів Вогнесерд. — Я ніколи тебе не забуду.

Гострі шипи болю пронизали серце, коли він побачив кінчик її хвоста, що волочився між почорнілим від недавньої пожежі листям.

Синьозірка зникла в тунелі разом зі своїм почетом, і коти почали розходитися. Вогнесерд оглянув табір, втішено зауваживши, що запаси їжі поповнилися. Отже, йому залишалося лише вирядити досвітній патруль, а тоді він міг нарешті поїсти і відпочити. Вогнесерд почувався таким втомленим, ніби й повені було замало, щоб виспатися.

— Що ж, — нявкнула Попелюшка, — ти готовий?

Спантеличений Вогнесерд повернувся до неї.

— Готовий?

— Піти до Місяцескелі й отримати свої дев’ять життів від Зореклану, — Попелюшка смикнула кінчиком хвоста. — Вогнесерде, ти ж не забув?

Кіт ніяково перебирав лапами. Звісно ж, він не забув про давню церемонію ініціації всіх новообраних провідників, та якось не зауважив, що вона повинна відбутися одразу. У голові паморочилося від того, наскільки швидко все відбувалося, ніби його несла стрімка течія — як та, що мало його не втопила.

До горла підступав страх, але його треба було швидко заглушити. Жоден провідник не розповідав про містичний обряд, тож ніхто, окрім медикотів, не знав, що там відбувається. Вогнесерд уже бував біля Місяцескелі й бачив, як Синьозірка уві сні ділилася язиками із Зорекланом. Сам уже цей спогад викликав у нього величезне благоговіння. Він не міг уявити, що трапиться, коли йому самому доведеться лягти біля священного каменя і розділити свої сни з предками-вояками.

До того ж Вогнесерд знав, що Високі Скелі, під якими у печері лежала Місяцескеля, знаходилися за цілий день ходи від табору. Ритуал вимагав, щоб провідник проводив його натщесерце, навіть без поживних трав, які їдять інші коти перед подорожами.

— Зореклан додасть тобі сили, — нявкнула Попелюшка, ніби прочитала його думки.

Вогнесерд мляво погодився. Роззирнувшись довкола, він помітив Білошторма, що саме прямував до вояцького кубла, і підкликав його хвостом.

— Я мушу піти до Високих Скель, — нявкнув Вогнесерд. — Ти приглянеш за табором? Потрібно вирядити досвітній патруль.

— Буде зроблено, — пообіцяв Білошторм і додав: — Нехай буде з тобою Зореклан.

Вогнесерд наостанок оглядав табір, ідучи за Попелюшкою до ялівцевого тунелю. Він почувався так, ніби вирушає у далеку дорогу, шанси повернутися з якої видавалися сумнівними. Якоюсь мірою він справді ніколи з неї не вернеться, адже той кіт, який прийде назад до Клану, матиме нове ім’я, нові обов’язки та нові стосунки із Зорекланом.

Коли Вогнесерд повернувся, за спиною пролунало виття. Через галявину бігли Сіросмуг із Піскоштормою.

— Ти ж не збирався вислизнути, не попрощавшись? — засапано спитав Сіросмуг, зупинившись.

Піскошторма промовчала, тільки торкнулася своїм хвостом Вогнесердового і притулилася до нього.

— Я завтра повернуся, — нявкнув Вогнесерд. — Слухайте, — додав він зніяковіло, — я знаю, що відтепер усе зміниться, проте ви завжди будете мені потрібні — ви обоє. Таких чудових друзів не було ще ні в кого в житті.

Сіросмуг штурхнув його у плече.

— Ми знаємо, дурбелику, — нявкнув він.

Піскошторма глянула сяйливими очима на Вогнесерда.

— Ти нам також будеш завжди потрібен, — промуркотіла вона. — Не забувай про це.

— Вогнесерде, ходімо! — гукнула Попелюшка зі входу до ялівцевого тунелю. — Нам треба дістатися до Високих Скель до ночі, а я ж не можу бігти за тобою.

— Уже йду!

Вогнесерд швидко лизнув по черзі обох друзів, а тоді майнув до ялівцевого тунелю слідом за медикицькою. Він був сповнений надії. Порівнявшись із Попелюшкою, кіт почав підніматися схилом. Може, він і залишав своє старе життя позаду та міг із нього забрати із собою все важливе.

Сонце вже підбилося високо, а іній на траві розтав, коли двоє котів дійшли до Чотиридерева, де щомісяця відбувалися Зборища Кланів.

— Сподіваюся, ми не натрапимо на Вітряний патруль, — сказав Вогнесерд, коли вони перетнули кордон і вийшли на відкритий пустир, залишаючи позаду зручний прихисток лісу.

Лише нещодавно Синьозірка збиралася напасти на Вітряний Клан, звинувачуючи їх у крадіжках здобичі з територій Громового Клану. Вогнесерд не послухав провідницю і пішов на ризик, щоб уникнути битви, хоча його могли після цього звинуватити у зраді. Високозорий, провідник Вітряного Клану, ніби був готовий укласти мир, та Вогнесерд підозрював, що Вітряні коти досі ображаються.

— Вони нас не зупинять, — спокійно відповіла Попелюшка.

— Але можуть спробувати, — не погодився Вогнесерд. — Краще їх уникати.

Уся його надія зникла, коли вони з Попелюшкою дійшли до краю пустиря і побачили Вітряний патруль, що йшов за ними через верес за кілька лисячих хвостів. Вони були за вітром, тож Вогнесерд не запримітив їхнього запаху.

Керівник патруля підніс голову, і Вогнесерд упізнав вояка Клаповуха. Він аж похолов, побачивши свого старого ворога Багнокігтя, що йшов позаду з незнайомим новаком. Вогнесерд із Попелюшкою почекали, доки Вітряні коти підійдуть ближче — не було жодного сенсу зараз від них ховатися.

Багнокіготь вищирився і загарчав, але Клаповух спокійно кивнув, зупинившись перед Вогнесердом.

— Вітаю, — нявкнув він. — Що ви робите на наших землях?

— Ми прямуємо до Високих Скель, — відповіла Попелюшка, виступивши наперед.

Вогнесерд відчув гордість, побачивши, як поважно Вітряний вояк кивнув його медикиці.

— Сподіваюся, ви не з поганими новинами? — запитав Клаповух. Зазвичай коти не ходили до Високих Скель без причини — лише якщо якась проблема у їхньому Клані вимагала прямої розмови із Зорекланом.

— З найгіршими, — розмірено відповіла Попелюшка. — Учора померла Синьозірка.

Усі троє Вітряних вояків схилили голови. Навіть Багнокіготь став серйозним.

— Вона була видатною, шляхетною кішкою, — зрештою нявкнув Клаповух. — Усі Клани шануватимуть її пам’ять.

Він підвів голову й повернувся до Вогнесерда, змірявши його водночас зацікавленим і сповненим поваги поглядом.

— Тож ти тепер будеш провідником?

— Так, — відказав Вогнесерд. — Я йду здобути у Зореклану свої дев’ять життів.

Клаповух кивнув, повільно блукаючи поглядом по вогнистій шубці вояка.

— Ти ще молодий, — сказав він, — та я відчуваю, що з тебе вийде чудовий провідник.

— Дя… дякую, — затнувся Вогнесерд, здивований таким визнанням.

Його прикрила Попелюшка.

— Нам краще вирушати, — нявкнула вона. — До Високих Скель ще далеко.

— Звісно, — Клаповух відступив. — Ми передамо Високозорому ваші новини. Хай буде з вами Зореклан! — вигукнув він, і двоє Громових котів пішли далі своєю дорогою.

На краю верховини вони знову спинилися і глянули вниз — там пейзаж був зовсім інший. Замість голого укосу, поцяткованого виступами скелі та вересовими заростями, Вогнесерд побачив гнізда Двоногів, розкидані між полями й живоплотами. Трохи далі територію прорізав Громошлях, а за ним височіли шпилясті гори, загрозливо нависаючи своїми сірими безплідними схилами. Вогнесерд нервово ковтнув. Саме в ті пустельні землі вони й прямували.

Він раптом помітив, що на нього з розумінням дивиться Попелюшка.

— Усе змінилося, — сказав Вогнесерд. — Ти ж бачила тих Вітряних котів. Вони вже більше не ставляться до мене так, як раніше, — він знав, що не міг поговорити про це ні з ким, крім медикицьки, навіть із Піскоштормою. — Так, ніби кожен кіт впевнений, що я стану шляхетним і мудрим. Але ж це неправда. Я робитиму помилки, як і раніше. Попелюшко, я не впевнений, що зможу.

— Ти мишомізкий, — Вогнесерд був водночас і здивований, і заспокоєний піддражнюванням Попелюшки. — Коли ти робитимеш помилки, — не якщо, а коли, — я тобі про них казатиму, повір, — і вже серйозніше додала: — Але я все одно буду твоєю подругою, хай би там що. Жоден кіт ще не був ідеальним. І навіть Синьозірка! Уся суть у тому, щоби вчитися зі своїх помилок і мати відвагу дослухатися до свого серця, — вона повернулася до нього і лизнула у вухо. — Усе буде гаразд, Вогнесерде. А тепер ходімо.

Вогнесерд почав спускатися за нею через угіддя Двоногів. Коти крокували липкою землею зораного поля, а далі повернули за гніздо Двоногів, біля якого мешкали двоє самітників, Ячмінь та Круколап. Вогнесерд пильно виглядав їх, та від них не було й сліду. Йому було шкода, що не вдалося зустрітися, адже Ячмінь і Круколап — добрі друзі Громового Клану, а Круколап навіть колись тренувався разом із Вогнесердом. Віддалений гавкіт собак змусив Вогнесерда здригнутися, він згадав той жах утечі від зграї.

Тримаючись попід живоплотом, вони нарешті дійшли до Громошляху і сіли біля нього. Хутро котів розвівав вітер від потвор, що мчали дорогою. Їхній сморід забив Вогнесердові ніс і рот, а очі пекли.

Попелюшка біля нього готувалася йти далі, перечікуючи, доки проїдуть потвори і буде безпечно перейти дорогу. Вогнесерд хвилювався за неї. Медикицька ушкодила ногу на Громошляху багато повень тому, коли ще була його новачкою. Стара травма дуже її сповільнювала.

— Підемо разом, — нявкнув він, знову почуваючи провину за те, що не зміг вберегти Попелюшку від аварії. — Скажи, коли будеш готова.

Попелюшка ледь кивнула. Вогнесерд гадав, що їй страшно, та вона цього не визнає. За мить, коли потвора з яскравим хутром промчала повз них, медикиця нявкнула: «Вже!» — і швидко закульгала на тверду чорну дорогу.

Вогнесерд вискочив за нею, намагаючись не залишати її позаду, хоч його серце шалено билося, а всі інстинкти волали бігти чимдуж на інший бік. Почувся віддалений рев потвори, та, перш ніж вона добігла до них, коти вже були у безпечному прихистку під живоплотом.

Медикицька нервово зітхнула.

— Слава Зореклану, все позаду!

Вогнесерд погодився, хоч і розумів, що їм доведеться ще так само повертатися.

Сонце вже котилося на західний пруг. Вогнесерд із Попелюшкою почали підйом до Високих Скель. Із цього боку Громошляху територія була менш знайома для Вогнесерда, тож кожне його чуття було загострене на випадок небезпеки, проте він чув лише шурхотіння здобичі у ріденькій траві. Від спокусливого запаху його рот наповнився слиною, він так хотів би спинитися й пополювати трохи.

Коли Вогнесерд із Попелюшкою дійшли до підніжжя останнього пагорба, сонце вже ховалося за вершиною. Вечірні тіні довшали, землею розходився холод. Підвівши голову, Вогнесерд помітив квадратну розколину під навислою скелею.

— Ось ми вже біля Уст Матері, — нявкнула Попелюшка. — Відпочинемо трохи?

Вони з Вогнесердом лягли рядком на пласкому камені. Останні промені світла на небі згасали, вже почали з’являтися зорі Срібносмуги. Місяць залив землю холодним, крижаним світлом.

— Пора, — сказала Попелюшка.

Усі Вогнесердові побоювання знову повернулися, і йому навіть здалося, що він не зможе йти. Та все ж він підвівся і рушив далі, відчуваючи під подушечками лап гострі камінці, аж поки не опинився під аркою, відомою серед Кланів як Уста Матері.

Чорний тунель роззявив пащу в темряву. Зі своїх попередніх відвідин Вогнесерд знав: марно напружувати очі, намагаючись розгледіти, що лежить попереду. Чорнота була непроникною аж до печери, в якій стояла Місяцескеля. Він завагався, проте Попелюшка впевнено вийшла наперед.

— Іди на мій запах, — сказала вона йому. — Я проведу тебе до Місяцескелі. Але відтепер і до кінця ритуалу ми не повинні розмовляти.

— Але ж я не знаю, що робити, — заперечив Вогнесерд.

— Коли ми прийдемо до Місяцескелі, ляж і притулись до неї носом, — блакитні очі кицьки палали в місячному сяйві. — Зореклан нашле на тебе дрімоту, і ти зможеш зустріти його вояків уві сні.

У Вогнесерда було безліч питань, але відповідь на жодне з них не могла допомогти йому перебороти жах, який він відчував. Кіт мовчки схилив голову і пішов за Попелюшкою, яка рушила в пітьму.

Тунель ішов усе вниз, раз у раз повертаючи, і Вогнесерд невдовзі втратив відчуття напрямку. Іноді стіни підходили одна до одної так близько, що його хутро і вуса черкали об них. Серце несамовито калатало, тому він час від часу розтуляв рота, вбираючи заспокійливий запах Попелюшки і відганяючи думки про те, що вона може загубитися.

Нарешті Вогнесерд збагнув, що бачить обриси вушок медикиці у блідому світлі попереду. Його почали досягати інші запахи, а вуса затремтіли в потоці прохолодного, свіжого повітря. Ще мить, ще один поворот тунелю — і світло раптом стало ще яскравішим. Вогнесерд примружив очі, відчуваючи, що тунель відкривається у простору печеру.

Високо над його головою отвір у стелі відкривав клаптик нічного неба. Крізь нього, просто на скелю, що стояла посеред печери, падав стовп місячного світла. Вогнесерд важко перевів подих. Він колись уже бачив Місяцескелю, але встиг забути, як вона вражає. Приблизно три хвости заввишки вона звужувалась до верхівки і відбивала місячне сяйво своїм сліпучим кристалом, подібна до зорі, що впала на землю. Біле світло осявало цілу печеру, перетворюючи сіре хутро Попелюшки на срібло.

Медикицька повернулась до Вогнесерда і хвостом вказала йому сісти біля Місяцескелі.

Розуміючи, що не зможе заговорити, навіть якщо добере слів, Вогнесерд підкорився. Він ліг біля каменя і спер голову на лапи, так що ніс торкнувся гладенької поверхні. Холод вразив його настільки, що Вогнесерд майже відсахнувся, закліпавши від сяйва зірок, яке било із глибин каменя.

А тоді заплющив очі та почав чекати, коли Зореклан пошле йому сни.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

Навколо було темно і холодно. Вогнесердові взагалі ще ніколи не було так холодно. Він відчув, як із його тіла висмоктали кожнісіньку іскорку тепла і життя. Ноги здригалися від болючих корчів. Здавалося, наче тіло зроблено із криги, і варто зрушити з місця, як воно розколеться на тисячу дрібних уламків.

Але сни не приходили. Ні сліду, ні звуку Зореклану. Лише холод і темрява. «Щось, мабуть, не так», — подумав Вогнесерд, починаючи панікувати.

Він наважився розплющити очі до вузької шпаринки. І нараз розплющив їх широко-широко, шокований побаченим. Замість осяйної Місяцескелі в печері глибоко під землею Вогнесерд бачив коротку, рівненьку траву, яка простягалася, куди око сягало. Його охопили нічні запахи — запахи рослин, вологих від роси. Хутро пестив тепленький вітерець.

Усівшись, Вогнесерд збагнув, що опинився в лощовині Чотиридерева, біля підніжжя Великого Каменя. Височенні дуби, вкриті зеленню, шелестіли над його головою, а за ними нічні небеса перетинала Срібносмуга.

«Як я тут опинився? — подумав він. — Чи це той сон, що обіцяла Попелюшка?»

Кіт підвів голову і глянув на небо. Він не пригадував його ще таким ясним. Срібносмуга здавалася ближчою, ніж будь-коли раніше, вона була навряд чи набагато вище, ніж верхні галузки дубів. Вогнесерд дивився на неї і відчував, як кров рідким вогнем плине у нього в жилах.

Зорі рухалися.

Хоч він і не міг повірити в це, зорі танцювали перед його очима і спіраллю спускалися вниз, на ліс, на Чотиридерево, на нього. Вогнесерд чекав, серце гулко стукало у грудях.

Коти Зоряного Клану по одному спускалися з небес. Паморозь вкривала їхні лапи і виблискувала в очах. Шубки Зоряних вояків були наче біле полум’я. Вони пахли кригою, вогнем і дикими закутками ночі.

Вогнесерд укляк. На них було важко дивитися, але й погляд відвести неможливо. Він хотів увібрати цю мить кожною своєю шерстинкою, щоб вона була з ним навіки.

І через час, який міг тривати і незліченні повні, і єдину мить, усі коти Зореклану спустились на землю. Лощовина Чотиридерева навколо Вогнесерда була заповнена їхніми сяйливими тілами і блискучими очима. Вогнесерд припав до землі, зусібіч оточений Зоряними котами. Він почав розуміти, що деякі з них, особливо ж ті, що сиділи найближче, до болю йому знайомі.

Синьозірка! Радість шугнула його тілом, ніби гаряча шпичка, що прохромила серце. І Жовтоікла! Тоді він відчув знайомі солодкі пахощі й, повернувши голову, побачив плямисте хутро і лагідне лице, яке так часто являлося йому уві сні.

Плямолистка — о, так, Плямолистка! Улюблена медикиця повернулась до нього. Вогнесерд хотів заволати на радощах, щоби цілий ліс почув, але благоговіння не давало йому озватися, не давало навіть підвестися.

— Вітаємо, Вогнесерде, — голос наче належав усім котам, яких Вогнесерд будь-коли знав, а проте то був один чистий голос. — Чи готовий ти одержати свої дев’ять життів?

Вогнесерд роззирнувся, проте так і не побачив кота, який це сказав.

— Так, — відповів він, намагаючись приховати тремтіння голосу. — Я готовий.

Золотавий кіт піднявся на лапи й рушив до нього, високо піднявши голову і хвоста. Вогнесерд упізнав Левосерда — колишнього воєводу Синьозірки, який загинув у битві з Тіньовим Кланом. Вогнесерд знав його уже старим вояком, проте зараз він здавався знову молодим і сильним, а його шубка сяяла блідим вогнем.

— Левосерде! — видихнув Вогнесерд. — Чи це справді ти?

Левосерд не відповів. Наблизившись, кіт схилився і торкнувся своїм носом до голови Вогнесерда. Цей доторк обпік його, ніби найгарячіше полум’я і найхолодніша крига водночас. Усі інстинкти Вогнесерда волали, що треба відсахнутися, однак він не зворухнувся.

— Із цим життям я даю тобі хоробрість, — промурмотів Левосерд. — Користуйся нею для захисту свого Клану.

Нараз потужний розряд енергії, наче блискавка, шугнув тілом Вогнесерда, наїжачивши всю шерсть аж до корінців та сповнивши його чуття оглушливим ревом. В очах потемніло, а мозок поринув у хаотичний вир битв і полювань. Вогнесерд відчував, як його кігті продираються крізь хутро, а зуби зустрічаються з плоттю здобичі.

Біль послабився, залишивши наодинці зі слабкістю та тремтінням. Темрява поблідла, і Вогнесерд побачив, що знов опинився на неземній галяві. Одне життя одержав, залишилося вісім. «Як же мені це витримати?» — у розпачі подумав він.

А Левосерд уже повернувся і пішов на своє місце в рядах Зореклану. Інший кіт підвівся та підійшов до Вогнесерда. Попервах Вогнесерд не впізнав його, але тоді глянув на темну плямисту шубку та пухнастий червоний хвіст і зрозумів, що перед ним, мабуть, Рудохвіст. Він ніколи не зустрічався з цим Громовим воєводою. Рудохвоста вбив Тигрозір того дня, коли Вогнесерд іще кицюнею прибув до лісу. І саме Вогнесерд з’ясував правду про його смерть та скористався нею, щоб викрити зраду Тигрозора.

Як і Левосерд, Рудохвіст схилив голову і своїм носом торкнувся Вогнесердового.

— Із цим життям я дарую тобі справедливість, — нявкнув він. — Користуйся нею, щоб по правді судити вчинки інших.

Іще один болісний спазм пробіг тілом, і Вогнесердові довелося стиснути зуби, щоб не заволати від болю. Коли ж він отямився, дихаючи так, наче оце щойно без передишок добіг до табору, то побачив, що Рудохвіст дивиться на нього.

— Дякую, — урочисто сказав колишній воєвода. — Ти відкрив правду тоді, коли на це не спромігся жоден інший кіт.

Вогнесерд зміг хіба кивнути у відповідь, після чого Рудохвіст повернувся і знову сів опліч Левосерда, а з небесних лав виступила кішка.

Цього разу Вогнесерд аж роззявив рота від здивування — він упізнав прегарну кицю, шубка якої переливалася сріблястим полиском. То була Срібнострумка, Сіросмугове втрачене кохання. Річкова королева померла, приводячи кошенят. Її лапи заледве торкалися землі — й ось вона схилилася до нього.

— Із цим життям я дарую тобі відданість тому, що ти сам вважатимеш правильним, — нявкнула Срібнострумка. Вогнесерд замислився, чи не має вона на гадці ті часи, коли він допомагав Сіросмугові таємно зустрічатися зі своєю коханою, чи не має вона на увазі силу цих взаємин, хай навіть через них доводилося порушувати вояцький правильник. — Мудро користайся нею, щоби провадити свій Клан у скрутну годину, — закликала його Срібнострумка.

Вогнесерд подумки готувався до нових болісних конвульсій, але цього разу, коли в нього вливалось нове життя, болю не було. Він відчував лише тепло любові, яка ознаменувала життя Срібнострумки — любов до Клану, до Сіросмуга, до кошенят, за яких вона померла.

— Срібнострумко! — прошепотів Вогнесерд, коли сріблясто-сіра киця знову відвернулась від нього. — Не йди. Невже ти не хочеш нічого сказати Сіросмугові?

Але Срібнострумка не сказала більше ні слова, лише озирнулася через плече — в очах королеви було стільки любові та скорботи, скільки не могли б умістити жодні слова, — і Вогнесерд зрозумів її.

Він заплющив очі, готуючись до нового життя. Коли знову підвів погляд, до нього підійшов четвертий кіт. Цього разу то був Вітрогон, Громовий вояк, якого Тигрозір убив у бою біля Громошляху.

— Із цим життям я даю тобі невтомну енергію, — нявкнув він, торкнувшись носом Вогнесерда. — Мудро користайся нею, щоб виконувати свої обов’язки провідника.

І це життя пройшло крізь Вогнесерда, і він відчув, як мчить лісом, заледве торкаючись лапами землі, відчув, як вітер пригладжує його шерсть. Йому було знайоме хвилювання ловів і чиста насолода швидкістю, але зараз здавалося, що він зможе вічно бігти наввипередки з будь-яким ворогом.

Поки Вітрогон ішов на своє місце, Вогнесерд не зводив із нього погляду. А коли з’явився п’ятий кіт, на радощах мало не підстрибнув. То була Ряболиця, молочна мама Хмарохвоста, яку жорстоко замордував Тигрозір, щоби привчити собачу зграю до смаку котячої крові.

— Із цим життям я дарую тобі захист, — сказала вона. — Мудро користайся ним, щоби захищати свій Клан так, як мама захищає кошенят.

Вогнесерд очікував, що це життя буде лагідне і сповнене любові, як і у Срібнострумки, тому не був готовий до урагану люті, який налетів на нього. Він почувався так, наче весь шал прабатьків із Тигрового та Левиного Кланів пульсував у його тілі, готовий вихлюпнутися і знищити будь-якого кота, який відважиться посягнути на слабших, безликих клубочків тіні біля його лап. Вражений, тремтячи з голови до лап, Вогнесерд пізнав материнське поривання захистити своїх кошенят. Він збагнув, як Ряболиця любила їх усіх — навіть Хмарохвоста, хоч той і не був її рідною дитиною.

«Я мушу сказати йому», — подумав Вогнесерд, щойно лють вляглася, і тільки тоді згадав, що йому зась розповідати хай там кому бодай про щось пережите під час ритуалу.

Ряболиця відійшла і знову сіла з іншими котами Зореклану. Натомість вийшла ще одна знайома постать. Вогнесерд відчув безмежну провину, впізнавши Прудколапа.

— Пробач, — промурмотів він, глянувши у вічі новаку. — То я винен у твоїй смерті.

Синьозірка відмовилася зробити Прудколапа вояком. Розізлившись на провідницю і відчайдушно прагнучи показати себе, новак вирішив вистежити істот, що переслідували котів у лісі. Собача зграя вбила його, і Вогнесерд не міг не винуватити себе за те, що недостатньо ревно переконував Синьозірку.

Але Прудколап не був на нього лихий. Очі котика сяяли мудрістю, яка далеко випереджала його вік. І він також торкнувся Вогнесерда.

— Із цим життям я даю тобі вміння виховництва. Користайся ним мудро, щоби зрощувати нових вояків Клану.

Життя від Прудколапа було настільки сповнене стражданням, що у Вогнесерда ледь не зупинилося серце. Наприкінці був спалах чистого жаху і зблиск світла — червоного, ніби кров. Вогнесерд знав, що зараз переживає останні моменти життя Прудколапа.

Коли це відчуття розтануло, Вогнесерд панічно почав хапати ротом повітря. Він почувався заглибиною в землі, з якої вже вихлюпується дощова вода. Чи йому вистачить сили одержати ще три наступних життя?

До Вогнесерда підійшла Жовтоікла. Стару медикішку навіть тепер огортав той флер упертої незалежності та відваги, який ще за її життя водночас вражав і доводив його до відчаю. Вогнесерд пригадав, як востаннє бачився з Жовтоіклою, коли вона помирала у своєму кублі від вогню. Тоді стара кицька була у відчаї, не знала, чи прийме її Зореклан, адже вона вбила власного сина Хвостолома, щоби покласти край його кровожерним замислам. Зараз у її жовтих очах знову вигравали іскорки гумору, і Жовтоікла, як і всі Зоряні коти до неї, спинилася та торкнулася Вогнесерда.

— Із цим життям я даю тобі співчуття, — оголосила вона. — Користайся ним на благо старійшин твого Клану, на благо хворих і тих, хто слабший за тебе.

Цього разу, навіть розуміючи, з яким болем йому доведеться зіткнутися, Вогнесерд заплющив очі, спраглий її життя, бажаючи ввібрати весь дух Жовтоіклої, всю її відвагу та відданість Клану. І він одержав це життя хвилею світла, що накотила на нього і пройшла наскрізь: її гумор, її гострий язик, її добросердість та почуття честі. Вогнесерд іще ніколи не почувався настільки близьким із нею.

— Ох, Жовтоікло... — прошепотів він, знову розплющуючи очі. — Як же я за тобою сумував.

Але медикиця вже йшла геть. На її місце стала молодша кішка. Вона ступала легко, а на її шубці та в очах поблискували зорі: Плямолистка, прегарна плямиста киця, перше кохання Вогнесерда. Вона приходила до нього у снах, але ще ніколи він не бачив її так чітко — жодного разу після її смерті. Плямолистка підійшла ближче, і Вогнесерд вдихнув її солодкий запах. Ні з ким він так не хотів поговорити, як із нею — бо ж у них було дуже небагато часу, вони не встигли висловити свої справжні почуття.

— Плямолистко...

— Із цим життям я даю тобі любов, — промурчав її лагідний голос. — Користайся нею мудро задля всіх котів, про яких ти дбаєш, а надто задля Піскошторми.

І не було у світі болю, який зараз міг би пробитися до Вогнесерда. У житті від Плямолистки було тепло високого сонця зеленлисту, і це тепло проймало його до кінчиків лап. То була чиста любов. Водночас Вогнесерд відчував ту безмежну захищеність, яку востаннє пам’ятав іще маленьким кошенятком, тулячись до матері. Він знову глянув на Плямолистку, огорнутий неймовірним спокоєм.

Йому здалося, що кицька з гордощами зиркнула на нього, перш ніж відвернутися. І в цю мить розчарування від того, що Плямолистка не затрималася поговорити з ним, змішалося з полегшенням від того, що вона схвалила його новий вибір. Тепер він уже не мав підстав перейматися тим, що своїми стосунками з Піскоштормою зраджував Плямолистку.

Нарешті до Вогнесерда підійшла Синьозірка. Останнім часом вона виглядала старою, розбитою кицькою, її розум здався під вагою проблем Клану. Але зараз перед Вогнесердом стояла інша Синьозірка — провідниця на піку своєї сили та могутності. Вона йшла до нього галявиною, наче левиця. Вогнесерда засліпило потужне зоряне світло, яким сяяло її тіло, проте він змусив себе спокійно дивитися провідниці у вічі.

— Вітаю, Вогнесерде, мій новаку, мій вояче і мій воєводо, — привітала вона його. — Я завжди знала, що одного дня з тебе вийде чудовий провідник.

Вогнесерд схилив голову, а Синьозірка торкнулася його носом і продовжила:

— Із цим життям я даю тобі шляхетність, певність і віру. Користайся ними мудро і провадь свій Клан так, як велить Зореклан і вояцький правильник.

Тепло життя Плямолистки заколисало Вогнесерда, тож він був не готовий до агонії, яка пронизала його від життя Синьозірки. Він поділяв шал її амбіцій, горе, яке вона пережила, віддавши своїх кошенят, лють битв, відбутих на службі Клану. Вогнесерд відчував жах, коли розум Синьозірки розбивався на шматки, коли вона втрачала віру в Зореклан. Енергія все наростала і наростала, аж Вогнесердові здалося, що його тіло просто не зможе вмістити її всю. І щойно він подумав, що йому залишається хіба загорлати від болю і померти, як біль почав згасати, а на зміну йому прийшло умиротворення.

Галявою пролунало протяжне, м’яке зітхання. Увесь Зореклан враз підвівся на лапи. Синьозірка стояла в центрі галявини і махала хвостом Вогнесердові, щоб той теж підвівся. Він послухався і, похитуючись, встав. Здавалося, наче повнота життя у ньому вихлюпнеться за край, якщо він поворухнеться. Вогнесерд почувався побитим, ніби щойно пережив найважчу битву свого життя, проте дух його зміцнів від щойно подарованих життів.

— Вітаю тебе твоїм новим ім’ям, Вогнезоре, — виголосила Синьозірка. — Твого старого життя більше немає. Ти одержав дев’ять життів провідника, і Зореклан настановляє тебе на оборону Громового Клану. Захищай його, дбай про молодих і старих, шануй предків і традиції вояцького правильника, кожне життя проживай гордо і з честю.

— Вогнезір! Вогнезір! — як лісові Клани вітали на ім’я нового вояка, так і коти Зореклану вітали Вогнезора, вітали голосами, від яких тремтіло повітря. — Вогнезір! Вогнезір!

Зненацька окрики урвалися настороженим шипінням. Вогнезір напружився. Синьозірка невідривно дивилася на щось позаду нього. Він озирнувся і здавлено писнув.

На іншому кінці галявини з’явилася величезна гора кісток, яка здіймалася на багато хвостів угору. Від неї променилося неприродне світло, тож Вогнезір бачив, як кожна окрема кісточка вимальовується, ніби накреслена вогнем — там були кістки котів і кістки здобичі, всі звалені в одну купу. На нього налетів гарячий вітер, а разом із ним — сморід гнилизни, хоч усі кістки були білі та чисті.

Вогнезір несамовито роззирався, шукаючи допомоги чи підказки від інших котів. Але на галявині було темно. Коти Зореклану зникли, залишивши його наодинці зі страхітливою купою кісток. Вогнезора почала охоплювати паніка, хоч він і вловлював знайому присутність Синьозірки десь поруч, майже відчував, як вона тулиться до нього своїм теплим хутром. Він не міг бачити її в пітьмі, але чув, як її голос бринить у нього у вухах:

— Насувається щось жахливе, Вогнезоре. Четверо стануть двома. Лев із тигром зустрінуться в битві, і кров запанує над лісом.

Синьозірка договорила, і в ту ж мить її запах і тепло почали танути.

— Зачекай! — закричав Вогнезір. — Не залишай мене! Скажи, що це означає!

Але відповіді не було, не було пояснень страхітливому пророцтву. Натомість червоне світло на горі кісток запалахкотіло яскравіше. Вогнезір нажахано витріщився на нього. Крізь кістки почала жебоніти кров. Її цівочки влилися в річку, що розмірено плинула до нього, аж ось кривавий сморід вчепився в його хутро. Вогнезір спробував утекти, але лапи наче приросли до місця. Ще мить, і липкий червоний приплив із запахом смерті заплюскотів навколо нього.

— Ні! — загорлав Вогнезір, але ліс не відповідав йому — чутно було тільки невпинний шепіт крові, що накочувалась на його хутро.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

Вогнезір прокинувся від жаху. Він лежав у печері біля Високих Скель, притулившись носом до Місяцескелі. Місяцесяйний стовп зник, і тільки бліде зоряне світло осявало печеру. Але пробудження не принесло полегшення, бо ніздрі досі забивав сморід крові, а хутро здавалося гарячим і липким.

Вогнезір зіп’явся на лапи, відчуваючи, як важко гупає серце. У протилежному кутку печери він розрізняв обриси Попелюшки. Вона також прокинулась і подавала йому знаки хвостом. Першим бажанням Вогнезора було підбігти до неї та розповісти про все побачене, але тоді він пригадав її настанову — мовчати, аж поки вони вийдуть із Уст Матері. Ковзаючись на долівці печери від поспіху, провідник кинувся за медикицькою до тунелю.

Тепер, коли він вилазив угору, йдучи за власним запахом крізь темний тунель, дорога здавалась удвічі довшою, ніж допіру. Вогнезорове хутро терлось об стіни тунелю, ним оволодівав жах бути похованим живцем. Повітря здавалося надто густим для дихання. Паніка наче проростала з непроглядної чорноти, і він почав гадати, що тунель уже ніколи не закінчиться, що він залишиться навіки замкнений у крові й темряві.

Tоді Вогнезір побачив бліді обриси входу і вибіг у спокійне нічне повітря, де місяць починав тонути у товщі хмар. Кіт впився кігтями в пухку землю схилу, здригаючись від носа до кінчика хвоста.

Через кілька секунд вийшла Попелюшка і притиснулась до нього, аж поки він зміг угамувати своє нестримне тремтіння та вирівняти дихання.

— Що сталося? — тихенько запитала вона.

— А ти не знаєш?

Попелюшка похитала головою.

— Я знаю, що ритуал перервався — із запаху крові зрозуміла. Але не знаю чому, — вона поглянула на провідника очима, в яких світилась турбота. — Скажи... ти отримав свої дев’ять життів та ім’я?

Вогнезір кивнув, і медикиця трохи розслабилася.

— Тоді все інше зачекає. Ходімо.

Якусь мить Вогнезір почувався надто виснаженим, щоби рухатися. Але він не хотів залишатись біля Уст Матері та тих жахливих речей, які бачив у печері. Нетвердо, лапа за лапою, провідник почав спускатися з пагорба. Попелюшка брела поруч із ним, час від часу підштовхуючи його на легшу дорогу, і Вогнезір був щиро вдячний їй за цю ненав’язливу присутність.

Коли вони відійшли трохи далі від тунелю, в його роті та ніздрях ослаб запах крові. Та Вогнезору здавалося, що він не зможе змити цей сморід зі свого хутра, навіть якби цілу повню відмивався. До нього поверталися сили, але він і досі був дуже втомленим і, щойно каменистий схил поступився місцем траві, упав під прихисток куща глоду.

— Мені треба відпочити, — нявкнув Вогнезір.

Попелюшка впала на траву позад нього, і якийсь час вони просто лежали, ділячись язиками. Вогнезору кортіло розповісти медикиці про все, але щось не давало заговорити. Частково він хотів захистити її від того мертвотного жаху, який пережив сам. Навіть якщо Попелюшка могла пояснити значення пророцтва Синьозірки, чи піде їм на краще, коли ще один кіт почне дивитися в майбутнє з таким жахом? Частково Вогнезір сподівався на те, що страхітливе видіння не справдиться, якщо він про нього ніколи не заговорить. Чи над його провідництвом тяжіло прокляття, яке ніщо не могло відвернути? Синьозірка перед смертю сказала йому, що він — той вогонь, який врятує Клан. Як це могло бути правдою? Адже хвиля крові загасила вогонь. Вогнезір і раніше бачив пророчі сни, тож навчився сприймати їх серйозно. Не можна було зневажити це видіння, надто ж побачене у такий визначний момент, коли він одержував дев’ять життів та нове ім’я.

Попелюшка ввірвалася в його роздуми.

— Знаєш, це нормально, якщо ти поки не хочеш говорити.

Вогнезір притиснувся мордочкою до її хутра, вдячний за тепло.

— Я про це подумаю, — поволі нявкнув провідник. — Просто зараз... воно надто близько, — він знову здригнувся від спогадів. — Попелюшко, я ніколи ще нікому не казав про це, але... іноді я бачу сни, які розповідають мені майбутнє.

Попелюшка здивовано смикнула вухами.

— Це незвично. Провідники Кланів та медикоти можуть спілкуватись із Зорекланом, але я ще не чула про віщі сни у звичайних вояків. Як давно це триває?

— Звідколи я був кицюнею, — зізнався Вогнезір, пригадуючи сон про полювання, який і завів його в ліс. — Але я... я не знаю, чи це сни від Зореклану.

Зрештою, до того, як Вогнезір опинився в лісі, він і знати не знав нічого про Зореклан. Чи могли вони спостерігати за ним навіть тоді?

Медикиця наче була замислена.

— Так чи інакше, а всі сни приходять від Зореклану, — промурмотіла вона. — Вони завжди збуваються?

— Так, — відповів Вогнезір. — Але не завжди так, як я того чекаю. Деякі легше зрозуміти, ніж інші.

— Тоді запам’ятай ось що, коли будеш гадати над останнім сном, — Попелюшка втішливо лизнула його. — Пам’ятай, Вогнезоре, що ти не сам. Тепер ти провідник Клану, тепер Зореклан показуватиме тобі ще більше речей. Але я завжди буду поруч, я допомагатиму тобі тлумачити ці знаки. Розповідай мені так багато або так мало, як тільки захочеш.

Хоч Вогнезір і був вдячний Попелюшці за розуміння, він похолов, почувши її слова. Ці нові стосунки із Зорекланом штовхали його на шляхи, якими йому зовсім не хотілося йти. Він раптом захотів знову бути простим вояком, полювати поруч із Сіросмугом та ділитися язиками з Піскоштормою в її кублі.

— Дякую, Попелюшко, — нявкнув провідник, змусивши себе стати на рівні. — Я обіцяю говорити з тобою, коли тільки матиму в цьому потребу, — хоч його слова і були цілком щирі, він замислився, чи багато буде з цього користі. Вогнезір не міг позбутися відчуття, що з цим йому доведеться зіткнутися віч-на-віч. Тож він просто важко зітхнув: — Ходімо далі.

* * *

Хоч як Вогнезір не хотів потрапити додому, його сили згасали. Він майже нічого не їв і спав тільки один раз у печері, відколи викрив собачу зграю та відбув ту несамовиту гонитву крізь ліс. Довга дорога до Високих Скель, біль під час ритуалу та страхітливе видиво відібрали в нього всі сили.

Вогнезір ішов все повільніше, все непевнішим кроком. Вони саме минали ферму Ячменя, коли Попелюшка штурхнула Вогнезора в плече.

— Достатньо, Вогнезоре, — твердо нявкнула вона. — Як твоя медикішка я кажу, що тобі треба відпочити. Давай перевіримо, чи Ячмінь та Круколап удома.

— Добра ідея, — від думки про відпочинок Вогнезір надто розслабився, щоби сперечатися з нею.

Двоє котів обережно підійшли до повітки Двоногів. Вогнезір боявся, що собаки можуть бути не на припоні, але їхній запах був блідий і далекий. Куди сильніше відчувався запах котів, і коли Вогнезір підійшов ближче, то побачив м’язистого чорно-білого кота, який протискався крізь отвір у дверях.

— Ячменю! — привітався він. — Радий тебе бачити. Ти ж знаєш Попелюшку, нашу медикицю?

Ячмінь скупо кивнув, вітаючись із ними обома.

— Радий тебе бачити, Вогнесерде.

— Вогнезоре, — виправила його Попелюшка. — Тепер він провідник Клану.

Очі Ячменя широко розплющилися від здивування.

— Мої вітання! Але ж це означає, що Синьозірка померла… Мені шкода.

— Вона померла так, як і жила, захищаючи Клан, — сказав йому Вогнезір.

— Я так розумію, тут ціла історія, — нявкнув Ячмінь, повертаючись до повітки, — і Круколап хотів би її почути. Ходімо.

У повітці було тепло і темно, пахло сіном і мишами. Вогнезір почув промовисте шарудіння по кутках, і від голоду йому почало паморочитися в голові.

— М’яке кубельце, щоб поспати, і тут-таки ціла купа здобичі, — зауважив він, намагаючись не виказувати свій відчайдушний голод. — Краще не розповідати про це Громовому Клану, а то всі захочуть бути самітниками.

Ячмінь тихенько хихотнув.

— Круколапе, — гукнув він, — ходи-но глянь, хто прийшов.

Темна постать вистрибнула з найближчої купи сіна та приязно замуркотіла. Ще новаком Круколап був єдиним у Громовому Клані, хто знав правду про смерть Рудохвоста — що його вбив Круколапів виховник, Тигрозір. Коли Тигрозір спробував убити і власного новака, щоб той не розпатякав про побачене, Вогнезір знайшов для нього новий дім у цій місцині. Життя самітника подобалося Круколапові значно більше, ніж життя вояка, проте свого Клану він так і не забув, залишаючись відданим другом колишнім побратимам.

— Тож Синьозірка мертва, — промурмотів він, коли Ячмінь переповів йому новини. Очі Круколапа заволокло скорботою. — Я ніколи її не забуду.

Ячмінь заспокійливо замуркотів, і Вогнезір відчув, наскільки привітно той, певно, поставився до зляканого молодого новака так багато повень тому.

Випроставшись, Круколап вдячно глянув на чорно-білого кота.

— Тож ти тепер провідник, — знову звернувся він до Вогнезора. — Зореклан зробив чудовий вибір, — Круколап перейшов на інший бік повітки. — Не хочете пополювати?

— Це було б чудово, — відповіла Попелюшка. Вона запитально глянула на Вогнезора і промуркотіла: — Спіймати щось для тебе?

Незважаючи на виснаження, Вогнезір похитав головою. Гарний же з нього вийде провідник, якщо він навіть здобич піймати не може! Він насторожено стояв, дослухався і припав до землі, щойно зачув м’яке шарудіння у сіні. Знайшовши мишу на слух, Вогнезір кинувся і швидким укусом прикінчив її.

«Пощастило ж Круколапові», — збагнув він, піднявши здобич і повернувшись до інших котів, щоб поїсти. Ця миша була вдвічі більшою за тих, яких вони ловили в лісі під час гололисту, а в сутінках повітки її було значно легше спіймати. Вогнезір проковтнув їжу за кілька голодних укусів та відчув, як його сили починають повертатися.

— Поїж іще, — заохотив Круколап. — Їх тут удосталь.

Коли Вогнезір і Попелюшка наїлися від пуза, вони лягли на м’якенькому сіні, ділячись зі своїми друзями язиками та новинами з Клану. Круколап і Ячмінь слухали, широко розплющивши очі від подиву, як Вогнезір оповідав їм про собачу зграю.

— Я завжди знав, що Тигрозір кровожерний, — нявкнув Круколап, — але навіть я не думав, що він наважиться отак знищити цілий Клан.

— Дяка Зореклану, що йому не вдалося, — відповів Вогнезір. — Але він був близький до своєї мети. Я не хочу ще раз пережити подібне.

— Тобі треба придумати щось, аби зупинити Тигрозора просто зараз, перш ніж він спробує новий підступ, — зауважив Ячмінь.

Вогнезір кивнув. Тоді він завагався, проте нарешті таки зізнався:

— Але я не уявляю, як робитиму щось без Синьозірки. Все таке темне і... тривожне, — Вогнезір нічого не сказав про обірваний ритуал, про жах свого сну, але зі співчутливого погляду Попелюшки зрозумів, що вона знає його думки.

— Пам’ятай, що за тобою стоїть увесь Клан, — нявкнула медикиця. — Жоден кіт не забуде, що ви із Синьозіркою врятували нас від зграї.

— Можливо, вони надто вже багато від мене очікують.

— Дурниці! — намагалася підбадьорити його Попелюшка. — Вони знають, що ти будеш чудовим провідником, і стоятимуть за тебе до останнього подиху.

— Як і я, — пообіцяв Круколап, здивувавши Вогнезора. Чорний кіт наче засоромився, коли провідник зиркнув на нього, але продовжив: — Я знаю, що я не вояк, але якщо тобі потрібна буде моя поміч — ти тільки попроси.

Вогнезір вдячно підморгнув йому.

— Дякую, Круколапе.

— Можна мені буде прийти до табору десь невдовзі? — запитав Круколап. — Я б хотів попрощатися із Синьозіркою на її могилі.

— Так, звісно, — відповів Вогнезір. — Синьозірка дала тобі право вільно ходити Громовими угіддями. Звідтоді нічого не змінилося.

Круколап схилив голову.

— Дякую тобі, — коли він знову підвів голову, Вогнезір прочитав у його очах повагу. — Колись ти врятував моє життя, Вогнезоре. І я ніколи не зможу тобі за це віддячити. Але якщо колись тобі трапиться проблема з Тигрозором, я пишатимусь можливістю стати поруч із Громовими вояками і битися з ним на смерть.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

Сутінки вже згущували тіні між деревами, коли Вогнезір із Попелюшкою спустилися схилом до входу в табір. Вони ночували в повітці з Ячменем та Круколапом і прокинулися, коли сонце піднялося вже досить високо. Поснідавши кількома ситенькими мишками, Громові коти вирушили додому. Вогнезір був дуже втомлений, та жахіття його сну згасало, і він з нетерпінням чекав зустрічі з друзями.

Новоспечений провідник з Попелюшкою непомітно вислизнули з ялівцевого тунелю. Білошторм та Орлякошуб сиділи біля куща кропиви, закінчуючи трапезу, а трійко новаків пустотливо борюкалися коло свого кубла. Вогнезір розпізнав серед них темне хутро свого новака Ожинолапа і постановив собі якнайшвидше відновити його тренування. Обов’язки провідника не мали заважати йому виховувати юного кота. Зрештою, Синьозірка ж була доброю виховницею для нього.

Вогнезір збирався підійти до Білошторма, аж раптом почув, як хтось голосно його гукає. Повернувшись, він побачив Зололапа, що мчав галявиною від кубла старійшин. Сіре хутро новака аж дибки стало від хвилювання.

— Вогнесерде… ой, Вогнезоре! Ти повернувся!

Його голосне привітання привернуло увагу решти Клану, і вже за мить коти скупчилися навколо Вогнезора, вигукуючи його нове ім’я і вітаючи з поверненням. Вогнезір хотів просто порадіти разом із ними, з насолодою вбираючи їхнє тепло, та не міг не помітити того благоговіння, з яким на нього тепер дивилися побратими. Щось боляче кольнуло йому серце — згадка про те, що тепер між ним і рештою Клану з’явилася нездоланна відстань.

— Ти справді бачив Зореклан? — запитала Папоротелапка, широко розкривши очі.

— Справді, — відповів Вогнезір. — Але мені заборонено розповідати що-небудь про церемонію.

Та Папоротелапка, здавалося, зовсім не засмутилася. Її очі світилися від захоплення, вона повернулася до Порохошуба і нявкнула:

— Він точно буде чудовим провідником!

— Маю надію, — відповів Порохошуб. Він не хотів сперечатися зі своєю коханою Папоротелапкою, хоч і не палав любов’ю до Вогнезора. Та все ж брунатний вояк поважно кивнув. Вогнезір знав, що Порохошуб вірний вояцькому правильнику, а отже, й новому провіднику.

— Я радий, що ти повернувся, — нявкнув Сіросмуг, протиснувшись крізь натовп до Вогнезора. Принаймні у сірого вояка минув той благоговійний трепет, що напав на нього, коли Синьозірка перед смертю назвала Вогнезора своїм наступником. Тепер жовті очі Сіросмуга випромінювали дружбу та співчуття. — Та ти ж виглядаєш, як дохла лисиця! Що, було так тяжко?

— Ще й як, — промурмотів Вогнезір так, щоб почув лише Сіросмуг, але його підслухав Хмарохвіст.

— Це лише забобони змушують тебе думати, ніби ти не зможеш стати провідником, якщо не пройдешся до Високих Скель і назад. Насправді ти вже давно довів, що гідний очолити Клан, Вогнезоре.

Вогнезір зміряв його суворим поглядом. Він був вдячний за вірність і повагу Хмарохвоста, але дратувався через його зневіру. Вогнезір хотів би розповісти своєму небожу про ритуал, аби той почав поважати Зореклан, але знав, що це неможливо.

— Тсс! Старі традиції важать багато, — тихо заперечила Безлика, що підійшла якраз за Хмарохвостом. Вона лизнула його вухо й додала: — Зореклан спостерігає за нами.

Хмарохвіст лизнув її у відповідь, обережно торкаючись язиком рани на мордочці. Вогнезір відчув, як роздратування згасає. Він був у захваті від того, як несхитно Хмарохвіст був вірний Безликій, незважаючи на її жахливі рани. Його племінник, може, й трохи загонистий, не надто поважає вояцький правильник, та він повернув цю юну кішку мало не з того світу і наповнив її життя сенсом.

Коли коти почали потроху розходитися, Вогнезір помітив Білошторма. Той привітався і відійшов на крок чи два, чекаючи, щоб поговорити.

— Як справи в таборі? — запитав Вогнезір. — Були якісь проблеми за моєї відсутності?

— Ні, жодних, — сповістив старий вояк. — Ми обійшли всю територію й не знайшли слідів ні собак, ні Тіньового Клану.

— Добре, — нявкнув Вогнезір. Глянувши на поповнені запаси свіжини, він додав: — Бачу, хтось уже ходив на лови.

— Піскошторма повела загін, а Мишошубка та Орлякошуб провели з новаками впоряд, — відповів Білошторм. — Ожинолап — дуже вправний мисливець. Я вже збився з ліку, скільки здобичі він приніс.

— Добре, — повторив Вогнезір. Йому було приємно чути похвалу в бік свого новака, але водночас і незручно через те, що той — син Тигрозора. Тигрозір також був добрим мисливцем, але ж це не завадило йому стати вбивцею та зрадником.

Попелюшка підійшла до нього знову.

— Я буду в своєму кублі, — нявкнула вона. — Клич, якщо буде щось потрібно. Ти ж пам’ятаєш, що до місяцепіку ти мусиш призначити воєводу?

Вогнезір кивнув. Раніше він відкладав це рішення через інші, більш нагальні справи, але тепер слід було добре подумати. Синьозірка, не в змозі оговтатися від зради та вигнання Тигрозора, запізнилася з призначенням Вогнезора і не провела повноцінний обряд. Клан тоді був наляканий, що Зореклан розлютиться, і це ще більше погіршило справи. Вогнезір мусив не допустити тієї самої помилки з наступним воєводою.

Проводжаючи поглядом Попелюшку, яка шкутильгала до свого кубла, провідник раптом усвідомив, що двоє котів не прийшли його привітати. Першим був Темносмуг, та це його й не здивувало. Але другою була Піскошторма. Вогнезір затурбувався. Невже він зробив щось таке, що могло б її розізлити?

Вогнезір роззирнувся і помітив Піскошторму, що сиділа за кілька хвостів і розглядала його з незвично боязким виглядом. Він підвівся і підійшов ближче. Вона забігала очима, то зупиняючись на ньому, то відводячи погляд кудись убік.

— Піскоштормо, — нявкнув провідник. — Ти в порядку?

— Так, Вогнезоре, — вона не дивилася йому в очі, а вперлася поглядом у власні лапки. — Добре, що ти повернувся.

Тепер Вогнезір уже був певен, що щось не так. Він усю цю подорож мріяв лягти біля Піскошторми у вояцькому кублі й поділитися з нею язиками, розпитуючи про її справи. Але він більше не зможе цього зробити. Відтепер йому доведеться спати самому в старому кублі Синьозірки під Високим Каменем.

Вогнезір нарешті зрозумів, що гризло Піскошторму. Вона була така натхненна, коли він виходив із табору, а зараз не могла йому і в очі глянути.

— Дурненька, — замуркотів провідник і притулився до неї мордочкою. — Я все той самий кіт. Нічого не змінилося.

— Усе змінилося! — вигукнула Піскошторма. — Ти тепер провідник Клану.

— А ти все ще найкраща мисливиця і найгарніша кішка у Клані, — відповів Вогнезір. — Ти завжди будеш для мене особливою.

— Але ти… ти тепер так далеко, — нявкнула Піскошторма, ненавмисно вторячи власним страхам Вогнезора. — Ти тепер дуже близький з Попелюшкою. Ви обоє знаєте таємниці Зореклану, невідомі іншим воякам.

— Попелюшка — наша медикиця, — відповів Вогнезір. — І вона одна з найкращих моїх друзів. Але Попелюшка — не ти. Я знаю, що все дуже складно. Мені ще стільки належить зробити у Клані… особливо після того, що вчинив Тигрозір із тими собаками. Але через кілька днів ми знову зможемо вийти на лови разом, як раніше.

На його полегшення, Піскошторма трохи заспокоїлася, і в її очах з’явилося більше певності.

— Треба буде вислати вечірній патруль, — нявкнула киця. Її голос знову став трохи різким, як колись, та Вогнезір був упевнений, що вона так намагається приховати розчарування. — Мені зібрати кількох котів?

— Добра ідея, — Вогнезір намагався теж здаватися заклопотаним. — Підіть огляньте Сонячні Скелі. Треба переконатися, що Річковий Клан не повернувся до своїх старих вибриків.

Це було б у стилі Леопардозірки, амбітної провідниці Річкового Клану, — спробувати захопити Сонячні Скелі, доки Громовий Клан ще оговтується після втрати Синьозірки.

— Гаразд, — Піскошторма поспішила до куща кропиви, біля якого саме обідали Орлякошуб та Довгохвіст. Орлякошуб гукнув свою новачку Вохролапку, і коти вчотирьох подалися до ялівцевого тунелю.

Вогнезір пішов до провідницького кубла. Він не звик називати його своїм і тепер ще більше сумував за зручненькою моховою підстилкою у вояцькому кублі. Та не встиг провідник дійти, як хтось гукнув його позаду. Він обернувся і побачив Сіросмуга, що біг до нього.

— Вогнезоре, я хотів тобі сказати… — він урвався на півслові, раптом засоромившись.

— Щось трапилося?

— Ну… — Сіросмуг завагався, а тоді випалив: — Не знаю, чи ти думав обрати мене воєводою, але я хотів сказати, що ти не мусиш цього робити. Я знаю, що довго не жив у Клані й що деякі коти мені досі не довіряють. Я не ображуся, якщо ти обереш когось іншого.

Вогнезору стало прикро. З усіх котів він обрав би саме Сіросмуга — щоби полювати з ним, щоби пліч-о-пліч іти у бій. Сіросмуг міг би його підтримувати по-справжньому, як воєвода повинен підтримувати провідника. Та сірий вояк мав рацію: Вогнезір не міг призначити його воєводою так скоро після повернення з Річкового Клану. Хоч Вогнезір і не мав сумніву у вірності Сіросмуга Громовому Кланові, перед іншими вояками йому ще належало це довести.

Провідник нахилився і торкнувся носом Сіросмуга.

— Дякую, друже, — нявкнув він. — Я радий, що ти розумієш.

Сіросмуг знизав плечима, присоромлений більше, ніж будь-коли.

— Я лише хотів це сказати.

Сірий кіт розвернувся і зник у вояцькому кублі.

Вогнезору клубок підкотився до горла від емоцій. Провідник різко обтрусився і пішов далі. Дійшовши до Високого Каменя, він почув якийсь рух у кублі. Шиполап, найстарший з новаків, рвучко розвернувся, коли Вогнезір зайшов усередину.

— О, Вогнезоре! — вигукнув він. — Білошторм наказав мені приготувати тобі нову постіль і принести трохи свіжини, — котик вказав хвостом на дальній кут, де біля купки моху і вересу лежав кролик.

— Виглядає чудово, Шиполапе, — нявкнув Вогнезір. — Дякую… і подякуй Білошторму від мене.

Рудий новак схилив голову і вже збирався йти, але Вогнезір покликав його назад.

— Нагадай, будь ласка, Мишошубці, щоб завтра зі мною поговорила, — сказав провідник, згадавши виховницю Шиполапа. — Час нам уже задуматися про церемонію назовництва для тебе.

«Давно вже час», — подумав Вогнезір. Шиполап проявив себе здібним новаком і мав би стати вояком ще кілька місяців тому, якби не недовіра Синьозірки до цілого Клану. Він єдиний залишився зі своєї групи, в якій були ще Прудколап та Безлика. Проте ніхто з них так і не пройшов церемонію вояцького назовництва.

В очах Шиполапа спалахнули вогники.

— Так, Вогнезоре! Дякую! — нявкнув новак і чкурнув до виходу.

Вогнезір вмостився на підстилці й відкусив кілька шматків кроля. Було дуже завбачливо з боку Білошторма подбати про новий мох, але Вогнезір усе ще відчував запах Синьозірки у кублі. Мабуть, він там залишиться назавжди — і хтозна, може, це й на краще. Вогнезору було боляче згадувати про неї, але разом з тим він відчував і полегшення, коли думав про її мудрість, про відвагу, з якою вона очолювала Клан.

Тим часом тіні все густішали, і нарешті останні промені світла погасли. Вогнезір раптом зрозумів, що оце вперше від приходу в Клан він залишився зовсім сам: ні тепла від інших котів, що сплять поруч, ні тихих перемуркувань товаришів, що діляться язиками, ні чийогось сопіння чи бурмотіння уві сні. Йому стало так самотньо, як ніколи раніше.

Та тоді Вогнезір зібрався і сказав собі не бути таким мишомізким. Йому потрібно прийняти кілька важливих рішень і поставитись до цього слід дуже серйозно, адже вони визначать долю Громового Клану.

Зручніше вмостившись, він гадав, чи варто тепер лягати спати й уві сні запитати Плямолистку, хто був би гідним воєводою. Вогнезір заплющив очі й майже одразу вловив солодкавий запах Плямолистки. Та жодного видіння не було — він опинився в суцільній темряві.

Тоді почув, як вона ніжно і водночас виклично шепоче йому на вухо:

— О, ні, Вогнезоре. Це твій вибір.

Зітхнувши, Вогнезір знову розплющив очі.

— Гаразд, Плямолистко, — нявкнув він. — Я зроблю цей вибір.

Було ясно, що воєводою не міг стати Сіросмуг. Вогнезір був вдячний товаришеві за те, що той полегшив йому принаймні цю частину завдання. Він подумки перебирав інші кандидатури. Новий воєвода мусить бути досвідченим, і в його вірності Клану і правильнику не повинно виникати жодних сумнівів. Піскошторма — хоробра і кмітлива, до того ж, обравши кохану воєводою, Вогнезір точно переконає її, що вона йому потрібна і що він її шанує.

Але таким способом обирати воєводу було не зовсім правильно. Зрештою, правильник забороняв воякові ставати воєводою, якщо він чи вона ще жодного разу не були виховниками. Піскошторма ще ніколи не мала новака, тож Вогнезір не міг обрати її. Він із соромом зрозумів, що це була його провина. Вогнезір віддав Вохролапку Орлякошубові, хоч Піскошторма й була доволі очевидним кандидатом. Та він зробив це, щоби захистити її. Вогнезір боявся, що виховники кошенят Тигрозора можуть потрапити в небезпеку через їхнього кровожерного татуся. Піскошторма довго не могла йому цього пробачити, та, може, вона й не здогадається, що саме його помилка завадила призначити її воєводою.

З іншого боку, чи була би Піскошторма правильним вибором? Є у Клані один кіт, який, здається, ідеально підходить для цієї посади. Білошторм — досвідчений, мудрий і хоробрий вояк. Коли Вогнезора обрали воєводою, він жодного разу не висловив обурення, як міг би зробити хтось інший на його місці. Білий вояк завжди підтримував Вогнезора і ніколи не відмовляв йому в пораді. Звісно, Білошторм був уже немолодий, але все ще сильний та рухливий. У нього є ще кілька повень, перш ніж він приєднається до старійшин.

Синьозірка погодилася б з таким вибором, адже дружба з білим вояком підтримувала її в останні місяці життя.

«Так, — порішив Вогнезір. — Новим воєводою буде Білошторм».

Він задоволено потягнувся. Залишалося лише оголосити своє рішення Кланові.

Вогнезір закінчив вечерю і трохи подрімав, але намагався не заснути глибоко, аби не проґавити місяцепік. Коли місяць зійшов, сріблясте світло розлилося кублом провідника. Вогнезір зіп’явся на лапи, обтрусився від моху і вийшов на галявину.

Кілька котів уже міряли кроками галяву, очевидячки чекаючи на оголошення. Піскошторма з вечірнім патрулем повернулися і тепер вечеряли. Вогнезір помахав хвостом рудій киці, але поговорити не підійшов. Натомість він застрибнув на Високий Камінь і занявчав:

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Каменем на віче Клану.

Його оклик усе ще дзвенів у повітрі, коли на галявині почали збиратися коти, виходячи зі своїх кубел чи показуючись із тіней по краях табору. Вогнезір побачив Темносмуга, що вийшов на світло і сів за кілька хвостів від каменя, обгорнувши лапи хвостом і кидаючи невдоволені погляди. Орлякошуб непомітно прослизнув за ним і вмостився неподалік.

З новацького кубла вигулькнув Ожинолап. Вогнезір гадав, чи підійде він до Темносмуга, проте новак пішов до натовпу котів разом із сестрою Вохролапкою. Обоє уважно спостерігали, зиркаючи на всі боки. Коли повз них проходила Мишошубка, вона шикнула на Вохролапку, і новачка різко відвернула голову, наче вони удвох щось не поділили. Вохролапка була розумакою, але дуже самовпевненою. Не дивно, якщо вона чимось образила старшу воячку.

Піскошторма із Сіросмугом сиділи вкупі біля каменя, а поруч із ними примостились Хмарохвіст та Безлика. Старійшини вийшли всі разом і посідали посередині галявини.

Вогнезір помітив Білошторма, що йшов від куща кропиви разом із Попелюшкою. У його погляді не було помітно жодного очікування. Білий вояк спинився, щоб перекинутись кількома словами з Папоротелапкою та Зололапом, а тоді зайняв своє місце біля Високого Каменя.

Вогнезір нервово ковтнув і почав:

— Настав час призначити нового воєводу, — він спинився на мить, відчуваючи близьку присутність Синьозірки, коли почав пригадувати слова, які говорила вона. — Я промовляю ці слова перед обличчям Зореклану, — продовжив провідник, — щоб духи наших предків почули і схвалили мій вибір.

Усі коти як один повернулися до нього. Вогнезір глянув на ряди мерехтливих очей і відчув їхній захват.

— Новим воєводою Громового Клану буде Білошторм, — оголосив провідник.

На кілька митей запанувала тиша. Білошторм глянув на Вогнезора водночас здивовано й задоволено. Вогнезір раптом усвідомив, що саме це здивування так притягувало його до старого вояка: Білошторм зовсім не очікував, що його оберуть воєводою.

Білий кіт поволі звівся на лапи.

— Вогнезоре та коти Громового Клану, — нявкнув він, — я не очікував, що удостоюся такої честі. Присягаюся Зорекланом, що виконуватиму свої обов’язки гідно й на користь вам.

Коли вояк закінчив говорити, з натовпу піднявся гул, і хор котів загукав:

— Білошторм! Білошторм!

Клан почав збиратися навколо нього з вітаннями. Вогнезір знав, що зробив вибір, з яким погодяться всі.

Він ще трохи постояв на Високому Камені, спостерігаючи за дійством. Його тілом заструменіло нове почуття — почуття оптимізму, що наповнювало певністю й теплом. Тепер Вогнезір мав дев’ять життів, найкращого у світі воєводу і гурт котів, які готові до будь-яких пригод. Загроза від собак минула, і Громовий провідник вірив, що невдовзі вони зможуть прогнати з лісу і Тигрозора.

Раптом, лишень збираючись стрибнути з каменя, щоби привітати Білошторма, він помітив Темносмуга. Єдиний з усіх котів той не ворухнувся і не видав жодного звуку. Темносмуг невідривно дивився на Вогнезора, а його очі палали крижаним вогнем.

Вогнезір ураз згадав жахливе видіння, гору кісток і ріку крові, що витікала з-під неї. У його вухах задзвеніли слова Синьозірки: «Четверо стануть двома. Лев із тигром зустрінуться в битві, і кров запанує над лісом».

Вогнезір усе ще не розумів, що означало пророцтво, та від цих слів віяло жахом. Буде битва і кровопролиття. І в лиховісному погляді Темносмуга Громовий провідник побачив першу хмару, що приведе за собою бурю війни.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

Вогнезір брів повз Високі Сосни, і сирий, вогкий холод пробирався крізь його хутро. Небо насумрилося густими сірими хмарами і наче не вирішило, що саме посилати на ліс — дощ чи сніг. Тут, де вогонь лютував найдужче, попіл ще вкривав землю, а кілька билин, які тільки-тільки проросли, уже зів’яли перед наступом гололисту.

То був наступний день після обрання нового воєводи. Вогнезір залишив Білошторма за старшого на терені, а сам пішов патрулювати межу. Він хотів бодай якийсь час побути наодинці, призвичаїтися до свого нового статусу та подумати про те, що чекає на нього попереду. Іноді Вогнезір відчував гордощі через те, що Зореклан обрав саме його провідником Громового Клану, проте, звісно, чудово розумів, як йому буде не легко. Журба за Синьозіркою вічно відлунюватиме йому тупим болем. А ще він боявся того, що далі може вчинити Тигрозір. Вогнезора, на відміну від інших Громових котів, не втішала відсутність Тіньових слідів на їхніх угіддях. Він знав, що Тигрозір не спочине, аж поки не повалить свого ворога — і новина про те, що Вогнезір став новим провідником Громового Клану, тільки піділлє масла у полум’я його помсти.

Вогнезір вийшов із лісу біля кубел Двоногів та зиркнув на загорожу Принцеси, перевіряючи, чи не виходила вона зі свого гнізда. Але там не було видно й сліду кицьки, а коли він ковтнув повітря, то відчув лише тінь її запаху. Бредучи узліссям, Вогнезір опинився в тій частині лісу, де раніше бував дуже рідко, та впізнав гніздо Двоногів, в якому жив кицюнею багато повень тому. Охоплений цікавістю, він пробіг смугою відкритого простору за деревами і застрибнув на огорожу.

Кіт глянув на трав’яний моріжок, оточений рослинами Двоногів, і на нього накотила хвиля спогадів про те, як він грався тут іще кицюнею. Були і свіжіші спогади про те, як він ходив сюди в пошуках котячої м’яти, коли Синьозірка захворіла на зелений кашлюк. Вогнезір бачив кущик котячої м’яти просто з того місця, де зараз сидів, відчував її п’янкий аромат.

Якісь порухи привернули його увагу, і він побачив Двонога, що майнув повз вікно і знову зник. Вогнезір раптом замислився, як почувалися його Двоноги, коли він покинув їх та пішов жити до лісу. Мабуть, не переймалися його долею. Вони добре дбали про нього — принаймні, так, як те роблять Двоноги, і Вогнезір знав, що завжди буде їм за це вдячний. Він і хотів би розповісти їм, як же йому добре в лісі, як він вершив долю, яку йому послав Зореклан, але знав, що Двоноги однак його не зрозуміють.

Кіт уже напружив було м’язи, готовий стрибонути назад у ліс, коли це щось чорно-біле ворухнулося в сусідньому садку. Унизу він побачив Ляпка, свого старого друга ще з кицюнячих часів. Ляпко був вгодований, як і завжди, із вдоволеним виразом на широкій морді. Він саме балакав із милою брунатною кицею, яку Вогнезір раніше не бачив; вони були надто далеко, щоб розібрати слова.

Громовий провідник замалим не зістрибнув привітатися, а тоді згадав, що їх, мабуть, злякає його вигляд. Невдовзі після того, як потрапив до Клану, Вогнезір зустрів Ляпка в лісі й до смерті злякав свого друга, перш ніж той його впізнав. Життя провідника Клану надто вже відрізнялося від життя цих кицюнь.

Відчиняючись, скрипнули двері, Вогнезір враз отямився і чкурнув огорожею просто під прихисток куща гостролисту. Один із його колишніх Двоногів вийшов із гнізда та щось гукнув. Нараз гарненька брунатна киця подякувала Ляпкові та протиснулася під огорожею, що розділяла сади. Вона, гучно муркочучи, негайно підбігла до Двонога, який підняв та погладив її, перш ніж занести до хати.

«Вона їхня нова кицюня!» — подумав Вогнезір. Коли зачинилися двері, в ньому спалахнув вогонь ревнощів, але тільки на мить. Маленькій киці не доводилося ловити собі здобич, вона завжди мала теплий куточок для спання, не ризикувала загинути в битві чи від численних небезпек, які чекали на лісових котів. Вона товаришувала з Ляпком та іншими кицюнями, про неї дбали Двоноги — це все Вогнезір покинув, перебравшись жити до лісового Клану.

Проте водночас їй невідома була насолода вивчення вояцьких умілостей, битви пліч-о-пліч із побратимами. Вона ніколи не знала, як воно — жити за вояцьким правильником, сповнювати волю Зореклану.

«Якби я міг прожити життя з нуля, — подумав Вогнезір, — я б нічогісінько не змінив».

Раптом під ним зашкряботіли кігті, а краєм ока він помітив стрімку брунатну постать. Повернувши голову, провідник побачив під собою Ожинолапа.

Вогнезорові знадобився якийсь час, щоби здобутись на слово.

— А що ти тут робиш?

— Я йшов за тобою від табору, Вогнезоре. Я... мені цікаво було, куди це ти йдеш, а ще я хотів потренувати свої навички скрадання.

— Ну, вони вочевидь непогані, раз уже ти забрів аж сюди, — Вогнезір не певен був, сердиться він на новака чи ні. Ожинолап таки не мав іти за ним без дозволу, але його справді вразило те, що малий зумів простежити за ним від самого табору. А ще провідник відчув укол провини через те, що Ожинолап бачив, як він зазирає через паркан Двоногів на пару кицюнь. Якось раніше, коли Вогнезір був новаком, Тигрозір простежив за ним і побачив, як він розмовляє з Ляпком. Тоді темний кіт розповів усе Синьозірці, зумисне наголошуючи на непевній відданості Вогнезора Клану та його непристосованості до життя в лісі.

Зустрівшись поглядом з Ожинолапом, Вогнезір помітив, що молодий котик уже менше нервує, натомість у його погляді з’являється спокійна впевненість, наче він оцінював свого виховника. То був довгий розумний погляд, і провідник побачив пошану в тих бурштинових глибинах. Він знову впевнився у своїй думці про те, що Ожинолап може бути винятковим вояком, коли зможе позбутися чорного спадку власного батька. Але чи зможе новак бути справді відданим Клану, в якому народився, поки Тигрозір житиме в лісі?

— Я можу тобі довіряти? — раптом бовкнув Вогнезір.

Молодий котик і не подумав оборонятися. Натомість він іще раз зміряв виховника серйозним та осмисленим поглядом.

— А я можу довіряти тобі? — відповів Ожинолап, кивнувши в напрямку саду Двоногів.

Вогнезір уже було наїжачився і думав не відповідати на звинувачувальні закиди новака. Ожинолап не мав права осуджувати дії свого виховника та ще й провідника Клану. Проте замість провини, яку могло б викликати питання Ожинолапа, Вогнезір захопився відвагою котика.

Він глибоко вдихнув.

— Ти можеш мені довіряти, — урочисто пообіцяв Вогнезір. — Я вирішив облишити життя кицюні. Що б не трапилося, Клан завжди буде для мене на першому місці, — настав час, вирішив він, бути щирим з Ожинолапом. — Але іноді я таки приходжу сюди. Я зустрічаюся зі своєю сестрою, уявляю, як би все було, якщо б я зостався. А проте моє серце незмінно з Громовим Кланом.

Ожинолап кивнув, наче відповідь його вдовольнила.

— Я знаю, як це — коли твоя відданість під питанням, — нявкнув він.

Вогнезір відчув іще один укол провини, хоч і знав, що він далеко не єдиний має сумніви стосовно Ожинолапа.

— А як тобі ведеться з іншими новаками? — запитав провідник.

— Непогано. Але я знаю, що деякі вояки не люблять мене і Вохролапку, бо Тигрозір — наш тато.

І ці слова він вимовив із таким розумінням, що Вогнезір засоромився ще дужче. «Ми подібні навіть більше, ніж я думав, — подумав провідник. — Постійно доводити свою відданість, б’ючись із подвоєною силою та обороняючись як від ворогів, так і від побратимів із Клану».

— І ти з цим впораєшся? — обережно нявкнув Вогнезір.

Ожинолап кліпнув.

— Я знаю, кому я відданий. Одного дня я це доведу.

У його словах не було нахвалянь, лише спокійна рішучість. Вогнезір зрозумів, що вірить Ожинолапові. Новак відповів йому на щирість про відвідини кубла Двоногів такою само щирістю. І зараз Вогнезір просто зобов’язаний довіряти цьому котику.

— А як щодо Вохролапки? — запитав він.

— Ну... — Ожинолап завагався і наче стурбувався. — Час від часу їй буває важко… але вже як є. Насправді ж вона віддана кішка.

— Я певен цього, — нявкнув Вогнезір, хоч і помітив, що Ожинолапові нелегко було обговорювати свою сестру з провідником. Він вирішив приглянути за Вохролапкою на майбутнє, пересвідчитися, що вона одержує всю необхідну підтримку. Непогано було б поговорити з її виховником Орлякошубом.

Охоплений несподіваними теплими почуттями до свого новака, Вогнезір додав:

— Я вирушатиму, бо ж хочу закінчити патрулювання до смерку. Хочеш піти зі мною?

Ожинолапові очі засяяли.

— Можна?

— Звісно, — Вогнезір зістрибнув з огорожі та зачекав, поки молодий кіт злізе вслід за ним. — Дорогою трохи потренуємось.

— Супер! — з ентузіазмом нявкнув Ожинолап.

Він наздогнав свого виховника, і вони пліч-о- пліч занурились у ліс.

Вогнезір спинився на узбіччі Громошляху і ввібрав у груди запах Тіньових угідь. «Тигрозір тут, — подумав він. — Що ж він планує? Що робитиме далі?»

Провідник стояв собі, прислухаючись до звуків лісу, коли помітив білі клаптики, що пливли з неба. «Сніг!» — подумав Вогнезір, глянувши на небо з темними хмарами. Почувши, як здивовано писнув Ожинолап, він озирнувся. Сніжинка приземлилася котику на носа і повільно танула. Новак же висолопив рожевий язик та злизав її, а його жовті очі негайно округлилися від здивування.

— Що це? — запитав він. — Воно холодне!

Вогнезір замилувано замуркотів.

— Це сніг, — відповів провідник. — Він прилітає, коли настає гололист. Якщо нічого не зміниться, сніжинки вкриють усі дерева і землю.

— Справді? Але ж вони такі дрібненькі!

— Зате їх буде дуже багато.

Снігові пластівці побільшали, повалили густіше, майже сховавши за собою дерева на іншому краю Громошляху та забивши запах Тіньового Клану. Навіть ревіння потвор притихло, бо ж тепер вони рухалися повільно, наче їхні палахкотливі очі погано бачили крізь заметіль.

Вогнезір знав, що снігопад приносить лісу нові проблеми. Здобич загине в холоднечі або позабивається у глибокі нори, де мисливці її не знайдуть. Прогодувати Клан буде важче, ніж будь-коли.

Його новак із великими очима спостерігав за тим, як летить сніг. Вогнезір побачив, як він несміливо простягнув лапку, щоби вхопити сніжинку. Ще мить — і Ожинолап уже крутився і вистрибував, пронизливо нявкочучи від захвату, наче намагався піймати кожнісіньку сніжинку, поки та не впала на землю.

Вогнезір аж здивувався такому ентузіазму, хоча гарно було спостерігати, як його новак знову грається, наче маленьке кошеня. Адже темносердий Тигрозір, мабуть, ніколи не здоганяв сніжинки лише для того, щоб насолодитися процесом? А якщо здоганяв, то коли згубив насолоду від цього, коли почав перейматися тільки своєю владою?

На ці питання відповіді не було. Вогнезір знав лише, що Тигрозорові, як і йому самому, нікуди відступати. Вони обоє чотирма лапами твердо стояли на шляху, який їм накреслив Зореклан, і рано чи пізно двом провідникам належало зустрітися та порішити, хто ж із них зостанеться в лісі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Коли Вогнезір з Ожинолапом повернулись до табору, сніг уже спинився. Хмари також розбіглися, і призахідне сонце кидало довгі тіні на біле укривало, яке припорошило землю. Обоє котів несли свіжину; Вогнезір устиг поспостерігати за мисливськими навичками свого новака і був просто вражений зосередженістю та вправним скраданням молодого котика.

Вони саме вийшли на верхівку схилу, коли позаду них почувся скрик. Вогнезір озирнувся та побачив Сіросмуга, що продирався підліском.

— Здоров, — видихнув сірий вояк, порівнявшись із ними. Тоді здивовано спинився, побачивши здобич.

— А вам пощастило більше, ніж мені. Я оце й миші не знайшов.

Вогнезір співчутливо вуркнув, заходячи до тунелю. Він помітив, що Каринка, найбільша бешкетниця з трьох кошенят Верболози, вийшла з табору і майже залізла на схил. На превелике Вогнезорове здивування, вона була з Темносмугом: вояк брів позаду неї та щось говорив.

— Дивно, — промурмотів Вогнезір крізь біляче хутро, звертаючись переважно до себе. — Щось раніше Темносмуг не надто цікавився кошенятами. Та й що він сам тут забув?

Раптом Вогнезір почув різкий оклик Сіросмуга і побачив, як його друг промчав уздовж засніженого схилу, ковзаючи на засипаних снігом камінцях. Водномить лапки Каринки підігнулися під її вутле плямисте тільце, і вона почала корчитися на снігу. Вогнезір здивовано кинув свіжину, а Сіросмуг із криком «Ні!» кинувся на темного вояка. Темносмуг відбивався кігтями і намагався влупити супротивника задніми лапами, але Сіросмуг вчепився зубами йому в горло і не збирався відпускати.

— Що за...? — Вогнезір кинувся вниз схилом, Ожинолап біг просто за ним. Провідник увірвався поміж котів, що билися, досі міцно зчеплені зубами і лапами, і добіг до Каринки.

Маленьке кошеня заборсалось і перевернулося, розплющивши осклілі очі. Каринка пронизливо вищала від болю, а на губах її виступила піна.

— Приведи Попелюшку! — наказав Ожинолапові Вогнезір.

Новак кинувся геть, здіймаючи лапами хмарки снігу. Вогнезір схилився до маленької киці та лагідно поставив лапу їй на животика.

— Усе добре, — промурмотів він. — Попелюшка вже йде.

Щелепи Каринки роззявилися ширше, і Вогнезір побачив напівпережовану ягідку в її роті, червону пляму на білих зубах.

— Душогубниці! — видихнув він.

То був темнолистий чагарник, що ріс у розколині. З-поміж його листя визирали смертоносні пурпурові ягоди. Він пригадав часи багато повень тому, коли Попелюшка нагодилася саме вчасно, щоб не дати Хмарохвостові з’їсти душогубниці та застерегла його, які вони отруйні. Пізніше Жовтоікла скористалася ними, щоб убити свого сина Хвостолома. Вогнезір сам бачив, як блискавично вони діють.

Припавши до землі біля Каринки, провідник, як міг, випорпав розчавлені ягоди з її рота. Киця була надто нажахана і зболена, щоб лежати спокійно, тому це було непросто. Її голова метлялася з боку на бік, а все тіло здригалося в регулярних спазмах, які, на превеликий жах Вогнезора, слабшали. Він і досі чув, як Сіросмуг із Темносмугом зойкають від завданих у бою ран, проте вони здавалися йому напрочуд далекими. Уся його увага була прикута до кошеняти.

Тоді, на превелике Вогнезорове полегшення, біля нього з’явилася Попелюшка.

— Душогубниці! — швидко пояснив він. — Я намагався дістати їх, але...

Медикиця стала на його місце побіля Каринки. У зубах вона тримала клубочок трав. Сівши на землю, Попелюшка нявкнула:

— Добре. Тримай її, Вогнезоре, а я гляну.

Конвульсії значно послабшали, і медикиця невдовзі витягла решту душогубниць. Тоді швиденько розжувала якийсь листочок і поклала кашку до рота.

— Ковтай, — наказала вона маленькій киці. Тоді пояснила Вогнезору: — Це деревій. Від нього її знудить.

Горлом киці пробіг спазм. За мить вона вирвала, і серед кашки з листя деревію Вогнезір побачив іще кілька червоних шматочків.

— Добре, — заспокійливо нявкнула Попелюшка. — Дуже добре. Усе з тобою буде гаразд, Каринко.

Маленька киця хапала ротом повітря і тремтіла, та раптом її тіло обм’якло, а очі заплющились.

— Вона померла? — прошепотів Вогнезір.

Перш ніж Попелюшка встигла відповісти, від входу до табору пролунав гучний крик.

— Моє кошеня! Де моє кошеня? — то була Верболоза, вона мчала схилом поруч із Ожинолапом. Кішка припала до землі біля Каринки, її широкі блакитні очі були сповнені розпачливого сум’яття.

— Що сталося?

— Вона поїла душогубниць, — пояснила Попелюшка. — Але ми, здається, їх позбулися. Тому зараз Каринку треба віднести до мого кубла і добре за нею наглядати.

Верболоза заходилася вилизувати плямисте хутро своєї доні. Тепер уже Вогнезір побачив, як ледь-ледь здіймаються та опадають її боки у такт диханню. Каринка не померла, проте, судячи зі стривоженого виразу на обличчі Попелюшки, досі була в небезпеці через спожиту отруту.

Оце вперше Вогнезір зміг перевести дух і глянути на Сіросмуга. За кілька хвостів від нього сірий вояк пришпилив Темносмуга до землі — одну лапу він тримав на горлі ворога, іншу — на животі. У Темносмуга кровило вухо, але він усе ще люто і марно борсався, намагаючись вивільнитися.

— Що відбувається? — запитав Вогнезір.

— Мене навіть не питай, — огризнувся Сіросмуг. Вогнезір ніколи ще не бачив свого друга, охопленого таким шаленством. — У цього... у цього шматка лисячого лайна питай, чому він хотів убити кошеня!

— Убити? — звинувачення було таким несподіваним, що якусь мить усі сили Вогнезора пішли на те, щоби втриматися на рівних.

— Убити, — повторив Сіросмуг. — Давай, запитай його, чому він дав Каринці душогубниці.

— Мишомізкий ти дурню, — Темносмуг глянув на свого нападника, і погляд його був, як і голос, крижаним. — Я не давав їй тих ягід. Я намагався її застерегти, щоб не їла.

— Я знаю, що бачив, — крізь міцно зціплені зуби прогарчав Сіросмуг.

Вогнезір спробував пригадати побачений образ темного вояка з кошеням на верхівці схилу.

— Пусти його, — неохоче нявкнув провідник до свого друга. — Темносмуже, розкажи мені, що сталося.

Вояк піднявся й обтрусився. Вогнезір бачив залисини на його боці — там, де Сіросмуг повидирав йому клапті шерсті.

— Я саме повертався до табору, — почав Темносмуг. — І побачив, як та дурна кицька напихається душогубницями, то й спробував її зупинити. А тут цей ідіот на мене стрибонув, — він вороже глянув на Сіросмуга. — Чому б то я хотів убити кошеня?

— І я б хотів це знати! — кинув Сіросмуг.

— О, звісно, всі ми знаємо, кому повірить шляхетний Вогнезір! — вищирився Темносмуг.

Це звинувачення вразило Вогнезора, тим паче, що частково вояк мав рацію. Коли-інде він без вагань повірив би Сіросмугові, а не Темносмугові. Проте зараз як провідник мав бути цілком певен того, що його друг не помиляється.

— Вирішимо це пізніше, — нявкнув Вогнезір. — Щойно Каринка прокинеться, вона й сама зможе розповісти нам, що сталося.

На цих словах йому здалося, що в очах Темносмуга майнула тривога, проте враження зникло настільки швидко, що він уже не був певен. Темний вояк презирливо смикнув вухами.

— Добре. Отоді й побачимо, хто казав правду, — нявкнув він і рушив до входу в табір, високо піднявши хвоста.

— Я справді бачив це, Вогнезоре, — запевняв друга Сіросмуг, усе ще важко дихаючи після бою. — І не розумію, чому Темносмуг хотів зашкодити Каринці, але я певен, що саме це він і робив.

Вогнезір зітхнув.

— Я вірю тобі, але кожен кіт у таборі має знати, що ми живемо по честі. Я не можу покарати Темносмуга, поки Каринка не скаже нам, що насправді сталося.

«Якщо вона взагалі розкаже», — додав провідник подумки. Він спостерігав, як Попелюшка і Верболоза обережно підняли кошеня та понесли його на терен. Голова Каринки безвольно звисала, а хвіст волочився по землі. Вогнезорові замлоїло в животі, коли він згадав, як безтурботно кицька вистрибувала табором. Якщо Темносмуг справді намагався її вбити, він заплатить за це.

— Сіросмуже, — промурмотів він, — йди до Попелюшки. Я хочу, щоб ти чи хтось із вояків вартували біля її кубла, аж поки Каринка прокинеться. Запитай Піскошторму та Злотоквітку, чи зможуть вони допомогти. Я не хочу, щоб із цим кошеням трапилося щось іще, перш ніж воно отямиться та зможе говорити.

Сіросмуг із розумінням кивнув.

— Гаразд, Вогнезоре, — нявкнув він. — Уже йду.

Сірий вояк швиденько зійшов униз і біля входу наздогнав інших котів.

Вогнезір залишився наодинці з Ожинолапом.

— Я покинув білку на верхівці, — нявкнув він своєму новаку, киваючи в напрямку узвишшя. — Забери її, будь ласка. Тоді можеш відпочити і поїсти. Тобі випав довгий день.

— Дякую, — нявкнув Ожинолап. Він побіг угору схилом, а тоді озирнувся. — З Каринкою все буде добре, правда ж?

Вогнезір протяжно зітхнув.

— Не знаю, Ожинолапе, — зізнався він. — Просто не знаю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

Замислений Вогнезір повертався до табору. Роззирнувшись, він помітив Темносмуга, який їв свіжину біля куща кропиви. Мишошубка, Злотоквітка та Морозошубка їли поруч із ним, але провідник помітив, що всі вони стояли спиною та навіть не дивилися на темного вояка.

Сіросмуг, мабуть, уже розніс новину про те, що сталося, цілим табором. Надто ж це вразило Морозошубку та Злотоквітку, які й самі виховували кошенят, а тому були нажахані навіть найменшою підозрою того, що вояк Клану міг убити кошеня. Для Вогнезора це був добрий знак — вони вірять Сіросмуговій версії подій. Це означало, що Клан знову прийняв його друга, що він знову почав завойовувати ту популярність, яку мав колись.

Вогнезір саме йшов до Сіросмуга, коли його увагу привернув якийсь рух біля вояцького кубла. З-поміж галуззя вийшов Орлякошуб, ошелешено роззираючись. Він помітив Темносмуга, рушив було до нього, а тоді помчав назад до Вогнезора.

— Я щойно почув! — крикнув він. — Вогнезоре, мені шкода. Він вислизнув від мене. То все моя провина!

— Спокійно, — провідник опустив свого хвоста на плечі розтривоженому вояку, закликаючи його втихомиритися. — Розкажи, що сталося.

Орлякошуб кілька разів судомно вдихнув, намагаючись опанувати себе.

— Темносмуг сказав, що піде на влови. Я пішов із ним, але щойно ми зайшли до лісу, він сказав, що йому треба до вітру. То він зайшов за кущ, а я чекав. Темносмуга вже довго не було, я пішов подивитися — а його немає! — в очах Орлякошуба знову з’явився розпач. — Якщо Каринка помре, я ніколи собі цього не пробачу.

— Каринка не помре, — запевнив його Вогнезір, хоч і сам не міг знати, правда це чи ні. Кицька таки була дуже хвора.

А тепер з’явилася ще одна підстава для занепокоєння. Історія Орлякошуба доводила, що Темносмуг знав: за ним стежать. І він спритно намагався уникати стеження. «У нього має бути на це причина, — збагнув Вогнезір. — То що ж замислив темний вояк і чому він хотів убити кошеня?»

— Що мені тепер робити? — розпачливо запитав Орлякошуб.

— Для початку припини себе винуватити, — відповів Вогнезір. — Так чи інакше одного дня ми б все одно дізналися, кому справді відданий Темносмуг.

Якщо не брати тривогу за Каринку, Вогнезір геть не шкодував, що Темносмуг відкрив своє дійсне обличчя. Провідник сподівався утримати темного вояка у таборі, аби приглядати за ним, а тепер Темносмуг довів, що ніколи не буде відданим ні йому, ні Клану. У Громовому таборі немає місця для кота, здатного отруїти безпомічне кошеня. «Нехай котиться собі до Тигрозора», — подумав Вогнезір.

— Продовжуй вартувати Темносмуга, — знову звернувся він до Орлякошуба. — Тепер нехай знає, що ти це робиш. Передай від мене, що йому не можна виходити з табору, аж поки Каринка все не розкаже.

Орлякошуб скупо кивнув та поквапився до кущика кропиви, де присів біля Темносмуга і заговорив до нього. Темний вояк щось буркнув у відповідь та далі заходився глитати здобич.

Вогнезір спостерігав за ним, а тим часом позаду нього залунали кроки. Озирнувшись, він побачив Піскошторму. Руда киця притиснулася до провідника мордочкою й замуркотіла. Вогнезір же насолоджувався її запахом, втішений тим, що бодай трохи може побути поруч із коханою.

— Ти йдеш їсти? — запитала вона. — Я на тебе чекала. Сіросмуг сказав мені, що сталося, — провадила Піскошторма дорогою до кропив’яного куща. — Я сказала, що потім його підміню — повартую кубло Попелюшки.

— Дякую, — нявкнув Вогнезір.

Проходячи повз купу свіжини, він зиркнув на смугастого кота. Темносмуг доїв, потім підвівся та пішов до вояцького кубла, так і не помітивши присутності Вогнезора. Орлякошуб рішуче рушив за ним.

З вояцького кубла вийшов Порохошуб і, забачивши Темносмуга, враз звернув убік, назустріч Папоротелапці, яка саме з’явилася з новацького кубла. Коти Громового Клану дуже ясно виражали свої почуття. Порохошуб був новаком Темносмуга, але зараз він і знатися не хотів зі своїм колишнім виховником.

Вогнезір узяв із купи свіжини сороку та поніс її до куща кропиви.

— Агей, Вогнезоре, — нявкнула Мишошубка, побачивши його. — Шиполап казав, що ти мав би переговорити зі мною про його церемонію назовництва. Бо вже час.

— Саме час, — погодився Вогнезір. Синьозірка відмовилася зробити трьох найстарших новаків вояками, через що і сталася трагедія із Прудколапом та Безликою. Усі коти Клану, безперечно, пам’ятатимуть це, коли Шиполап здобуде своє вояцьке ім’я. — Чому б нам утрьох не піти завтра в досвітній патруль? Це дасть мені змогу побачити всі його навички — не те, щоб я мав хоч якісь сумніви, — швиденько додав провідник.

— Та чом би й ні! — нявкнула Мишошубка. — Ти скажеш Шиполапові про патруль чи я?

— Я скажу, — відповів Вогнезір, похапцем відкушуючи шмат сороки. — Із Папоротелапкою та Зололапом я б також хотів поговорити.

Коли вони з Піскоштормою поїли, руда киця пішла до кубла Попелюшки, а Вогнезір побрів до трухлявого пня, біля якого їли новаки. Порохошуб і Папоротелапка вже були тут разом із Шиполапом та Зололапом, а Хмарохвіст саме вийшов із кубла старійшин, ведучи за собою Безлику.

— Шиполапе, — Вогнезір кивнув новаку та сів побіч нього. — Твої кігті нагострені? Вояцькі вмілості не забув?

Шиполап нараз виструнчився, а очі його спалахнули.

— Так, Вогнезоре!

— Тоді завтра у досвітній патруль, — сказав йому провідник. — І якщо все піде добре, до сонцепіку будеш вояком.

Шиполап аж затремтів від нетерпіння, але тоді сяйво в його очах поволі згасло, і він відвів погляд.

— Що сталося? — запитав Вогнезір.

— Прудколап... і Безлика, — тихенько сказав Шиполап, махнувши хвостом на поранену кицю. — Вони мали бути зі мною.

— Я знаю, — Вогнезір на мить заплющив очі, пригадуючи весь біль тих подій. — Але нехай це не псує тобі радість. Ти заслуговуєш на те, щоб бути вояком.

— Я буду з тобою, Шиполапе, — озвалась Безлика зі свого місця побіля Хмарохвоста. — І я перша назву тебе твоїм новим ім’ям.

— Дякую, Безлико, — вдячно кивнувши, нявкнув Шиполап.

— Поки ми тут говоримо про імена, — втрутився Хмарохвіст, — як щодо неї? — він вказав хвостом на Безлику. Сам він завжди відмовлявся вживати жорстоке ім’я, яким Синьозірка нарекла скалічену кицю. — Чому б не змінити її ім’я?

— Чи ж можна змінювати вояцьке ім’я? — запитав Вогнезір. — Його дають на очах у Зореклану.

Хмарохвіст роздратовано зітхнув.

— Ніколи не думав, що називатиму свого провідника мишомізким, але чесне слово! Чи ти думаєш, що Одноока і Куцохвіст із цими іменами народилися? Попервах вони мали інші імена, будь певен. Для цього має існувати якась церемонія. І я точно знаю, що решта Клану прийме нове ім’я, якщо ти їм скажеш.

— Будь ласка, Вогнезоре, — з надією глянула на нього Безлика. — Я впевнена, що котам незручно розмовляти зі мною через це жахливе ім’я.

— Звісно ж, — Вогнезір подумки вилаяв себе за те, що не помітив тягаря, який несла ця киця. — Я негайно поговорю зі старійшинами. Одноока має щось підказати.

Він підвівся і щойно тоді пригадав, що ще мав зробити.

— Зололапе, Папоротелапко, не думайте, що я про вас забув. Ви чудово впоралися в гонитві зі собачою зграєю, але ви все ще замолоді, щоби стати вояками, — це була правда, але Вогнезір також хотів, щоб старший Шиполап раніше став вояком. — Я обіцяю, це не займе багато часу, — пообіцяв провідник.

— Ми розуміємо, — нявкнув Зололап. — Нам іще багато чого треба вивчити.

— Вогнезоре, — знервовано запитала Папоротелапка, — а що станеться із... із Темносмугом? Якщо він справді заподіяв таке Каринці, то я не хочу бути його новачкою.

— Якщо Темносмуг справді це зробив, він і не буде твоїм виховником, — пообіцяв Вогнезір.

— Каринці? — запитав Хмарохвіст. — А що з нею? Щось трапилось, поки ми полювали?

Шиполап і Зололап негайно всілися біля нього з Безликою та притишено заходилися переказувати новини.

— То хто ж тепер буде виховником Папоротелапки? — запитав Порохошуб Вогнезора. — Я міг би тренувати і її, і Зололапа, — з надією почав він.

Папоротелапка проясніла, але Вогнезір похитав головою.

— І не думай, Порохошубе. Ти не зможеш бути з нею достатньо суворим.

Вояк розчаровано блиснув очима і збентежено кивнув.

— Мабуть, твоя правда.

— Не переймайся, — пообіцяв Вогнезір, рушаючи до кубла старійшин. — Я подбаю про те, щоб у неї був хороший виховник.

Старійшини у своєму кублі біля поваленого дерева вже лаштувались до сну.

— То в чому справа тепер? — буркнув Дрібновух, підводячи голову зі свого гнізда. — Тут що, вже й поспати не дають?

Крапохвістка заспано муркнула:

— Не слухай його, Вогнезоре. Тобі тут завжди раді.

— Дякую, Крапохвістко, — нявкнув Вогнезір. — Але я хотів поговорити з Одноокою.

Одноока лежала під самим стовбуром, згорнувшись клубочком на папороті. Вона кліпнула єдиним здоровим оком і широко позіхнула.

— Я слухаю, Вогнезоре. Але швидко.

— Я хотів запитати тебе про імена, — сказав провідник та пояснив, як Хмарохвіст захотів змінити ім’я Безликої.

Почувши ім’я молодої киці, Рябохвоста повернулась і прислухалась. Вона дбала про Безлику, коли та ще тільки скалічилася, тож між ними виник міцний зв’язок.

— Не можу звинуватити Хмарохвоста, — прокоментувала плямиста кішка, коли Вогнезір закінчив. — Ніхто не захоче такого імені.

Одноока позіхнула.

— Я була вже стара, коли мене назвали Одноокою, — нявкнула вона. — І мені, правду кажучи, байдуже, як мене називають, поки мені приносять мою свіжину. Але для молодої киці все інакше.

— То ти можеш розповісти, що його робити? — допитувався Вогнезір.

— Звісно ж, можу, — Одноока хвостом підкликала його ближче. — Ходи сюди і слухай уважно...

* * *

З ночі зарядила злива. Коли Вогнезір повів Мишошубку та Шиполапа з табору, то побачив, що сліди легенького снігопаду вже зникли. Стебла папороті та кущики трави були обважнілими від води. Краплі сяяли в денному світлі, що лилося з неба. Здригнувшись, Вогнезір пришвидшив крок.

Із блиску в очах Шиполапа він зрозумів, що молодий котик щиро захоплений, але тримався спокійно, рішуче налаштований показати провіднику всі свої вмілості. Трійко котів спинилися на верхівці схилу, куди вітерець доносив міцний запах миші. Шиполап запитально зиркнув на Вогнезора, той кивнув.

— Ми не на полюванні, — тихенько нявкнув провідник, — але й від шматочка здобичі не відмовимося. Глянемо, як тобі це вдасться.

Шиполап на мить завмер, шукаючи мишку, що шаруділа серед гілля куща. Він тихцем підповз до неї, легко ставши у мисливську стійку. Вогнезір схвально кивнув, пригадавши, які чутливі миші до вібрації кроків, а новак наче плив над землею. Тоді Шиполап кинувся і негайно ж повернувся до Вогнезора та своєї виховниці з тріумфом в очах та безвольним тілом мишки в зубах.

— Чудово! — нявкнула Мишошубка.

— Так, це було неймовірно, — погодився Вогнезір. — Закопай її, на зворотному шляху заберемо.

Коли Шиполап накидав землі на свою здобич, провідник повів патруль до Зміїних Скель. Він не був тут іще від того жахливого ранку, коли виявив слід із мертвих кролів, викладений Тигрозором, щоби привести собачу зграю до табору Громового Клану. Вогнезір ковтнув гіркий клубок, пригадавши жахливий сморід крові, але цього ранку в повітрі не чулося нічого, крім звичних запахів лісу. Коли вони підійшли до Зміїних Скель, усе було тихо. Завивання і гавкіт, які тоді долинали з печери, зараз були всього-на-всього спомином.

— Добре, Шиполапе, — нявкнув Вогнезір, намагаючись позбутися жаху, який він відчував перед цією місциною. — Що ти відчуваєш?

Новак підвів голову та розтулив щелепи, щоб відчути запах нюховими залозами. Вогнезір бачив, як той намагається зосередитися.

— Лис, — нарешті заявив котик. — Запах старий, але... йому днів зо два, мабуть. Білка. І... дуже слабкий слід собаки, — він зиркнув на Вогнезора, і той побачив, що новак поділяє його власні сумніви. Шиполап знав, що саме тут загинув Прудколап і саме тут напали на Безлику.

— Щось іще?

— Громошлях, — відповів Шиполап. — І ще щось... — він знову скуштував повітря. — Вогнезоре, я не розумію. Я, здається, відчуваю котів, але вони не належать до жодного з Кланів. Запах йде звідти, — котик махнув хвостом. — А ти що думаєш?

Вогнезір глибоко вдихнув і збагнув, що Шиполап має рацію. Вітер доносив до них запахи незнайомих котів.

— Ану глянемо, — сказав провідник. — Але обережно. Мабуть, то просто заблукала кицюня, хоча ніколи не знаєш напевне.

Троє котів рушили підліском, а запах тим часом міцнішав. Тепер Вогнезір мав уже більше певності про його природу.

— Волоцюги або самітники, — нявкнув він. —Їх, здається, троє. І запах свіжий. Мабуть, ми їх щойно пропустили.

— А що ж вони роблять на наших землях? Як думаєш, то перекинці Тигрозора? — Шиполап мав на увазі банду котів, котрі власного Клану не мали, а допомагали Тигрозору напасти на Громовий табір, перш ніж темний вояк приєднався до Тіньового Клану.

— Ні, — відповіла Мишошубка. — Тигрозорові перекинці давно вже пахнуть Тіньовим Кланом. Це, певно, хтось новенький.

— Я б хотів дізнатися, що вони тут роблять, — додав Вогнезір. — Ходімо за ними. Шиполапе, веди.

Тепер новак був пресерйозний, його захват через майбутню церемонію назовництва поступився осторозі перед групою незнайомців. Він з усіх сил намагався йти на запах, але втратив його на болотистій смузі землі, де навіть Вогнезір не зміг його відшукати.

— Пробач, Вогнезоре, — знічено нявкнув Шиполап.

— Це не твоя провина, — запевнив його провідник. — Якщо вже запаху немає, то його немає, — він підвів голову та глянув у бік, куди їх досі вів запах. Скидалося на те, що коти прямували до Громошляху чи до угідь Двоногів. У будь-якому разі вони були вже не на Громових землях. Вогнезір знизав плечима. — Я скажу патрулям, щоби пильнували, але тут, сподіваюся, ні про що турбуватися. Гарно простежив, Шиполапе, — провідник повернувся до молодого котика і схвально муркнув: — А зараз ходімо до табору. Нам іще церемонію назовництва проводити.

* * *

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Каменем на віче Клану!

Вогнезір негайно побачив Шиполапа, що вийшов із новацького кубла, поруч із ним ішла Мишошубка. Обоє котів для церемонії причепурилися; золотаво-брунатна шубка Шиполапа відсвічувала в сірому світлі гололисту, а сам він виглядав так, ніби ось-ось лусне від гордощів.

Провідник, чекаючи, поки збереться решта Клану, помітив Попелюшку, що й собі вийшла з кубла. Сіросмуг був поруч із нею, двоє котів прихилили голови і про щось тихцем перемовлялися. Вогнезір мимохіть подумав, як там Каринка. Він хіба на мить зазирнув до кубла медикиці, перш ніж рушати в досвітнє патрулювання. Тоді кошеня спало, a Попелюшка все ще не могла сказати, чи вийшла з тіла отрута. Вогнезір вирішив знову навідатися до Каринки щойно після закінчення церемонії.

Не міг він не помітити й Темносмуга, який вийшов із вояцького кубла, невідступно переслідуваний Орлякошубом. Коли вони посідали перед Високим Каменем, навколо них саме собою очистилось місце. Ніхто не хотів опинитися поблизу Темносмуга. Смугастий вояк, вищирившись, дивився просто перед собою, але Вогнезір гадав, що він незгірш за всіх інших переймається тим, чи видужає Каринка.

Провідник оглянув решту Клану. Цей день Шиполап запам’ятає на все своє життя так само, як і Вогнезір, бо сьогодні він на посаді провідника висвятить першого вояка.

Вогнезір почав промовляти слова, такі знайомі з його власної та інших церемоній, які йому випало бачити. Голос провідника дзвінко відлунив галявиною.

— Я, Вогнезір, провідник Громового Клану, закликаю моїх пращурів-вояків глянути на цього новака. Він старанно тренувався, щоб збагнути ваш шляхетний правильник. І ось я ставлю його перед вами уже як дорослого вояка, — повернувшись до котика, Вогнезір продовжив: — Шиполапе, чи присягаєшся ти невідступно слідувати вояцькому правильнику, захищати і обороняти свій Клан, навіть ціною власного життя?

Шиполап відповів твердо і впевнено:

— Присягаюсь.

— Тоді волею, даною мені Зорекланом, — проголосив Вогнезір, — я нарікаю тебе вояцьким іменем. Шиполапе, віднині тебе знатимуть як Шипокігтя. Зоряний Клан поважає твою відданість та твій розум, ми ж запрошуємо тебе до Громового Клану вже вояком.

Ступивши вперед, Вогнезір мордочкою торкнувся Шипокігтевої голови, відчуваючи, як молодий вояк аж тремтить від захвату. Шипокіготь у відповідь лизнув його плече, а тоді глянув у вічі — і в тому погляді щастя було перемішане навпіл зі скорботою. Вогнезір знав, що той пригадує Прудколапа, який загинув, так і не пізнавши вояцького життя.

Коли Шипокіготь відійшов, приєднавшись до решти вояків, до нього прослизнула Безлика.

— Шипокігтю! — муркнула кицька, лизькаючи йому вухо. Вона дотримала обіцянку, стала першою, хто привітав його новим вояцьким ім’ям. У голосі Безликої не було нічого, крім тепла та гордощів.

Хмарохвіст притулився до неї, у свою чергу також вітаючи Шипокігтя, а тоді запитально глянув на Вогнезора.

Провідник кивнув. Він дав Клану трохи часу, щоби привітати нового вояка, після чого помахом хвоста знову закликав до тиші. Коли коти повсідалися, Вогнезір нявкнув:

— Перш ніж ви всі підете, я хотів би сказати ще дещо. По-перше, я хочу вшанувати новака, який також мав би бути тут та одержати своє ім’я разом із Шипокігтем. Ви всі знаєте, що Прудколап загинув, намагаючись вистежити зграю собак, яка нам загрожувала. Клан завжди його пам’ятатиме.

Коти схвально замурмотіли. Вогнезір глянув на Довгохвоста, який був виховником полеглого новака, і побачив, що на його обличчі відбилися водночас гордощі та скорбота.

— До того ж, — продовжив провідник, — від усього Клану я хочу подякувати Папоротелапці та Зололапові. Вони виявили відвагу справжніх вояків у гонитві з собаками. І хоч ці коти ще надто молоді, щоб одержати вояцькі імена, ми їх шануємо.

— Папоротелапка! Зололап! — двом новакам, здається, геть дико було чути, як їх прославляють їхні ж побратими, а очі Порохошуба сяяли втіхою. Тільки Темносмуг, виховник Папоротелапки, мовчав, тупо дивлячись перед собою, і навіть не глянув на свою новачку.

Вогнезір почекав, доки стихне гамір.

— Зосталася ще одна церемонія, — помахом хвоста він викликав із юрби Безлику. Вона вийшла наперед і стала поруч із провідником, а за нею, на відстані хвоста, йшов Хмарохвіст.

Коти почали здивовано перемуркуватися. Більшість із них і гадки не мали про те, що тут буде відбуватися. Церемонії зміни імені вояка не проводили вже багато сезонів.

Пригадавши, що йому казала Одноока, Вогнезір заговорив:

— Духи Зореклану, ви знаєте кожного кота на ім’я. І я прошу вас забрати ім’я кішки, що стоїть переді мною, бо воно більше не позначає її сутність.

Він побачив, як молода біло-руда киця здригнулася, чекаючи, безіменна, перед лицем Зореклану. Вогнезір гадав, що їй сподобається нове ім’я: він багато над цим думав і сподівався, що обрав годяще.

— Наданою мені владою провідника Клану, — виголосив Вогнезір, — і зі схвалення наших предків-вояків, я оголошую нове ім’я для цієї кішки. Відтепер її знатимуть як Ясносерду. Хоча тіло її ушкоджене, ми шануємо хоробрий дух та світло, що сяє всередині неї.

Він ступив крок уперед до новоназваної Ясносердої і, як і в звичайній вояцькій церемонії, притулився мордочкою до її голови. Киця поклала мордочку на його плече.

— Ясносерда! Ясносерда! — закричали всі коти. Ясносерда була улюбленицею ще за часів свого новацтва, а її каліцтво оплакував увесь Клан. Вона ніколи не стане воячкою в повному сенсі цього слова, але для неї у Громовому Клані завжди буде місце.

Вогнезір повів Ясносерду до Хмарохвоста, який чекав поблизу.

— Ну? — запитав він білого вояка. — Це для тебе достатньо справедливо?

Хмарохвіст заледве здобувся на відповідь; він усе терся мордочкою об Ясносерду, переплівши свого хвоста з її.

— Нове ім’я досконале, Вогнезоре, — промурмотів він.

Очі Ясносердої сяяли щастям, вона муркотіла так гучно, що не могла й говорити, а проте не забула вдячно підморгнути Вогнезорові. Надто вже довго кицька носила на собі слід Синьозірчиної люті на Зореклан. Навіть якщо Ясносерда й не могла стати справжньою воячкою, вона все одно могла пишатися своїм іменем.

Вогнезір ковтнув клубок, що став йому в горлі. Саме заради таких митей справді хотілося бути провідником.

— Слухай, Вогнезоре, — за мить нявкнув Хмарохвіст, — ми з Ясносердою хочемо разом тренуватися. Хочемо працювати над її бойовими навичками, щоб вона могла битися з одним оком та вухом. І, можливо, коли Ясносерда знову навчиться битися, то зможе покинути кубло старійшин та жити з усіма вояками…

— Ну... — Вогнезір не був певен, що робити. Ясносерда ніколи не стане повноцінною воячкою, бо вона не зможе полювати наодинці, а в бою над нею матимуть суттєву перевагу. Але нелегко було сперечатися з рішучістю цієї киці. Тим паче, Вогнезір хотів, щоб Ясносерда якнайкраще вміла обороняти себе та своїх побратимів. — Ти поки не маєш новака, Хмарохвосте, — погодився він, — тому ти таки маєш час на Ясносерду.

— Тобто ми можемо тренуватися разом? — повеселів Хмарохвіст.

— Будь ласка, Вогнезоре, — нявкнула Ясносерда. — Я ж хочу приносити Кланові якусь користь.

— Гаразд, — погодився провідник. А тоді раптом додав: — Якщо ви напрацюєте якісь нові рухи, зможете передати їх іншим. Ясносерда не перша киця з такими ушкодженнями, ясно, що й останньою вона не буде.

Хмарохвіст погодився. Двоє молодих котів уже збирались відходити, коли Білошторм, колишній виховник Ясносердої, також підійшов привітати її. А Вогнезорові воєвода сказав:

— Я зазирав до Каринки акурат перед церемонією. Вона вже прокидалася. Попелюшка думає, що вона видужає.

— Чудові новини! — муркнув Вогнезір, він тільки тепер пригадав, що Білошторм був батьком Каринки. — Як гадаєш, вона вже зможе розповісти нам, що сталося?

— Запитай Попелюшку, — відповів вояк. — Ти йди, а я владнаю все з патрулями.

Вогнезір подякував воєводі та поквапився до кубла медикиці.

Попелюшка зустріла його на виході з тунелю.

— Я саме шукала тебе, — нявкнула вона.

Вислухавши щойно новини від Білошторма, Вогнезір не без здивування побачив тривогу в її очах.

— Каринка прокинулась, — провадила Попелюшка. — Із нею все буде добре. Але тобі краще самому послухати, що вона має сказати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Каринка лежала, згорнувшись клубочком у гніздечку біля входу до кубла медикиці. Вона підвела голову, коли підійшли Вогнезір із Попелюшкою, але її повіки досі були обважнілі, здавалося, ніби їй усе ще важко рухатися.

Піскошторма сиділа поруч — вартувала.

— Бідолашка, — промуркотіла руда воячка до Вогнезора. — Замалим не померла. Треба щось робити з Темносмугом.

Піскошторма була стривожена не менше за Попелюшку. Вогнезір збагнув, що вона також уже чула, що сталося. Він кивнув.

— Темносмуга залиште мені, — провідник сів побіля Каринки і лагідно нявкнув: — Я радий, що ти вже прокинулася, Каринко. Ти можеш розповісти, що з тобою сталося?

Маленька кицька кліпнула.

— Сажко і Дощик спали собі в яслах, — слабким голосом почала вона. — А мені не спалося. Мама не дивилася, тому я пішла погратися на схил. Я хотіла спіймати мишку. А тоді побачила Темносмуга, — Каринка завагалася.

— Продовжуй, — підбадьорив її Вогнезір.

— Він ішов схилом сам. Я знала, що з ним має бути Орлякошуб. І я... мені цікаво стало, куди це він іде. То я й пішла за ним — згадала, як Темносмуг колись брав Ожинолапа і Вохролапку з табору, і подумала, що теж хочу таку пригоду...

Вогнезір відчув наплив смутку, пригадавши, якою світлою та допитливою завжди була Каринка і як потрапила в неприємності через свою дурну відвагу. Зараз ця купка нещастя геть не виглядала спраглою до пригод. Можна було тільки сподіватися, що догляд Попелюшки знову зробить маленьку кицю такою життєрадісною, як і раніше.

— Я довго за ним ішла, — провадила Каринка, і голосок її при цьому звучав вельми гордо. — Я ніколи ще так далеко не відходила від табору. А від Темносмуга я також заховалася — він не помітив мене. А тоді Темносмуг зустрівся з іншим котом, я його ніколи раніше не бачила.

— Яким іще котом? Як він виглядав? Який мав запах? — запитав її Вогнезір.

Каринка збентежилась.

— Я не впізнала запах, — нявкнула вона. Тоді наморщила носа. — Але пахло кислим. То був великий білий котяра — більший за тебе, Вогнезоре. І в нього були чорні лапи.

Вогнезір витріщився на Каринку, збагнувши, кого вона там зустріла.

— Чорноногий! — вигукнув він. — Воєвода Тигрозора. Той запах, що ти відчула, — то запах Тіньового Клану.

— І що ж це надумав Темносмуг, зустрічаючись із Тіньовим воєводою на нашій території? — гаркнула Піскошторма. — Оце мені дуже цікаво.

— То що ж було далі? — допитувався провідник.

— Я злякалася, — зізналася Каринка, потупивши погляд на лапи. — Побігла до табору, але Темносмуг, здається, почув, бо наздогнав мене на схилі. Думала, буде лютитися, бо я шпигувала за ним, але він похвалив, назвав розумною. І як винагороду дав червоні ягідки. Вони на вигляд були наче смачні, але коли я їх поїла, мені стало дуже зле... І більше нічого не пам’ятаю, тільки що вже тут прокинулась.

Каринка знову опустила голову на лапи, наче така тривала розповідь дощенту виснажила її.

Попелюшка лагідно торкнулася носом кошеняти, перевіряючи дихання.

— То були душогубниці, — нявкнула медикиця. — І тобі ніколи та нізащо не можна їх торкатися.

— Я не буду, Попелюшко, обіцяю, — промурмотіла маленька киця.

— Дякую, Каринко, — нявкнув Вогнезір.

Він був лютий, проте нітрохи не здивувався, що Сіросмуг таки мав рацію. Справжнім шоком для нього було те, що Чорноногий заходив на Громові землі й Темносмуг вочевидь мав із ним домовлену зустріч.

— Що ти зробиш із Темносмугом? — запитала Піскошторма.

— Треба його допитати, — відповів Вогнезір. — Хоч я й не думаю, що він мені щось розкаже.

— Після цього Темносмуг не може залишатися у Громовому Клані, — твердим як кремінь голосом сказала Піскошторма. — Не один кіт у нашому таборі ладен розірвати йому горло за найменшої нагоди.

— Залиш його на мене, — понуро нявкнув провідник.

Попелюшка зосталася з Каринкою, яка знову провалювалася у дрімоту, а ось Вогнезір із Піскоштормою повернулися на галявину. Більшість котів і досі були там, ділилися язиками після віча. Білошторм виходив із тунелю в супроводі Злотоквітки та Довгохвоста.

Патруль озирнувся, а всі коти здивовано підвели голови, коли Вогнезір застрибнув на Високий Камінь та прокричав заклик на ще одне віче. Поглядом він шукав Темносмуга, але його ніде не було.

— Де Темносмуг? — нявкнув він до Сіросмуга, коли його друг підійшов до підніжжя каменя.

— У кублі, — відповів вояк.

— Приведи його.

Сіросмуг зник у вояцькому кублі, а через мить з’явився з Темносмугом та Орлякошубом. Усі троє підійшли до підніжжя Високого Каменя. Темний смугастий кіт сів на землю та, вищирившись, глянув на Вогнезора.

— Ну? — запитав він. — Що ж зараз хоче наш шляхетний провідник?

Вогнезір спокійно глянув на Темносмуга.

— Каринка прокинулась.

Якийсь час Темносмуг дивився в очі провідника, але зрештою відвів погляд.

— І ти заради цього зібрав віче? — його тон і далі був насмішкуватий, але хутро наїжачилось від поганих новин.

— Коти Громового Клану! — підвищив голос Вогнезір. — Я зібрав вас, щоби ви всі могли стати свідками тому, що скаже Темносмуг. Усі ви чули, що вчора сталося з Каринкою. Зараз вона прокинулася. Попелюшка каже, що з нею все буде добре. Каринка підтверджує слова Сіросмуга. То Темносмуг дав їй отруйні ягоди. Отож, Темносмуже, — провідник знову перевів погляд на темного вояка, — що ти скажеш нам на свій захист?

— Вона бреше, — кинув у відповідь Темносмуг. Коти навколо нього розлютовано зашипіли, тож він, спалахнувши, додав: — Або помиляється. Кошенята ніколи не слухають старших котів. Вона, мабуть, не розчула мене, коли я казав не їсти ягід.

— Вона не бреше і не помиляється, — відповів Вогнезір. — І є дещо цікавіше, що я почув: чому саме ти дав їй душогубниці. Каринка бачила, як ти зустрічався з Чорноногим, воєводою Тіньового Клану, на наших землях. Ти не був би такий ласкавий пояснити, у чому там була справа?

Клан зашипів іще лютіше, а хтось із юрби гукнув: «Зрадник!» Вогнезорові довелося хвостом знову закликати до тиші, та й то минуло ще кілька секунд, перш ніж Клан угамувався.

Темносмуг зачекав, аж поки його голос не став чутний усім.

— Я не буду виправдовуватися перед кицюнею, — прогарчав він.

Вогнезір вчепився кігтями в камінь, на якому стояв, наче пересвідчуючись у тому, чи вони гострі.

— Саме це ти зараз і робитимеш. Я хочу знати, що ви з Тигрозором замислили, — на нього раптом накотила паніка, але Вогнезір її відігнав. — Темносмуже, ти знаєш, що намагався зробити з нами Тигрозір. Та собача зграя мала розтерзати Клан. Як після цього ти можеш навіть помислити про те, щоб допомагати йому?

Темносмуг вороже зиркнув на провідника і не відповів. Вогнезір пригадав, як спіймав його того ранку, коли напала зграя. Тоді темний вояк намагався вислизнути з табору з кошенятами Тигрозора. Темносмуг знав, що Тигрозір щось планує, тож мав намір покинути решту Клану на поталу невідомій смерті, навіть не попередивши їх. Отака його відданість Громовому Клану.

Вогнезір хотів бути чесним, щоб ніхто, навіть сам Темносмуг не міг звинуватити його в тому, що він переслідує колишніх посіпак Тигрозора. Ба більше, провідник боявся того, що може статися, коли Темносмуга виженуть із Громового Клану і він зможе без проблем приєднатися до Тіньових котів. Але тепер у Вогнезора не було вибору. Вигнання — єдиний можливий вирок для такого зрадника.

— Ти міг би бути цінним вояком, — сказав він Темносмугові. — І раз за разом я давав тобі шанс показати себе. Я довіряв тобі, а...

— Довіряв мені? — перебив Темносмуг. — Ти ніколи мені не довіряв. Думаєш, я не знав, що ти послав того рудоголового дурня стежити за мною? — останні слова він кинув Орлякошубові, котрий і досі сидів позаду нього. — Чи ти хотів, щоб я до кінця життя жив у тіні?

— Ні. Я чекав, що ти доведеш свою відданість, — Вогнезір припав до каменя і незмигно дивився в люті очі Темносмуга. — Ти в цьому Клані народився і з цими котами виріс. Чи це для тебе нічого не означає? Вояцький правильник каже, що ти маєш захищати їх ціною власного життя!

Темносмуг підвівся, і Вогнезорові здалося, що в його очах майнув переляк, наче темний вояк ніколи й не планував остаточно порвати з Громовим Кланом. І чи радо зустріне його Тигрозір? Зрештою, Темносмуг відмовився йти у вигнання з колишнім воєводою, та ще й не зміг доправити Ожинолапа та Вохролапку до батька, перш ніж напали собаки. А Тигрозір не з тих, хто легко пробачає.

Коли Темносмуг заговорив, у його голосі не було ні страху, ні жалю.

— Це не мій Клан, — докірливо нявкнув він, а вояки, що сиділи навколо нього, зойкнули від шоку. — Більше ні. У Громовому Клані за провідника тепер кицюня, і тут немає за що битися. Я не маю відданості Громовому Клану. Єдиний кіт у цілому лісі, за яким я готовий піти, — це Тигрозір.

— То йди до нього, — відрізав Вогнезір. — Ти більше не Громовий вояк. Якщо сьогодні після смерку тебе побачать у наших угіддях — поставляться так само, як і до будь-якого іншого ворога. Іди негайно!

Темносмуг іще якийсь час пік Вогнезора своїм поглядом, але не відповідав. Тоді неквапом повернувся та пішов до виходу з табору. Поближні коти розступилися, коли він минав їх.

— Тільки спробуй повернутися, — пирхнув Хмарохвіст.

Верболоза нічого не сказала, тільки плюнула йому під лапи, наїжачивши хутро.

Щойно кінчик Темносмугового хвоста щез у тунелі, з’юрмлені коти негайно почали перемовлятися, обговорювати все, що допіру сталося. Серед усіх голосів особливо виділявся один.

— Темносмуг пішов до Тіньового Клану? — запитала Вохролапка.

Вона не протестувала з усіма, коли Вогнезір намагався змусити Темносмуга визнати свою провину. Натомість киця з мовчазним захватом спостерігала за процесом, невідривно стежачи за кожним кроком, який Темносмуг робив на шляху до тунелю. Новачка була геть приголомшена, але було щось іще в її погляді — щось, чого Вогнезір поки не міг розібрати.

Він завмер, почувши це запитання. Вохролапка знала, що її батько — провідник Тіньового Клану. Чи розуміла вона всю глибину зради Темносмуга?

— Я не знаю, — визнав провідник. — Темносмуг може йти, куди йому завгодно. Віднині він не вояк Громового Клану.

— Чи це означає, що ми можемо гнати його з наших угідь, щойно побачимо? — озвався Білошторм.

— Саме так, — відповів Вогнезір. І, звертаючись до всіх котів, додав: — Якщо відчуєте запах Темносмуга чи Тіньових котів, кажіть мені або Білошторму. До речі, про інших котів. Сьогодні вранці Шипокіготь завітрив на наших землях перекинців. Їх також пильнуйте, доповідайте, якщо когось знайдете.

Розпорядження і накази допомогли йому заспокоїтися. Вогнезір не міг не відчувати полегшення від того, що з Темносмугом тепер покінчено раз і назавжди. Не буде більше згадок про життя кицюні, не буде проблем із тим, що всі новини Клану негайно доходять до Тигрозора. Із вигнанням Темносмуга Клан більше знайшов, ніж загубив. І все одно Вогнезір жалкував, що не зміг завоювати його відданість.

— Агов, Вогнезоре! — голос Порохошуба вирвав його із роздумів. — А як щодо Папоротелапки? Вона ж тепер не має виховника.

— Дякую, Порохошубе, я зараз це владнаю. Папоротелапко, підійди-но до каменя.

Новачка підійшла, залишивши Порохошуба самого. Вона рішуче минала одного кота за іншим, аж поки стала біля підніжжя Високого Каменя.

Вогнезір роззирнувся, пересвідчуючись, що потрібний йому вояк присутній, а тоді квапливо знайшов потрібні слова.

— Довгохвосте, після смерті Прудколапа ти не мав новака. Ти був чудовим виховником для нього, тому я розраховую, що ти поділишся своїми вмілостями і з Папоротелапкою.

Довгохвіст підірвався на лапи, здивований і вдячний. Вогнезір сподівався, що після вигнання Темносмуга можна буде остаточно забути про ворожість між ним та Довгохвостом. Тепер світлий вояк цілком міг бути хорошим членом Клану.

Усе ще трохи приголомшений Довгохвіст підійшов до Папоротелапки і торкнувся її носа своїм. Новачка схилила голову, а потім обоє відійшли туди, де сиділи Порохошуб із Зололапом.

Вогнезір зістрибнув на землю. Тепер, коли все закінчилось, виснаження валило його з лап, ніби удар борсука. Понад усе йому хотілося згорнутися клубочком у вояцькому кубельці поруч зі своїми побратимами, поділитися з ними язиками і заснути. Але він був провідником, а тому не міг цього зробити.

Зрада Темносмуга та звістка про те, що Тіньові коти були на їхніх землях, знову пробудила всі спогади з церемонії одержання дев’яти життів. Вогнезір гадав: чому з’явилася уві сні гора кісток, чому з неї ринула кривава ріка? І що означало пророцтво Синьозірки?

Відчайдушно шукаючи відповідей, провідник вирішив піти в кубло до Попелюшки, поговорити з медикицею, котра, можливо, одержувала якісь настанови від Зореклану.

На його превелике полегшення, Піскошторма вже не стояла на варті — він не хотів, щоб руда киця бачила його в такому стані. Каринка спала у своєму гніздечку, а з розколини в камені долинали звуки — либонь, там копошилася Попелюшка. Вогнезір підійшов ближче і побачив, що вона сортує купки лікарських трав та ягід, для яких там було відведено склад.

— Майже закінчився ялівець... — промурмотіла медикиця, а тоді побачила Вогнезора. — Що таке? Що тепер сталося?

Вона вибралася з кубла та, підійшовши до Вогнезора, стривожено тицьнула в нього носиком. Попелюшка відчула запах його страху.

— Вогнезоре, у чому річ?

Провідник похитав головою, намагаючись прояснити її. Легше за все було повернутися просто до початку та розповісти Попелюшці сон, який прийшов до нього біля Місяцескелі.

Медикиця сіла і мовчки слухала, не відводячи очей від його обличчя.

— Синьозірка сказала мені, що четверо стануть двома. Лев із тигром зустрінуться в битві, а кров керуватиме лісом, — закінчив Вогнезір. — Тоді кров полилася з купи кісток і залила видолинок. Кров повсюди... Попелюшко, що це все означає?

— Не знаю, — зізналася медикицька. — Зореклан нічого цього мені не показував. Вони мають владу показувати мені, що буде далі, але так само можуть вирішити і не ділитися нічим. Пробач, Вогнезоре. Я подумаю над цим, а згодом, можливо, станеться щось, що прояснить ситуацію.

Вона притиснулася носом до провідника, заспокоюючи його. Вогнезір був удячний їй за співчуття, однак все одно не міг забути жахи свого сну. Яка ж страхітлива доля чекала на нього попереду? І якщо вже Попелюшка не може цього сказати, на що тоді сподіватися Громовому Клану?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

Вогнезір вийшов із лісу побіля Сонячних Скель і спинився, щоб скуштувати повітря. Сонце вже сходило, кидаючи довгі тіні лісу на річку. Минуло кілька днів, відколи Темносмуг покинув Громовий Клан, але поки що патрулі не приносили жодних новин ні про нього, ні про Тіньових котів на цих землях. Проте спогади про страхітливий сон у Вогнезора досі були надто гострі, тож він не міг повірити, що Тіньова загроза для його Клану вже минула.

Сіросмуг та Шипокіготь вийшли з кущів позаду нього.

— Щось відчуваєш? — запитав Сіросмуг.

Вогнезір знизав плечима.

— Лише Річкові коти. Нічого неочікуваного. Але я хочу впевнитися, що вони не були на Сонячних Скелях.

— Треба поновити мітки, — нявкнув Сіросмуг. — Ходімо, Шипокігтю.

Його друзі зникли у хащах поміж скель, а Вогнезір зостався на місці, обережно куштуючи повітря нюховими залозами. Хоч як він переймався Тіньовим Кланом, але й не забував також про амбітну Річкову провідницю, Леопардозірку. Нещодавно вона спробувала відібрати Сонячні Скелі, і Вогнезір не здивувався б, якби ця спроба повторилася.

Минуло геть небагато часу, а він уже завітрив свіжий Річковий запах. Запідозривши щось, Вогнезір спустився до підніжжя каменя. На його превелике полегшення, то була тільки Мрячконіжка. Річкова киця сиділа на бережку, і поки за нею спостерігав Вогнезір, устигла вихопити з води рибку та вбити її влучним ударом лапи.

— Чудово! — гукнув Громовий провідник.

Мрячконіжка повернулася, побачила його і рушила вгору положистим схилом, де пролягав кордон. Вогнезір і собі пішов туди, щоб зустрітися з нею. Він був радий, що Річкова кішка досі ставилась до нього приязно, незважаючи на те, як їй довелося покинути Громовий табір. Але Мрячконіжка виглядала значно худішою, ніж під час їхньою останньої зустрічі. Вогнезір із тривогою подумав, чи не мало одкровення Синьозірки якихось негативних наслідків для неї та її брата Каменешуба?

— Як ти, Мрячконіжко? — нявкнув Громовий провідник. — Сподіваюся, ви не мали жодних проблем.

— Тобто ми з Каменешубом? — нявкнула киця, збагнувши, про що він думає. Тоді завагалася. — Каменешуб сказав Кланові правду про Синьозірку, — нарешті нявкнула вона. — Декому це не сподобалось. Один чи двоє котів зараз узагалі з нами не говорять, а більшість через це ні в сих ні в тих.

— Прикро це чути, — нявкнув Вогнезір. — А що Леопардозірка? Вона щось казала?

— Вона не зраділа. Тобто Леопардозірка підтримала нас перед Кланом, але тепер, думаю, наглядає за нами — хоче пересвідчитися, чи ми справді віддані.

— Звісно ж, ви віддані! — вигукнув Вогнезір.

— Так, і решта теж рано чи пізно це зрозуміє. До того ж... — Мрячконіжка знову затнулася, а тоді продовжила: — Це не найгірша наша проблема.

— Ти про що це?

— Про Тигрозора, — здригнулася Мрячконіжка. — Він регулярно приходить до Леопардозірки, але я ніяк не зрозумію чому. Я певна того, що вони щось планують.

Вогнезір здригнувся.

— Що планують?

Мрячконіжка смикнула вухами.

— Гадки не маю. Леопардозірка навіть Каменешубу не сказала, хоч він і воєвода. Але в нашому таборі тепер постійно живуть кілька Тіньових вояків.

— Що? Так же не має бути! Це ж проти вояцького правильника!

Мрячконіжка здригнулася.

— Леопардозірці це розкажи.

— Але що вони там роблять?

— Леопардозірка каже, що Тіньові вояки залишаються з нами, щоби Клани змогли обмінятися тренувальними методиками та бойовими техніками, але це не дуже помітно. Вони просто дивляться... Наче вивчають нас, наші таємниці та слабкі місця, — Мрячконіжка наїжачила хутро, ніби бачила ворогів просто перед собою. — Тому я сюди й прийшла, щоби трохи забутися.

— Це жахливо, — нявкнув Вогнезір. — І що собі думає ваша провідниця?

— Хочеш мою думку? Вона мріє зробити все якнайкраще для Клану і думає, що Тигрозір — найсильніший провідник у лісі, тому аж стелеться перед ним, тільки щоб він був її союзником.

— Не думаю, що Тигрозір має союзників, — застеріг її Вогнезір. — Лише послідовників.

Мрячконіжка кивнула.

— Я знаю, — вона сіла, лизнула лапку і кілька разів провела нею за вухом.

Вогнезір подумав, чи не шкодує Річкова киця, бува, що стільки всього розповіла провіднику іншого Клану.

— А полюється як? — запитав він, сподіваючись відвернути її увагу. — Принаймні, річка ще не замерзла.

— Поки що. Здобичі мало, але в цьому немає нічого нового, — Мрячконіжка засмучено смикнула вухами. — Врешті-решт, на те він і гололист. А ті двоє з Тигрозорового Клану не допомагають, — додала вона. — Сидять собі в таборі, напихають морди, але щось я ніколи не бачила, як вони приносять свіжину.

Кішка затихла, почувши, як Сіросмуг гукає її на ім’я. Вогнезір побачив, що його друг спускається схилом попереду Шипокігтя.

— Привіт, Мрячконіжко, — видихнув Сіросмуг, підбігши до них. — Як там Перолапка і Бурелап?

— Гарно, Сіросмуже, — відповіла Мрячконіжка, муркотінням вітаючи свого побратима. Попри те, що Сіросмуг недовго був у Річковому Клані, вони двоє встигли подружитися, і Мрячконіжка завжди охоче ділилася новинами про його кошенят. — Із Перолапки буде чудовий боєць. Краще Громовому Клану стерегтися, коли з неї виросте войовниця.

Сіросмуг замуркотів:

— Ну, в неї й виховник найкращий із можливих.

Вогнезір позадкував, поки Сіросмуг та Мрячконіжка обговорювали двох новаків. Шипокіготь підійшов до нього і нявкнув:

— Ми поновили мітки, Вогнезоре. Свіжого Річкового запаху на скелях немає.

— Це добре, — відповів провідник, не особливо розуміючи, що саме йому каже молодий вояк. Те, що розповіла Мрячконіжка, неабияк його стурбувало. Скидалося на те, що Тіньовий та Річковий Клани зблизились, як ніколи. І якщо Тигрозір вирішить рушити війною, Громовий Клан опиниться між двох вогнів.

«Ох, Зореклане, — пробурмотів про себе Вогнезір. — Підкажи мені, що я маю робити».

* * *

Після розмови з Мрячконіжкою Вогнезір збільшив кількість патрулів, але ніхто не бачив нічого незвичного. Так мирно плинули дні, аж поки наблизилось наступне Зборище.

Сонце опускалося за тернові чагарі, а Вогнезір із Білоштормом сиділи біля куща кропиви, вечеряючи перед дорогою.

— Кого ти поведеш на Зборище? — запитав білий вояк.

Вогнезір ковтнув шматок білки.

— Я так думаю, що не тебе, — відповів він. — Я певен, що Тигрозір щось на сьогодні планує, тому хочу, щоб ти вартував табір. Я залишу тобі сильних вояків.

— Гадаю, ти маєш рацію, — Білошторм саме доїв мишу та облизнувся. — У Тигрозора нічого не вийшло зі зграєю, але то був би не він, якби не спробував ще щось.

— Я візьму Папоротелапку і Зололапа, — вирішив Вогнезір. — І Шипокігтя, це ж буде його перше вояцьке Зборище. А ще Піскошторму, Сіросмуга і Морозошубку. У тебе буде достатньо вояків для оборони, якщо Тигрозір вирядить своїх котів для нападу.

— Ти думаєш, він порушить перемир’я? — запитав Білошторм.

Вогнезір смикнув вухами.

— А ти? Він нацькував на нас собачу зграю — і ти думаєш, його зупинить така дрібничка, як заборона Зореклану?

— Зореклан? — пирхнув Білошторм. — Тигрозір так поводиться, наче про Зореклан ніколи не чув, — він зробив паузу, тоді знову запитав: — А як щодо двох молодших новаків, дітей Тигрозора? Ти не думав узяти їх?

Провідник похитав головою.

— Та нізащо у світі. Ти ж розумієш, що станеться в такому разі, хіба ні? Тигрозір хоче цих кошенят. На останньому Зборищі він попередив, що через повню Синьозірка має віддати йому малих. Цей час саме вийшов. Якщо Ожинолап і Вохролапка будуть на Зборищі, то Тигрозір захоче знати, чому це вони йдуть назад зі мною.

— Справедливо, — погоджуючись, промурмотів Білошторм. — То ти думаєш, нам треба їх залишити?

Вогнезір збентежився.

— А ти так не думаєш? — він припускав, що Громовий Клан, навпаки, наполягатиме на своєму праві на цих новаків. Та якщо вже воєвода готовий віддати їх батькові, Вогнезору слід було обережніше вирішувати.

Але Білошторм примирливо кивнув.

— Про те, чи належать вони Громовому Клану, питання не стоїть. Мати їхня — з Громового Клану, як і батько на час їхнього народження. І те, що Тигрозір перейшов до Тіньового Клану, цього не змінює. Але якщо ми хочемо їх зберегти, ми маємо битися за них.

— Тоді будемо битися, — рішуче нявкнув Вогнезір. — Тим паче, — додав він, — Тигрозір сприйме як ознаку слабкості наше рішення просто їх віддати. Ми й почухатися не встигнемо, а він уже буде висувати нові вимоги.

— Також правда.

Вогнезір відкусив ще шматок білки, примруживши очі та знову думаючи про майбутнє Зборище.

— А знаєш, Білошторме, — почав він, — не все вийде так, як хочеться Тигрозору. Я теж маю новини для цього Зборища. Як ти думаєш, що скажуть інші Клани, коли я розповім, що Тигрозір нацькував на нас собачу зграю? Такого безчинства собі навіть Хвостолом не дозволяв. Та ж його власний Клан повернеться проти нього. Можливо, Тигрозора навіть виженуть із лісу і ми його нарешті позбудемось.

Білошторм смикнув вухами. На превелике здивування провідника, білий вояк був не настільки оптимістичний.

— Можливо, — нявкнув воєвода. — Тільки не дивуйся, якщо все вийде трохи по-іншому.

Вогнезір витріщився на нього.

— Ти думаєш, правильник дозволяє цькувати собак на інші Клани?

— Ні, звісно ні. Але ж Тигрозір завжди зможе все заперечити. Які ми маємо докази?

Вогнезір серйозно замислився над словами старого вояка. Один кіт — Довгохвіст — бачив, як Тигрозір давав кроля зграї. Кілька членів їхнього Клану чули запах Тіньового провідника на доріжці кролів. А сам Тигрозір, переконуючись, що собача зграя зробить своє діло, напав біля кручі на Вогнезора, якого врятувала тільки несподівана поява Синьозірки.

Правда й те, що того дня Мрячконіжка та Каменешуб бачили Тигрозора біля річки, але їм вистачало проблем у власному Клані. Якщо вони виступлять проти Тіньового провідника, їм можуть просто не повірити. Негарно буде, вирішив Вогнезір, докидати власні проблеми до їхніх.

Тож усі його докази покладалися тільки на слова Громових вояків. І Вітряний, і Річковий Клани добре знали, що Тигрозір сильно погиркався зі своїм рідним Кланом і що Громові коти вигнали його геть. Тигрозір міг підлаштувати все так, щоб виставити Вогнезора брехуном.

— Ну то побачимо, кому вони повірять, — люто сказав Вогнезір. — Не кожен кіт у цьому лісі думає, що Тигрозір — то подарунок від Зореклану. Не все вийде так, як він хоче.

— Будемо сподіватися, що ні, — Білошторм підвівся на лапи і потягнувся. — Матимеш сьогодні бурхливу нічку, Вогнезоре. Я піду і накажу вибраним воякам приготуватися.

Він пішов геть, а провідник присів біля куща кропиви та заходився доїдати свою білку. На цьому Зборищі будуть проблеми. Тигрозір, напевне, знову нагадає про своїх кошенят, а ще Вогнезір підозрював, що він не омине нагоди викрити заразом таємницю Синьозірки та оголосить Мрячконіжку й Каменешуба покручами.

«Але й мені є що сказати, — подумав він, відкидаючи посіяні Білоштормом сумніви. — Коли я договорю, жоден кіт у лісі — навіть його власний Клан — не зможе знову довіряти Тигрозорові».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Вогнезір на мить спинився на гребені схилу, перш ніж вести свій Клан на Зборище. Ніч була тиха. На обрії купчилися хмари, тож провідник запідозрив, чи не має Зореклан наміру заховати місяць, показавши, що не бажає проводити Зборище.

Але місяць вибився понад хмарами, а до Вогнезора долинув запах котів, що вже зібралися внизу.

— Поки що тільки Вітряний Клан, — промурмотів Сіросмуг, котрий сидів поруч із Вогнезором. — Чому інші затримуються?

Вогнезір знизав плечима.

— Зореклан його знає. Особисто я буду не проти, якщо Тигрозір ніколи не з’явиться.

Він дав знак хвостом, і його вояки як один вийшли з кущів та побігли на галявину в центрі улоговини. Як і казав Сіросмуг, там був лише Вітряний Клан. Вогнезір помітив їхнього провідника, Високозорого, котрий поруч зі своїм воєводою Мертвоногом сидів біля підніжжя Великого Каменя.

— Вітаю, Вогнезоре, — нявкнув Високозорий, шанобливо схиляючи голову. — Клаповух сказав нам, що ти ходив до Високих Скель. Ми всі оплакуємо Синьозірку.

— Як і її власний Клан, — відповів Вогнезір, і собі схиляючи голову. — Вона була шляхетною провідницею.

— Але й ти будеш їй гідним наступником, — нявкнув чорно-білий кіт, здивувавши Вогнезора своїм теплим тоном. — Ти добре служив своєму Кланові.

— Я... сподіваюся, що в майбутньому служитиму ще краще, — затнувся Вогнезір.

Високозорий ще раз кивнув у відповідь та вискочив на верхівку каменя. Перш ніж наслідувати його приклад, Вогнезір поглянув на своїх котів. Вони вже походжали поміж Вітряних вояків, обмінюючись новинами. Громовий провідник радо зауважив, що стосунки між обома Кланами вельми приязні, незважаючи на попередні суперечки стосовно зниклої здобичі. Як би він не турбувався про Тіньовий та Річковий Клани, приємно було бачити, що принаймні Вітряний Клан може бути йому союзником.

Махнувши хвостом Одновусу та його новаку Дроколапу, що балакали з Піскоштормою, Вогнезір застрибнув на скелю до Високозорого.

Колись він уже стояв тут, коли зайняв місце Синьозірки, яка оклигувала від вогню, але ще так і не звик дивитися на котів з такої висоти, не звик бачити, як блідо горять звернені до нього очі, відбиваючи місячне проміння. Його напруга тільки зросла, коли Вогнезір подумав про сутичку з Тигрозором, яка, безперечно, мала статися ще до заходу місяця.

— Тіньовий та Річковий Клани запізнюються, — зауважив він.

Високозорий смикнув вухами, погоджуючись.

— Хмари насуваються на місяць, — зауважив Вітряний провідник. На його лиці відбилась тривога. — Мабуть, Зореклан сердиться.

Підвівши голову, Вогнезір побачив, що хмари, які він помітив раніше, тепер займали вже майже півнеба.

Повітря відгонило сирістю, а шерсть його ставала дибки від нервового очікування. Що ж буде, якщо Зореклан затулить місяць, а Тигрозір матиме час на свої темні плани аж до наступного Зборища?

— Високозорий, — почав він, вирішивши, що настав час звіритися Вітряному провіднику та попросити в нього поради. — Мене непокоїть те, що може планувати Тигрозір...

Вогнезір так і не закінчив. Його мову урвав тріумфальний клич, що пролунав зі схилу, а вже за мить на галявину ринула повінь котів — то Тіньовий і Річковий Клани прибули разом. Тигрозір одним стрибком опинився на Великому Камені, а Леопардозірка видряпалася вслід за ним.

— Коти усіх Кланів! — виголосив Тіньовий провідник, навіть не потурбувавшись привітатися з Високозорим та Вогнезором, чи навіть поговорити, хто з провідників має починати Зборище. — Я маю для вас новини. Слухайте уважно, бо на цей ліс чекають великі зміни.

Вогнезір збентежено витріщився на Тіньового провідника. Коли Тигрозір тільки сказав про новини, він на мить було подумав, що мова піде про напівкровне походження Мрячконіжки й Каменешуба. Проте це не вартувало настільки видовищного прибуття, та й навряд чи тоді Тигрозір говорив би про великі зміни.

На галявині запала мертва тиша. Усі коти витріщилися на Великий Камінь в очікуванні пояснень від Тигрозора. Кожнісінька шерстинка на Вогнезоровому загривку наїжачилася, проте він не розумів, чи то від загальної напруги, яка опанувала всіх котів, чи то від дощових хмар, що грозили на місяць.

— Великі зміни, — повторив Тигрозір. — І Зореклан показав мені, що саме на Тіньовий Клан покладено завдання підготувати кожного кота в цьому лісі до зустрічі з ними.

— Кожного кота? — Вогнезір почув тихе мурмотіння Високозорого. Тоді Вітряний провідник ступив крок уперед. — Тигрозоре...

— Тіньовий Клан сподобився ласки Зоряного, — вперто провадив Тигрозір, незважаючи на те, що його перебивають. — Ми благословенні, бо пережили пошесть. Я одержав благословення наших предків-вояків, бо моє завдання — відродити Клан, підняти його з колін!

«О, справді?» — подумав Вогнезір. Він відмовлявся вірити в те, що Зореклан міг проявити до Тигрозора бодай якусь прихильність після того, що той збирався зробити зі своїм рідним Кланом. Роззирнувшись галявиною, він не побачив Носошморга. Тіньовий медикіт як міг підтримував свій Клан упродовж злощасного провідництва Ночезора. Вогнезір здогадувався, що Носошморг не надто тішився Тигрозору. Якої ж медикіт думки про ту заяву, яку зараз мав зробити його провідник? Але як він не придивлявся, все ж ніде не міг побачити Носошморга.

«Зостався вдома, щоб не заперечував тому, що хоче сказати Тигрозір?» — запитав Вогнезір сам себе.

Водночас він помітив, що Каменешуба також немає, тому й подумав, чи не потрапив Річковий воєвода в халепу через своє походження. Цікаво, що він думав про рішення своєї провідниці укласти союз із Тигрозором.

А ось кого Вогнезір відразу побачив на галяві, то це Темносмуга. Колишній Громовий вояк сидів побіля Чорноногого, Тіньового воєводи, а його звернені на Тигрозора очі були сповнені обожнювання. Ясно було, що зразу після вигнання він пішов прямісінько до свого колишнього патрона.

— Усі ви знаєте, — провадив Тигрозір, — що на нас уже насуваються зміни — зміни небажані, зміни нам непідвладні. Минулого гололисту затопило більшу частину лісу. Пожежа пронеслась Громовими угіддями, — на згадці про пожежу він зиркнув на Вогнезора, якому так і кортіло здерти пиху з морди свого старого ворога. — Двоноги заходять на наші землі. Життя стає все важчим і, оскільки сам ліс навколо нас змінюється, ми також повинні змінитися, щоби бути готовими до цієї кризи.

Залунали схвальні крики, хоч Вогнезір помітив, що кричать лише Тіньові та Річкові коти. Вояки Громового та Вітряного Кланів ошелешено переглядалися, наче не могли збагнути, до чого ж хилить Тигрозір. Вогнезір був збентежений не менше за них. Він був певен того, що Тіньовий провідник викриє таємницю Мрячконіжки й Каменешуба на цьому Зборищі, що вимагатиме власних кошенят, Ожинолапа та Вохролапку, тож готувався саме до цього, проте перед ним поставав геть інший виклик.

— Зореклан показав мені шлях, — нявкнув Тигрозір, дивлячись на небо, де ще густіше скупчилися грозові хмари. — Щоб пережити скрутні часи, які на нас чекають, ми мусимо об’єднатися. Коли Кланів чотири, ми витрачаємо наші зусилля на суперечки. Якщо ми будемо єдині, ми будемо сильні. Ми мусимо об’єднатися!

Його слова зустріла мертва тиша. Вогнезір чув, як легіт шелестить у голому гіллі чотирьох дубів, чув віддалений гуркіт грому. Він вирячився на Тигрозора. Єдиний Клан у цілому лісі? Хоча Зореклан завжди чітко заявляв, що Кланів має бути чотири.

— Леопардозірка вже дала згоду на об’єднання Річкового Клану з Тіньовим, — сказав їм Тигрозір. — Ми в дуумвіраті[1] будемо правити великим Кланом, знаним віднині як Тигровий Клан.

В дуумвіраті? Вогнезір ні на мить цьому не повірив. Тигрозір ніколи та ні з ким не ділитиметься владою.

Тіньовий провідник повернувся до Вогнезора з Високозорим.

— Ми прийшли запропонувати вам долучитися до нового Клану, — нявкнув він, поблискуючи бурштиновими очима. — Давайте разом правити в мирі та дружбі.

Ще перш ніж він договорив, наперед виступив Високозорий, люто наїжачивши хутро. Проте Вітряний провідник заговорив не до Тигрозора — він звернувся до всіх котів, що зібралися на галявині.

— Тигровим Кланом називався один із Кланів давніх часів, — голос Високозорого лунав міцно і дзвінко, наче він і досі був молодим котом. — Тигрозір не має права присвоювати його. Він не має права змінювати кількість Кланів у лісі. Чотирма Кланами ми живемо тут уже незліченні повні, слідуючи вояцькому правильнику, дарованому нам Зорекланом. Відкинути ці заповіді — от що справді накличе на нас біду, — повернувшись до Тигрозора, чорно-білий кіт прошипів: — Я радше помру, ніж приєднаю свій Клан до твого!

Тигрозір повільно кліпнув. Вогнезір побачив у його очах жорстокий пломінь, але голос, що пролунав, був цілком спокійним:

— Високозорий, я розумію. Це вельми важливі речі. Старим котам знадобиться більше часу, аби збагнути, що моя пропозиція — на добро усім Кланам.

— Я ще не настільки старий, щоб розгубити останні клепки, кавалок ти лисячого лайна! — огризнувся Високозорий.

Тигрозір прищулив вуха, проте стримався.

— Що ж про це думає новий Громовий провідник? — вищирився він. У цих словах зосередилася вся ненависть до Вогнезора, аж наче саме повітря, в якому пролунали слова, стало колючим.

Вогнезір заціпенів, наче жили його заповнилися кригою, коли він уявив собі таке майбутнє. Громові та Вітряні землі розділяли угіддя Тигрозора й Леопардозірки. Якщо Тіньовий та Річковий Клани об’єднаються, інші два опиняться просто між ними.

Глянувши вниз, він побачив, що серед Громових та Вітряних вояків шириться неспокій. Піскошторма зірвалась на лапи і загукала: «Нізащо, Вогнезоре, нізащо!», але деякі Вітряні коти запитально позирали одне на одного, ніби обмірковуючи пропозицію Тигрозора. Вогнезір збагнув, що темний вояк таки вчинив розумно. Багато сказаного було правдою — про все важчі часи, скажімо, з огляду на останні події. Деякі коти могли повірити, що всі їхні проблеми легко вирішити, просто об’єднавшись в один Клан. Проте Вогнезір був певен того, що тільки чотири лісові Клани зможуть жити так, як їм було призначено. Та навіть якби він і помислив про об’єднання, думка про Тигрозора на чолі єдиного Клану ніколи не була б для нього прийнятною.

— Що, Вогнезоре, — поквапив Тигрозір, попередньо ще раз глипнувши на захмарене небо. — Ти язика проковтнув?

Громовий провідник ступив кілька кроків уперед і став побіч Високозорого.

— Я ніколи не віддам тобі свій Клан, — кинув він Тигрозорові.

— Виступи проти нас, — кинув виклик Високозорий. — Якщо зможеш.

— Кинути виклик? — бурштинові очі Тіньового провідника стали ще більшими. Якусь мить навіть здавалося, що він щиро образився. — Я прийшов сюди з мирним планом, який допоможе всім нам. Високозорий, Вогнезоре, я хочу, щоб ви самі побачили, що так буде найкраще, і самовільно пішли зі мною. Але не затягуйте, — додав темний вояк із нотками загрози в голосі. — Зореклан не чекатиме вічно.

Вогнезір спалахнув люттю. Як може Тигрозір виправдовувати свою спробу узурпувати владу в цілому лісі волею Зореклану?

Він повернувся спиною до Тіньового провідника та вийшов наперед, щоб бачити всіх котів, котрі зібралися перед ним. Настав його час говорити. І коли він закінчить, усі побачать, ким насправді є Тигрозір — убивця, здатний пролити кров незліченних котів, аби тільки здобути бажане. Хай Леопардозірка бачить, кому вона довірилась!

— Коти Вітряного, Річкового та Тіньового Кланів! — гукнув Вогнезір. — Я більше не можу мовчати. Тигрозору можна йняти не більше віри, ніж загнаному в глухий кут борсуку.

Краєм ока він побачив порух Тигрозора, побачив, як напружилися м’язи під його смугастим хутром, але тоді Тіньовий провідник знову глянув на небо, опанував себе і з удаваною байдужістю став слухати.

— Я знаю, що багато кого цікавить, чому Тигрозір покинув Громовий Клан, — провадив Вогнезір. — Хочете знати правду? Цей кіт спраглий до влади і небезпечний, готовий убити будь-кого, щоб тільки здобути бажане.

Він замовк, бо небо над ним розколола блискавиця, осяйний пазур сліпучого світла, що струснув ліс. Над котами гримнув грім, заглушивши слова Вогнезора. Звук був такий, наче Великий Камінь розколовся навпіл.

— Це знак! Це знак! — гукнув Тигрозір. Він знову глянув на небо, його жовті очі блищали в сяйві місяця, що й досі прозирав з-поміж густих хмар. — Дякую, Зореклане, що ти показав нам свою волю. Зборище закінчене.

Наказавши котам вирушати, Тигрозір напружив м’язи, щоб зістрибнути з Великого Каменя. Але перед тим він повернув голову і з ненавистю примружив очі.

— Не пощастило, кицюню, — кинув Тіньовий провідник. — Ти подумай над моєю пропозицією. Це твій останній шанс врятувати тих нещасних котів.

Перш ніж Вогнезір устиг відповісти, Тигрозір зістрибнув додолу та щез у гущавині кущів, що оточували галявину. Тіньові коти рушили за ним. Леопардозірка також зістрибнула та приєдналася до Річкових вояків.

Вогнезір і Високозорий дивились одне на одного, вражені та спантеличені, а тим часом блискавка вдарила знову. На скелю налетів шквал, що замалим не збив Вогнезора з лап, і з неба полетіли великі краплі дощу.

Майже засліплений несамовитим дощем, Вогнезір чи то зіскочив, чи то зісковзнув зі скелі та кинувся під прихисток кущів, дорогою підзиваючи до себе вояків. Ще кілька митей — і Громовий провідник уже сидів під кущем глоду, тулячись до Сіросмуга та Піскошторми. Обтрусившись від дощу, він пошукав поглядом Високозорого, але Вітряний провідник за ним не пішов.

Краплі били об землю з такою силою, що вода знову здіймалася в повітря дрібною млою. Чотири дуби хиталися та скрипіли на вітрі. Лють шторму пригнула до землі трави та кущі. Але хаос на галявині був навряд чи сильнішим за хаос, що коївся в голові Вогнезора.

— Мені просто не віриться! — нявкнув він, підвищуючи голос супроти завивань вітру. — Я навіть припустити не міг, що Тигрозір відважиться спробувати захопити владу в цілому лісі.

— Але що ми можемо зробити? — запитав Сіросмуг. — Ти ж так і не зміг розповісти всю правду про Тигрозора.

— Це ж не Вогнезорова провина, що почалась гроза, — зауважила Піскошторма, погрозливо наїжачившись.

— Уже пізно цим перейматися, — сказав їм Вогнезір. — Нічого жалкувати за з’їденою здобиччю. Маємо вирішити, що робити далі.

— А що тут вирішувати? — форкнула Піскошторма. У її зелених очах спалахнув вогонь битви. — Треба битися, звісно, поки не виженемо цей шмат лисячого лайна з лісу раз і назавжди.

Вогнезір кивнув. Він згадав слова, які Синьозірка сказала йому вві сні біля Місяцескелі.

Четверо стануть двома. Лев із тигром зустрінуться в битві.

«Тигр» — це, вочевидь, новий Тигровий Клан, але що ж таке «Лев»? Проте Громовий провідник відкинув це питання, згадавши зловісніші, прощальні слова Синьозірки.

Кров запанує над лісом.

¹ Дуумвірат — система управління державою чи спільнотою двома рівноправними особами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 13

Невдовзі ураган притих, і Вогнезір повів Клан додому. З кожної гілки, з кожної травинки крапала вода, але небо вже проясніло. Срібносмуга ясно мерехтіла вгорі. Вогнезір підвів очі в тихій молитві: «Великий Зореклане, підкажи мені, що робити».

Він уже почав хвилюватися, чи не послав Тигрозір своїх вояків напасти на табір, доки їх не було. Це б допомогло темному провіднику послабити Громовий Клан і змусити приєднатися до Тигрового Клану. Вогнезір відчув величезне полегшення, коли вийшов з ялівцевого тунелю та побачив, що все в порядку.

Білошторм сидів на чатах біля вояцького кубла. Помітивши Вогнезора, він підвівся і підійшов ближче.

— Щось ви рано. Я боявся, що дощові хмари закриють місяць.

— Так і було, але це не найгірше, — відповів Вогнезір.

— Що трапилося? — очі Білошторма округлялися все більше, поки він слухав, що відбувалося на Зборищі.

Тим часом до них приєдналося ще кілька котів. З усіх боків долинув здивований нявкіт, коли вони дізналися про плани Тигрозора.

— А коли почався ураган, — закінчував розповідь Вогнезір, — Тигрозір сказав, що це знак від Зореклану, його благословення. Вони з Леопардозіркою пішли геть, тож Зборище і закінчилося.

— Це й справді міг бути знак, — задумано нявкнув Білошторм. — Але він означав, що Зореклан гнівається на Тигрозора.

— Попелюшко, а ти що думаєш? — спитав Вогнезір медикицьку, яка з тривожним виглядом вислухала всю історію.

— Не знаю, — зізналася вона. — Якщо це й був знак, то він міг означати, що Зореклан забороняє тобі розповідати правду про Тигрозора, але я в це не вірю, — Попелюшка знизала плечима. — Іноді буря — це просто буря.

— Тоді вона була нещасливою для Громового Клану, — пробурмотів Довгохвіст.

— Шкода, що я не був із вами, — загарчав Хмарохвіст. — Я б тому Тигрозору горлянку роздер. І жодних більше проблем.

— У такому разі добре, що тебе не було, — відрубав Вогнезір. — Нападати на провідника Клану на Зборищі? Оце точно б розлютило Зореклан.

Хмарохвіст виклично зиркнув на Вогнезора.

— То чому Зореклан нічого не зробить, щоб нам допомогти, якщо вони такі вже могутні?

— Може, зробить, — тихо сказала Ясносерда.

— Що ж нам робити? — запитала Мишошубка. Вона переминалася з лапи на лапу, наче хотіла в цю ж мить вибігти з табору і напасти на ворогів. — Ти ж не думаєш про те, щоб приєднатися до цього… Тигрового Клану?

— Ніколи, — запевнив її Вогнезір. — Але нам треба все обдумати, а ще відпочити, — він позіхнув і потягнувся. — Потрібно збільшити кількість патрулів. Хто хоче піти у досвітній?

— Я, — одразу погодилася Мишошубка.

— Дякую, — нявкнув Вогнезір. — Слідкуйте за кордоном із Тіньовим Кланом. Якщо побачите когось із вояків Тигрозора, ви знаєте, що робити.

— О, так, — замахав хвостом Хмарохвіст. — Мишошубко, я піду з тобою. Може, підстелю собі до гнізда трохи Тіньового пуху.

Вогнезір нічого не відповів на ворожу репліку молодого вояка. Хоч Хмарохвіст і не поважав Зореклан чи вояцький правильник, ніхто не мав сумнівів у його вірності Громовому Клану.

Білошторм наказав Орлякошубові та Шипокігтю долучитися до патрулю, і четверо вояків пішли трохи подрімати перед світанком. Решта котів також почала розходитися до своїх гніздечок. Вогнезір помітив, що вони й досі не могли погамувати свого здивування і страху.

Нарешті провідник із Попелюшкою залишилися самі. Вогнезір важко зітхнув.

— Де вже цьому край? — промурмотів він.

Медикиця підбадьорливо притулилася до нього мордочкою.

— Не знаю. Усе в лапах Зореклану, — вона примружила очі. — Але іноді я вірю, що в лісі не настане спокій, доки Тигрозір не буде мертвий.

* * *

— Добре, — нявкнув Вогнезір. — Нападай.

За кілька лисячих хвостів від нього на долівці присів Ожинолап. Провідник чекав, поки новак плазував до нього, обираючи, звідки найкраще нападати.

За мить Ожинолап уже був у повітрі, але Вогнезір приготувався до оборони. Рвучко подавшись убік, він штурхнув новака. Ожинолап втратив рівновагу і перекотився, здійнявши хмару пилюки.

— Тобі треба бути ще швидшим, — сказав Вогнезір. — Не давай ворогу час на роздуми.

Ожинолап зіп’явся на лапи, виплюнув пісок і знову скочив угору. Він витягнув лапи і зачепив Вогнезора за голову, відпихнувши його вбік, так що виховник поточився. Ожинолап притиснув його до землі, майже торкаючись своїм носом Вогнезорового.

— Десь так? — запитав новак.

Вогнезір зіштовхнув його з себе.

— Дай хоч підвестись, кабанчику! — обтрушуючись від піску, він додав: — Ага, отак. Ти добре справляєшся, Ожинолапе.

Очі котика загорілися, і Вогнезору на мить здалося, ніби він дивиться на юного Тигрозора — але того Тигрозора, яким той мав би стати: сильного, вправного, хороброго і, звісно, амбітного. Проте в Ожинолапа амбіції полягали головно в тому, щоби стати найкращим вояком і всі свої сили віддавати Кланові.

Вогнезір не міг втриматися і вдоволено замуркотів. Поміж усіх проблем, що нависали над Громовим Кланом, його впоряди з новаком були справжньою віддушиною.

Та наступна репліка Ожинолапа повернула провідника до реальності.

— Вогнезоре, я хотів тебе спитати… чому всі думають, що так погано було би приєднатися до Тигрового Клану?

— Що? — розлютився Вогнезір. Він не міг навіть повірити, що новак про таке запитує.

Ожинолап здригнувся, але глянув виховнику у вічі й продовжив:

— Зололап розповів мені, що казав Тигрозір. Це правда, що часи зараз важкі. Усі скаржаться на нестачу здобичі й на те, що зараз у лісі побільшало Двоногів. Та й до того ж Тигровий Клан буде найсильнішим у лісі, якщо Річковий Клан об’єднається з Тіньовим. Не було би краще до них приєднатися?

Вогнезір глибоко вдихнув. Зрештою, він сам ставив такі запитання, коли тільки прийшов до лісу, не розуміючи, чому Клани ворогують між собою. Виховник сів біля Ожинолапа.

— Це все не так просто, — нявкнув він. — По-перше, в лісі завжди були чотири Клани. По-друге, це означатиме, що Громовому Клану кінець.

— Чому?

— Бо не можна вірити Тигрозору, коли він каже, що чотири провідники будуть правити спільно.

Вогнезір намагався сказати це якомога м’якше, не забуваючи, що говорить про батька Ожинолапа, та не хотів приховувати жорстоку правду.

— Тигрозір захопить владу. Ми втратимо все, що робить нас Громовим Кланом.

Ожинолап мовчав кілька митей, а тоді озвався:

— Я розумію. Дякую, Вогнезоре. Це те, що я хотів знати.

— Тоді можемо продовжити, — скочив на лапи провідник. — Є один прийом, який тобі знадобиться…

Та, продовжуючи тренування, Вогнезір помітив, що його оптимізм щодо вірності Ожинолапа почав пригасати.

Коли тренування закінчилося, Вогнезір послав Ожинолапа пополювати для старійшин, а сам уже зібрався до табору, та раптом помітив Хмарохвоста. Білий вояк разом із Ясносердою прийшов до лощовини.

— Вогнезоре! Ми збираємося потренувати бойові прийоми. Хочеш побачити, як це виходить у Ясносердої?

— Звісно, показуйте.

Хоч рани Ясносердої вже загоїлися, Вогнезір досі не міг думати про неї як про воячку. Він сумнівався, що вона коли-небудь зможе битися пліч-о-пліч зі своїм Кланом. Та, отримавши нове ім’я, молода киця виглядала значно щасливішою і впевненішою, тож Громовий провідник підтримував її, як міг.

Хмарохвіст та Ясносерда вибігли на середину лощовини. Кілька митей вони кружляли одне навколо одного. Тоді Хмарохвіст раптом скочив і вдарив Ясносерду лапою зі сліпого боку, не випускаючи кігтів. Кицька похитнулася, і Вогнезір захвилювався, уявляючи, якої шкоди їй зможе завдати ворог, якщо випустить пазурі та вкладе в удар усю свою силу.

Та замість того, щоб позадкувати від Хмарохвоста, Ясносерда кинулася на нього, зчепившись із ним лапами і вибиваючи нападника з рівноваги. Вогнезір зацікавлено нашорошив вуха, спостерігаючи за двома котами, що борюкалися на землі. Раптом Ясносерда переважила Хмарохвоста, прижавши його шию лапою.

— Я такого раніше не бачив, — нявкнув Вогнезір і підійшов до них. Ясносерда відпустила Хмарохвоста, і той обтрушувався від піску. — Ясносердо, спробуй зі мною.

Кішка схвильовано повернулася до нього. Вогнезір не очікував, що буде так важко зайти до неї зі сліпого боку, — вона весь час оберталася, і йому доводилося змінювати позицію. Коли він нарешті наскочив, Ясносерда витягнула лапи і повалила його. Кілька митей вони боролися, але Вогнезір зумів прижати її до землі.

— Це важче, ніж здається, правда? — вдоволено нявкнув Хмарохвіст, підійшовши до них.

— Точно. Молодець, Ясносердо, — Вогнезір відпустив кішку. Її здорове око сяяло від похвали. Оце вперше провідник почав задумуватися, чи справді скалічена кицька зможе стати воячкою.

— Займайтеся далі, — сказав він. — Я хочу невдовзі знову подивитися. Думаю, тобі буде чого навчити Клан.

* * *

Після бурі знову похолодало. Щоранку трава і папороть вкривалися інієм, а одного разу вже пішов сніг. Здобичі все меншало, а та, яку вдавалося спіймати, була така худа, що її ледь вистачало на один кусень кожному вояку.

— Якщо я зараз не поїм нормально, то перетворюся на тінь кота, — скаржився Сіросмуг.

Вони з Вогнезором пішли в патруль неподалік від Чотиридерева разом із Довгохвостом та Шипокігтем. Провідник сподівався знайти трохи більше їжі подалі від табору, де не сягнула пожежа, та їхній улов був мізерний.

— Я подивлюся біля річки, — нявкнув Вогнезір.

Він почав спускатися нижче схилом, де густіше росли папороть і кущі над водою. Запаху здобичі майже не було чути, жоден звук не видавав якогось створіння, яке б шаруділо у траві.

Від голоду Клан марнів день за днем. «Пережити гололист буде складно, а тут ще нова загроза від Тигрового Клану. Чи зможуть вони захиститися?» — непокоївся Вогнезір.

Інстинкт привів його до річки, і він схилився, щоб попити. Тонкий лід на краю тріснув, і Вогнезір обтрусив лапи від крижаної води.

Щойно він схилив голову, щоби похлебтати води, позаду нього вийшло сонце і кинуло на землю проміння. Світло замерехтіло на воді, оточивши відображення Вогнезора золотими променями. На мить образ його голови зник, а замість нього з’явився рикаючий лев. То була істота, про яку Вогнезір стільки разів чув від старійшин: його вогниста шуба перетікала в розкішну гриву, а очі сяяли нездоланною силою та могуттю.

Збентежений, Вогнезір відстрибнув назад. Тоді зойкнув, втелющившись у дерево і бухнувшись у купу прілого листя. Коли він підвів погляд, із протилежного берега на нього дивилася Плямолистка.

Очі прегарної киці блищали від радощів, і вона ледь чутно засміялася: «Мрмняв».

— Плямолистко! — крикнув Вогнезір. Ніколи раніше вона не приходила до нього наяву. І що це може означати? Провідник уже зірвався на лапи, готовий кинутися через струмок до неї, але медикиця помахом хвоста наказала йому зоставатись на місці.

— Пильнуй того, що бачив, Вогнезоре, — промуркотіла вона, і всі радощі з її тону щезли, як паморозь на світанку. — Пізнай, ким ти маєш стати.

— Ти про що? — поквапився запитати Вогнезір.

Але, щойно договоривши, Плямолистка почала блякнути. Вона дивилась на нього повними любові очима, а тіло її блідло, аж поки зовсім зникло.

— Плямолистко, не полишай мене бодай трохи, — заблагав він. — Ти потрібна мені.

Але за мить і погляд її очей розтанув — Плямолистки більше не було.

— Вогнезоре! — то був голос Сіросмуга. Вогнезір похитав головою та повернувся до свого друга, який спускався берегом.

— З тобою все добре? — запитав Сіросмуг. — Ти так кричав, що, мабуть, розлякав усю здобич аж до Чотиридерева!

— Усе добре, — відповів Вогнезір. — Злякався трохи, та й усе.

Сіросмуг іще якусь мить дивився, наче його не вдовольнило пояснення провідника, тоді відвернувся.

— Як скажеш, — нявкнув він і знову рушив угору берегом. — Ходи глянеш, якого кроля спіймав Довгохвіст — як лисиця завбільшки!

Вогнезір не зрушив із місця. Він досі тремтів, вражений видінням. Вогнезір побачив себе в подобі одного з великих вояків давнини, члена Левиного Клану. І знову в голові залунало пророцтво Синьозірки: «Лев із тигром зустрінуться в битві».

Чи означало це, що новий Клан — Левиний — постане, щоб виступити проти Тигрового Клану? І невже Зореклан доручив Вогнезору стати його провідником?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 14

— Вогнезоре, — нявкнув Сіросмуг, — я хочу в тебе дещо запитати.

Вогнезір сидів біля куща кропиви. Він щойно побачив, як Орлякошуб веде вечірній патруль, а зараз планував перекусити свіжиною, перш ніж самому виступити на додаткове патрулювання вздовж Тіньових кордонів.

— Звісно, — відповів він. — У чому справа?

Сіросмуг присів поруч, але перш ніж він устиг заговорити, з кубла старійшин вийшла Вохролапка та, високо піднявши голову і хвоста, попрямувала до виходу з табору. Її очі променіли люттю. Кицьку наздогнав Ожинолап, тримаючи в зубах клаптик моху. Він здавався стурбованим.

— Вохролапко! — гукнув Вогнезір. — Що сталося?

Якусь мить провідник думав, що новачка його проігнорує. Тоді вона раптом круто розвернулась і стала просто перед ним.

— Дрібновух! — кинула Вохролапка. — Якщо колись кіт і наривався, щоб йому хутро повискубували, то...

— Не слід говорити так про старійшину, — спинив її Вогнезір. — Дрібновух добре служив нашому Кланові, і ми маємо це поважати.

— А як щодо того, щоб мене поважати? — Вохролапка розлютилася і наче забула, що розмовляє з провідником. — Я просто трохи запізнилася з тим, щоб вичистити його стару підстилку. Дрібновух сказав, що Тигрозір теж ніколи не любив прислуговувати старійшинам, і я, видно, буду геть як мій батько, — вона дряпнула кігтями піщану долівку терену, наче уявляла собі, що то хутро старого. — І він уже не вперше таке каже, до речі. Не розумію, чому я повинна це терпіти!

Поки новачка говорила, до них підійшов Ожинолап і поклав на землю мох, який був у нього в зубах.

— Ти ж знаєш, у Дрібновуха болять суглоби через холод, — нявкнув він.

— Ти мені не виховник! — вищирилась до брата Вохролапка. — Не вказуй мені, що робити.

— Вгамуйся, Вохролапко, — нявкнув Вогнезір. Він хотів переконати кицьку, що ніхто не вважає, ніби з неї виросте зрадлива вбивця, як із її батька, проте сам не був цілком певен цього. — Ти чудово справуєшся в новацтві та станеш видатною воячкою. Рано чи пізно Клан це побачить.

— Я казав їй це, — нявкнув Ожинолап, тоді повернувся до сестри. — Ми маємо загладити вчинок Тигрозора. Тільки так Клан повірить у нашу відданість.

— Дехто вже вірить, — втрутився Сіросмуг, а Ожинолап вдячно глянув на нього.

Лють Вохролапки вже пригасала, хоч бурштинові очі все ще палали. Мотнувши головою, вона повернулась геть, крикнувши прощальні слова через плече, виходячи з тунелю:

— Я піду принесу свіжого моху.

— Пробач, Вогнезоре, — промурмотів Ожинолап, коли вона пішла. — Але Вохролапка має повне право бути засмученою.

— Я знаю, — запевнив його провідник. — Якщо я спіймаю Дрібновуха, коли в нього буде гарний настрій, я з ним поговорю.

— Дякую, Вогнезоре, — Ожинолап вдячно схилив голову, підібрав мох та поквапився за сестрою.

Вогнезір стривожено дивився на двох новаків. Він вирішив, що треба чимшвидше поговорити з Дрібновухом. Постійно докоряючи новакам зрадою батька, навряд чи можна було завоювати їхню відданість Громовому Клану.

Збагнувши, що Сіросмуг увесь цей час терпляче сидів коло нього, він нявкнув:

— Так, кажи, що ти хотів.

— То все мої кошенята, — зізнався Сіросмуг. — Я ще від самого Зборища не можу викинути їх із голови. Мрячконіжки та Каменешуба там не було, тому я не міг розпитати про новини, але зараз Тигрозір практично захопив Річковий Клан, тому я певен, що мої кошенята в небезпеці.

Вогнезір відкусив шматок миші та замислено почав жувати.

— Не думаю, що вони в більшій небезпеці, ніж усі інші коти, — відповів він, ковтнувши. — Тигрозору потрібні будуть новаки, з яких можна буде сформувати потужну ударну силу.

Сіросмуга це, здається, не переконало.

— Але ж Тигрозір знає, хто їхній батько, — зауважив сірий вояк. — Він ненавидить мене, і я боюся, що він буде зривати це на Перолапці та Бурелапові.

Вогнезір збагнув, що Сіросмуг має рацію.

— Що ж ти плануєш робити?

Сіросмуг знервовано кліпнув.

— Я хочу, щоб ми з тобою перейшли річку та повернули їх назад до Громового Клану.

Вогнезір витріщився на свого друга.

— Ти що, геть мишомізкий? Ти просиш свого провідника проникнути в Річкові угіддя і викрасти там двох новаків?

Сіросмуг почав нервово дряпати землю.

— Ну, якщо подумати з цього боку...

— А з якого ще боку про це думати? — Вогнезір спробував опанувати себе, але Сіросмугова пропозиція була надто вже схожа на старий злочин Хвостолома, коли той украв кошенят. Якби Вогнезір погодився, а Річковий Клан дізнався про це, вони б мали привід і виправдання для нападу на Громовий табір. І, оскільки Тіньовий Клан був на їхньому боці, Вогнезір не міг так ризикувати.

— Я знав, що ти не послухаєш, — Сіросмуг повернувся і, підібгавши хвоста, почав відходити.

— Та я слухаю. Сіросмуже, ходи сюди, разом подумаємо про це, — Сіросмуг спинився, і Вогнезір знову заговорив: — Ти ж не знаєш напевне, чи справді Перолапка та Бурелап у небезпеці. А вони вже новаки, не кошенята. Вони мають право самі обирати своє майбутнє. Що, коли твої діти захочуть зостатися в Річковому Клані?

— Я знаю, — в голосі Сіросмуга чувся відчай. — Не хвилюйся, Вогнезоре. Я розумію, що ти нічим не зможеш допомогти.

— Я цього не казав, — попри всі «але» Вогнезір не міг залишитися осторонь і ніяк не допомогти своєму другові. Сіросмуг з надією прищулив вуха, і провідник повів далі: — Я думаю, ми зможемо прийти туди — тихенько, тільки удвох — і перевірити, як вони там, годиться? Якщо все добре, можеш більше не хвилюватися. Якщо ні, я запропоную їм перейти до Громового Клану.

Вогнезір говорив, і з кожним словом в очах Сіросмуга яскравіше горіла надія.

— Це чудово! — нявкнув вояк. — Дякую, Вогнезоре. Ми можемо піти негайно?

— Якщо хочеш. Але дай-но я спершу покінчу з мишкою. А ти знайди Білошторма і передай, що він тепер відповідає за табір. Але не кажи, куди ми йдемо, — похапцем додав провідник.

Сіросмуг попрямував до вояцького кубла, Вогнезір же доїв останні кілька шматків миші та облизнувся. Поки він закінчував трапезу, Сіросмуг устиг повернутися, і двоє друзів попрямували до тунелю.

Проте відразу на виході Вогнезір завмер, помітивши, як на галявину намагається сковзнути знайома йому чорна постать.

— Круколапе! — вигукнув Вогнезір. — Радий тебе бачити.

— Це я радий бачити тебе, — відповів Круколап, привітавшись спершу з Вогнезором, тоді зі Сіросмугом. — Сіросмуже, скільки днів, скільки повень! Як сам?

— Нормально. Ну а по тобі так і видно, що тобі добре ведеться, — додав сірий вояк, озираючи лискучу чорну шубку Круколапа.

— Я прийшов виказати останні почесті Синьозірці, — пояснив Круколап. — Ти ж пам’ятаєш, Вогнезоре, ти казав, що можна.

— Так, звісно, — Вогнезір зиркнув на Сіросмуга, який уже нетерпляче дряпав землю, пориваючись вирушати. — Круколапе, зможеш знайти Попелюшку? Вона покаже тобі, де поховано Синьозірку. А ми маємо вирушати.

— Наче я знову потрапив у старі добрі часи! — майже заздрісно нявкнув Круколап. — Що цього разу?

— Ми йдемо до Річкового Клану перевірити, як там мої кошенята, — квапливо сказав Сіросмуг. — Я трохи непокоюся, бо Тигрозір захопив їхній Клан.

Круколап був щиро вражений, і це нагадало Вогнезорові, що їхній друг нічогісінько не знає про останні події в цьому лісі. Він швидко переповів чорному котові оголошення, яке Тигрозір зробив на останньому Зборищі.

— Але ж це катастрофа! — прошипів Круколап, коли провідник закінчив оповідь. — Я можу якось допомогти? Я міг би піти з вами.

Його очі палали. Вогнезір здогадувався, що Круколапові лоскоче нерви нагода знову долучитися до пригод. Як же цей кіт зараз відрізнявся від того наляканого новака, яким він був, коли з нього полюбляв знущатися його лютий виховник Тигрозір.

— Гаразд, — нявкнув провідник, довірившись інстинктам, які стверджували, що з Круколапом їм буде легше. — Ми будемо раді, якщо ти підеш із нами.

Тож Вогнезір ішов крізь ліс пліч-о-пліч зі своїми старими друзями і відчував, як на нього накочують спогади про власне новацтво. На мить він майже уявив, як ті часи повертаються — наче всі обов’язки спадають із нього, ніби пожовкле листя з дерева, наче він знову молодий та безтурботний.

Але Вогнезір знав, що це неможливо. Тепер він був провідником Клану, а тому не міг уникати обов’язків, які на нього покладали інші коти.

* * *

Коли друзі дійшли до узлісся, сонце вже спустилося за обрій. Застерігши Сіросмуга та Круколапа, щоби трималися віддалік, Вогнезір поліз підліском, аж поки дістався до річки.

Перед ним був брід — найкоротший шлях до Річкових угідь. Вогнезір дивився на холодні сірі води та відчував міцний запах котів — водночас Річкових і Тіньових. Протилежним берегом річки скрадався патруль. Вони були надто далеко, щоб Вогнезір міг напевне сказати, які там коти, але синьо-сірих шубок Мрячконіжки та Каменешуба там наче не було.

Він відчув розчарування. Якби хтось із його друзів був на прикордонні, Сіросмуг міг би поцікавитись новинами і все б тут-таки й закінчилося. Тепер же треба було йти просто на Річкові землі.

Вогнезір знав, що, прослизаючи туди і назад без нагляду, він ризикує буквально всім. Якщо комусь стане відомо, що провідник заходив без дозволу на територію іншого Клану, у нього будуть проблеми. Але він мусить зробити це для Сіросмуга.

Сірий вояк присів позаду нього.

— Що таке? — прошепотів він. — Чому ми тут стирчимо?

Вогнезір нашорошив вуха на патрульних. За мить вони зникли, і їхній запах поволі почав танути.

— Так, ходімо, — нявкнув провідник.

Рушивши наперед, він взявся перестрибувати з каменя на камінь понад чорною швидкоплинною рікою. Вогнезір згадав, як під час повені вони зі Сіросмугом замалим не втонули, рятуючи двох Річкових кошенят. Леопардозірка вже начисто про це забула, як і про те, що двоє Громових вояків допомогли виголоднілим Річковим, приносячи їм здобич із власних угідь.

Але користі від роздумів наразі не було. Досягнувши берега, Вогнезір ковзнув у прихисток бур’янів та знову пересвідчився, чи немає поблизу ворожих котів. Проте він відчував тільки запах патруля, що поволі розчинявся у повітрі.

М’яко ступаючи, Вогнезір просувався вгору за течією до Річкового табору. Сіросмуг та Круколап ішли назирці за ним тихі, як тіні.

Зненацька легіт доніс до них інший запах. Вогнезір спинився, вуса його затремтіли. Він широко розплющив очі, впізнавши сморід воронячого їдла, що гнило вже кілька днів, отруюючи повітря.

— Овва! Що це? — прогарчав Круколап, забуваючи про те, що їм потрібно було підтримувати тишу.

Вогнезір проковтнув клубок, який підкотив йому до горла.

— Не знаю. Сказати б, що то лисяча нора, тільки ж лисом не пахне.

— Що б то не було, воно смердить, — промурмотів Сіросмуг. — Ходімо, Вогнезоре, треба йти, поки хтось нас не спіймав.

— Ні, — нявкнув Вогнезір. — Я знаю, що ти хвилюєшся за своїх дітей, Сіросмуже, але це все занадто дивно. Треба розслідувати.

За кілька хвостів попереду в річку впадав маленький струмочок. Вогнезір підійшов до нього, просуваючись хащами. Сморід усе міцнішав, а з-під запаху воронячого їдла проступив запах численних котів Тіньового та Річкового Кланів, як у патрулі. Він загальмував і дав знак своїм друзям зробити так само, бо попереду вже чулися якісь дивні звуки: ворушіння в хащах бур’янів та перемовляння численних котів, зібраних в одному місці.

— Що це таке? — прошепотів Сіросмуг. — Ми ж і близько не біля табору.

Вогнезір махнув хвостом, закликаючи до тиші. Принаймні сморід замаскує їхній Громовий запах, тож вони зможуть довше ховатися.

Обережніше, ніж будь-коли, Вогнезір знову поповз уперед. Бур’яни розступилися, і він визирнув на галявину. Притиснувшись до вогкої землі, Громовий провідник висунувся, наскільки міг.

Він аж зуби зціпив, аби раптом не скрикнути від шоку та люті. З однієї сторони галявини протікав струмок, його майже стоячі води були загачені рештками свіжини, яку просто залишали гнити. На березі сиділи коти, роздираючи здобич. Але Вогнезора розлютило не це.

Навпроти його сховку, на дальньому кінці галявини, височіла гора кісток. В останніх водянистих променях тьмавого дня вони скидалися на оголене гілля — від дрібненьких кісточок землерийки, заледве більших, ніж зуби, аж до лап лисиці чи борсука.

Вогнезір похолов і затремтів усім тілом. На мить йому здалося, що він знову повернувся у свій сон біля Чотиридерева. Вогнезір пригадав кров, що сочилася з тієї кістяної гори, і захотів просто піддатися страхові та втекти. Це було куди гірше, ніж уві сні, бо ж відбувалося насправді, в реальному світі. А на вершині гори в останніх відблисках сонця чорніло хутро Тигрозора, провідника нового об’єднаного Клану.

Вогнезір змусив себе залишатись у сховку. Він мав з’ясувати, що робить Тигрозір. Сіросмуг і Круколап підійшли та присіли побіля нього. Круколапове хутро наїжачилося, Сіросмуг же виглядав так, наче його зараз мало знудити.

Коли перший шок трохи відступив, Вогнезір детальніше вивчив галявину. Пагорб складався з кісток здобичі. Котячих кісток, як у його сні, там не було. Біля гори стояв Тіньовий воєвода, Чорноногий. З іншого боку стояла Леопардозірка. Вона знервовано роззиралась галявиною. Вогнезір замислився, чи шкодує провідниця про те, що сталося з її Кланом. Дурна амбіція зробити Річковий Клан сильним засліпила її, позбавивши можливості розпізнати справжню натуру Тигрозора. Але що б там зараз не відчувала Леопардозірка, тепер відступати було вже пізно.

— Я не можу знайти своїх кошенят, — видихнув Сіросмуг на вухо Вогнезорові.

Вогнезір збагнув, що Мрячконіжки та Каменешуба теж ніде не видно. Власне, більшість котів на галявині були Тіньовими, хоч він і помітив Річкових вояків — Чорнокігтя та Важкоступа. «Немає і жодного медикота», — устиг відзначити про себе Вогнезір.

Він усе ще роззирався, надто приголомшений, щоби збагнути, що робити далі, коли Тигрозір підвівся. З пагорба скотилися кілька дрібних кісток. Темний вояк глянув на останні промені призахідного сонця і дочекався, поки вони зовсім згаснуть, перш ніж закричати:

— Коти Тигрового Клану, збирайтесь до Кістяного Пагорба на віче Клану!

Коти, що були на галявині, негайно підійшли до пагорба, шанобливо кланяючись до землі. Ще більше котів з’явилося з хащ.

— Тигрозір, певно, звів цей пагорб, аби він був схожим на Високий Камінь, — промурмотів Круколап. — Щоб дивитися на Клан згори.

Тигровий провідник зачекав, поки всі коти повсідаються, після чого оголосив:

— Час нам починати суд. Приведіть в’язнів!

Вогнезір із Сіросмугом здивовано перезирнулись. Де це Тигрозір знайшов собі в’язнів? Він уже напав на Вітряний Клан?

За наказом Тигрозора Тіньовий вояк Зубощерб, колишній перекинець Хвостолома, зник у травах. Через кілька митей він повернувся, тягнучи за собою іншого кота. Спершу Вогнезір і не впізнав кощавого сірого бідолаху зі скуйовдженим хутром і порваним, закривавленим вухом. Та коли Зубощерб штовхнув в’язня всередину кола котів під Кістяним Пагорбом, Громовий провідник збагнув, що то Каменешуб.

Вогнезір відчув, як напружився Сіросмуг, і застережливо підняв лапу, щоб друг бува не виказав їхнього сховку. Сірий вояк смикнув вухами, проте не зворухнувся, тільки далі спостерігав за тим, що відбувається.

Трава знову розступилася. Цього разу Вогнезір миттю впізнав кота з лискучим хутром, який виступив на галявину, гордо піднявши голову. То був Темносмуг. «Зрадник!» — подумав Вогнезір, відчуваючи, як усередині все аж судомить від люті.

Ще один Тіньовий вояк вів перед собою двох дрібніших котів — сріблясто-сіру кицю та кота з густим сірим хутром. Вони були такі ж виснажені, як і Каменешуб, і ледь переставляли лапи, виходячи на галявину. Збившись у купі в тіні Кістяного Пагорба, в’язні роззирались навсібіч широко розплющеними, переляканими очима.

М’язи Вогнезора напружились, а всередині все ніби замерзло. Ті двоє молодих котів були кошенятами Сіросмуга — Перолапка та Бурелап.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 15

Сіросмуг низько загарчав та наготувався стрибнути.

— Ні! — видихнув Вогнезір, зупинивши свого друга, перш ніж той вийшов із затінку. — З нас буде вороняче їдло, якщо Тигрозір побачить!

Круколап ухопив Сіросмуга за плече з іншого боку.

— Вогнезір має рацію, — прошипів він. — Які в нас шанси проти цих котів?

Сіросмуг відчайдушно намагався вирватися, наче нічого й не чув.

— Відпустіть! — вищирився він. — Я розірву цей кавалок лисячого лайна!

— Ні! — у відчаї прошепотів Вогнезір. — Нас розірвуть, якщо ми тільки покажемось. Ми не залишимо твоїх кошенят, Сіросмуже, не залишимо, обіцяю, але нам треба почекати кращої нагоди, щоб визволити їх.

Сіросмуг іще якусь мить борсався, а тоді здався, пробурчавши щось на знак згоди. Вогнезір відпустив його та кивнув Круколапові, щоб той зробив так само.

— Слухайте, — промурмотів він. — Треба з’ясувати, що тут діється.

Поки вони тримали Сіросмуга, Тигрозір уже почав говорити, і його голос заглушив метушню, яку вони здійняли в хащах.

— Коти Тигрового Клану, — почав він, — усі ви знаєте, з якими загрозами ми зараз стикаємось. Нам загрожує холод гололисту. Нам загрожують Двоноги. Навіть позосталі два Клани, які ще не прийшли до мудрого рішення приєднатися до Тигрового Клану, — навіть вони загрожують нам.

Вогнезір розлютовано смикнув хвостом і поглянув на Сіросмуга. Тигрозір був загрозою! Громовий та Вітряний Клани просто хотіли жити в мирі, жити своїми життями, слідуючи прадавнім традиціям Зореклану та вояцького правильника.

Але Сіросмуг не зводив очей із двох кошенят біля підніжжя Кістяного Пагорба, тож не побачив Вогнезорового погляду.

— Ми оточені ворогами, — провадив Тигрозір, — а тому маємо бути певними того, що всі наші вояки нам віддані. У Тигровому Клані немає місця тим, чиє серце віддане комусь іще. У ньому немає місця для тих, хто в бою стоятиме осторонь, чи й гірше — повернеться проти своїх побратимів. Тигровий Клан не терпітиме зрадників!

«Окрім зрадника, що стоїть на чолі цього Клану, — подумав Вогнезір. — Чи Темносмуга, ладного дивитись, як його рідний Клан розтерзають собаки».

Коти на галявині загукали, погоджуючись. Тигрозір дав їм трохи покричати, а тоді закликав до тиші. Шум затих, і він знову заговорив:

— І тим паче ми не будемо терпіти цих почвар-напівкровок. Жоден відданий вояк ніколи не візьме собі пару з іншого Клану, розбавивши чисту кров, даровану нашими предками. Синьозірка та Сіросмуг із Громового Клану зневажили вояцький правильник, взявши собі партнерів із Річкового Клану. Котам від такого союзу, яких ви зараз бачите перед собою, нізащо не можна довіряти.

Тигрозір зробив паузу, а його воєвода, Чорноногий, закричав:

— Нечисті! Нечисті!

Темносмуг завив, і його підтримав цілий хор вигуків та завивань. Цього разу Тигрозір зачекав, поки вони самі затихнуть, а тим часом оглядав юрбу з тихим самовдоволенням.

«Вони з Чорноногим, либонь, це репетирували», — нажахано подумав Вогнезір.

Він помітив, що Тіньові вояки волали найгучніше. Річкові коти кричали з куди меншим ентузіазмом, вони, мабуть, хоч і не згодні зі своїм новим провідником, все ж не посміли промовчати.

Двоє новаків-напівкровок аж притиснулись до землі, наче боялися, що всезагальна лють змете їх. Каменешуб стояв над ними, ніби намагаючись захистити, вороже зиркаючи навсібіч.

«Де ж Мрячконіжка? — гадав Вогнезір. — Тигрозір знає, що вона також напівкровна. Що він із нею зробив?»

Провідник Тигрового Клану знову взяв слово.

— Досі ми терпіли напівкровок, але час для толерантності минув. У Тигровому Клані не місце котам, в яких є коріння в іншому Клані. Як ми можемо бути певні того, що вони не зрадять наші таємниці чи що навіть не повернуться супроти нас, не повбивають нас? Чи можемо ми розраховувати на підтримку Зореклану, якщо дозволяємо тим, у кого серце та кров нечисті, вільно розгулювати поруч із нами?

— Ні! — загукав Темносмуг, вчепившись кігтями в землю та знавісніло помахуючи хвостом.

— Ні, друзі мої. Ми мусимо позбутися цих почвар! Тоді наш Клан буде чистий, і ми знову сподобимося ласки Зореклану.

Каменешуб підірвався на рівні. Він був такий охлялий, що захитався і замалим не впав, але таки спромігся стати струнко і глянути просто на Тигрозора.

— Ніхто й ніколи не сумнівався у моїй відданості, — вищирився він. — Спустись униз і скажи мені в лице, що я зрадник!

Вогнезора переповнило почуття поваги до відчайдушно хороброго сірого вояка. Тигрозір міг звалити його єдиним ударом лапи, а все ж Каменешуб зоставався непохитним.

— Ми з Мрячконіжкою дізналися, що Синьозірка була нашою матір’ю, лише кілька повень тому, — вів далі Каменешуб. — Усе своє життя ми були відданими Річковому Клану. І нехай кожен, хто думає інакше, спробує це довести!

Тигрозір люто махнув хвостом на Леопардозірку.

— Не знаю, чим ти думала, призначаючи його своїм воєводою, — прогарчав він. — Річковий Клан задихався в будяках зради, і нам належить викорінити їх.

На превеликий розпач Вогнезора, Леопардозірка схилила голову. Це давало уявлення про те, як далеко тепер простягалася влада Тигрозора, якщо вже колись видатна Річкова провідниця не могла чи не хотіла захищати власного воєводу.

А все ж слова темного кота дещо обнадіяли Вогнезора. Скидалось на те, що Тигрозір просто хоче вигнати Каменешуба та двох новаків. І якщо все буде саме так, Вогнезір із друзями зможуть зачекати на кордоні, готові забрати їх до Громового Клану, де вони будуть у безпеці.

Коли Тигрозір знову заговорив, голос його був виважений та холодний:

— Каменешубе, я вирішив дати тобі змогу довести, що ти відданий Тигровому Клану. Вбий цих новаків-напівкровок.

На всій галявині запала мертва тиша, порушена тільки лютим сопінням Сіросмуга. На щастя, Тигрові вояки також були напружені до межі, спостерігаючи за тим, що відбувається просто перед ними, тож його ніхто не почув.

— Вогнезоре! — прошепотів Сіросмуг. — Ми мусимо щось зробити! — він вчепився кігтями в землю і напружив м’язи, готовий кинутися вперед, проте не відводив погляду від Вогнезора, наче не міг атакувати без наказу провідника.

Круколап також у відчаї повернувся до Вогнезора.

— Ми не можемо просто дивитися, як вони помруть!

Вогнезір відчув, як його хутро стає дибки від напруги. Він знав, що не можна їм сидіти у сховку, поки Сіросмугових кошенят убиватимуть за кілька хвостів від них. Якби не зосталося інших варіантів, він усе ж був готовий віддати власне життя задля їхнього порятунку.

— Зачекаймо хвилинку, — промурмотів Громовий провідник. — Глянемо, що робитиме Каменешуб.

Блакитно-сірий вояк повернувся до Леопардозірки.

— Я слухаю твоїх наказів, — прогарчав він. — І ти знаєш, що це неправильно. Що я, по-твоєму, маю робити?

Якусь мить Леопардозірка виглядала розгубленою, аж Вогнезір знову почав сподіватися, що вона повернеться проти Тигрозора та зупинить руйнацію свого Клану. Проте він недооцінив її амбітність, її дику віру в те, що Тигрозір пропонував усім краще майбутнє.

— Ми живемо у складні часи, — нарешті нявкнула провідниця. — І в бою за виживання ми маємо цілком і повністю покладатися на кожного кота з нашого Клану. Тут не місце для переполовиненого послуху. Роби так, як наказує Тигрозір.

Каменешуб іще якусь мить дивився на неї — мить, яка для Вогнезора тривала декілька повень. Тоді він глянув на новаків, а ті позадкували від нього, їхні очі були сповнені жаху.

Бурелап заспокійливо лизнув сестру.

— Ми будемо битися з ним, — пообіцяв він. — Я не дозволю йому нас убити.

«Хоробрі слова», — у відчаї подумав Вогнезір. Каменешуб був управним, досвідченим вояком, і хай навіть ослаблий, він усе ще був серйозною загрозою для двох недовчених новаків, до яких, як і до нього, жахливо ставились, яких також тримали в ув’язненні.

Річковий вояк ледь кивнув Бурелапові, як то робить кожен виховник, схвалюючи хоробрість новака. Тоді він знову повернувся до Тигрозора.

— Спершу доведеться вбити мене, Тигрозоре! — плюнув Каменешуб.

Примружившись, Тигрозір махнув хвостом Темносмугові.

— Чудово. Вбити його, — наказав він.

Темний вояк припав до землі, явно втішений тим, що Тигрозір дав йому нагоду показати себе перед новим Кланом — аж кожна його шерстинка затремтіла на радощах. Примірявшись, він кинувся на Каменешуба.

Вогнезір відчув водночас жаль і страх. Він бачив єдино можливий кінець цього бою. Синьо-сірий вояк був надто вже слабким, щоб тягатися з Темносмугом. Вогнезір хотів вистрибнути на галявину, битися пліч-о-пліч із Каменешубом, але проти стількох котів це буде чистісіньке самогубство. Він знав, що має покладатися тільки на надію зберегти новаків, хай якою примарною вона не була. Вогнезір подумав, що це найгірша ситуація в його житті. Він має сидіти у сховку, поки в нього на очах убивають друга.

А все ж вмілості Каменешуба досі були при ньому. Прудко, як блискавка, він подався назад, тож Темносмуг, замість приземлитися всіма чотирма лапами на плечі вояка, напоровся на його кігті.

Вогнезорові здавило горло. Він пригадав дні свого новацтва, коли Каменешубова мама, Синьозірка, навчила його цього прийому. «Синьозірко, якщо ти бачиш це, допоможи Каменешубу!» — заблагав він.

Двоє вояків, упавши на долівку, сплелися в суцільний клубок. Інші коти позадкували, щоб звільнити їм місце, все ще зберігаючи якусь неземну тишу. Вони були такі зосереджені на битві, що Вогнезір навіть подумав, чи не буде це найкращим моментом для того, щоб забрати новаків. Але Тигрозір досі сидів на верхівці Кістяного Пагорба, звідки йому було добре видно цілу галявину — він легко міг побачити їх.

Каменешуб вчепився зубами в загривок ворога і намагався звалити його, але Темносмуг для цього був надто вже великий і сильний. Він вирвався і відскочив — двоє котів розійшлися, важко дихаючи. Із подряпини над лівим оком Темносмуга цебеніла кров, а на боці видніли залисини від вирваного хутра. Хутро Каменешуба виглядало ще більш пошарпаним, а коли він змахнув передньою лапою, на землю впали кілька крапель крові.

— Ворушись, Темносмуже! — зареготав Чорноногий. — Б’єшся, ніби якась кицюня!

Аж зашипівши від люті, Темносмуг знову кинувся вперед, але Каменешуб уже був готовий до нападу. Ковзнувши убік, він розпанахав кігтями бік Темносмуга і довершив це сильним ударом по задній лапі, коли темний вояк уже впав біля нього. Каменешуб похитнувся від сили удару, проте, поки Темносмуг піднявся на рівні, встиг отямитись. Цього разу Річковий вояк сам перейшов у наступ, перекинувши ворога на спину і вчепившись зубами та кігтями в його горло.

Вогнезір почув, як Сіросмуг важко вдихнув. Його жовті очі палали; побіля нього Круколап дряпав кігтями землю. Вогнезір відчув, як десь глибоко всередині зажевріла надія. Чи могло статися так, що Каменешуб переможе?

Але Тигрозір і не думав дозволяти Каменешубові піти геть. Коли Темносмуг облишив сіпатися в марних спробах утекти, Тигровий провідник повернувся до Чорноногого.

— Закінчуй це, — наказав він.

Воєвода кинувся в бій. Він зубами вхопив Каменешуба за плече та відтягнув його від Темносмуга, ухиляючись від вояцьких лап. Темносмуг теж кинувся на Каменешуба і вхопив його за задні кінцівки, а Чорноногий полоснув кігтями по горлу вояка.

Каменешуб, захлинаючись, зойкнув і відразу ж затих. Обидва Тигрові коти відпустили його та відступили назад.

З-поміж котів на галявині спершу почувся тоненький виск, який поступово зміцнів у тріумфальний клич. Навіть Леопардозірка, трішки повагавшись, приєдналась до всіх. І тільки двоє новаків мовчали, злякано дивлячись на вояка, що загинув, прагнучи їх захистити.

Вогнезір же міг хіба нажахано спостерігати за тим, як Каменешуб востаннє зітхнув і тіло його обм’якло.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 16

— Ні, — це слово застрягло десь у гортані Сіросмуга.

Вогнезір притулився до свого друга, поділяючи його скорботу за Каменешубом та його лють через те, що вся відвага Річкового вояка нічого не вартувала в несправедливому бою.

Чорноногий вдоволено глянув на безвольне тіло.

Темносмуг тим часом кинувся до новаків.

— Тигрозоре, — нявкнув він, — дозволь я їх уб’ю.

Сіросмуг уже ладен був кинутись до них, незважаючи на всі Вогнезорові намагання цьому завадити, але перш ніж він зворухнувся, Тигрозір похитав своєю пошрамованою головою.

— Справді, Темносмуже? В’язень заввиграшки перемагає тебе, але до двох новаків ти завжди готовий?

Темносмуг присоромлено схилив голову. Його провідник примружив очі та глянув на двох новаків. Вони збилися докупи і тремтіли від жаху. Навряд чи ці діти й розуміли, що їхні життя висять на волосині.

— Ні, — нарешті нявкнув Тигрозір. — Поки що нехай живуть. Вони ще будуть мені корисні.

Вогнезір зиркнув на Сіросмуга, той же глянув на нього із сумішшю полегшення та недоброго передчуття.

Тигрозір підкликав Зубощерба.

— Відведи новаків назад до їхньої в’язниці.

Вояк схилив голову та повів двох приголомшених котів назад у хащі. Сіросмуг спрагло дивився їм услід.

— Віче закінчено, — оголосив Тигрозір.

Нараз коти почали розходитися. Тигрозір зістрибнув з Кістяного Пагорба і зник у хащах, поруч із ним ішли Чорноногий та Темносмуг. На галяві зосталась тільки Леопардозірка. Вона підійшла вперед і стала над бездиханним тілом свого колишнього воєводи. Тоді повільно схилила голову та носом торкнулась пошарпаного хутра Каменешуба. Якщо провідниця й попрощалася з ним, Вогнезір цього однак не почув, а вже за мить вона повернулась і зникла в напрямку, в якому перше пішов Тигрозір.

— Зараз! — підірвався на лапи Сіросмуг. — Вогнезоре, ми мусимо врятувати моїх кошенят.

— Так, але не треба робити це похапцем, — застеріг його Вогнезір. — Маємо пересвідчитись, що всі інші коти вже пішли.

Але його друг аж тремтів від ледь тамованої напруги.

— Мені байдуже! — кинув він. — Якщо вони спробують нас зупинити, я їх усіх розтерзаю.

— Поки що кошенята в безпеці, — промурмотів Круколап. — Не треба зайве ризикувати.

Вогнезір обережно підняв голову і глянув понад травами. Поки вони там сиділи, надворі вже стемніло, тільки сяяла Срібносмуга, та ще місяць блідо відсвічував у небі. Тіньовий та Річковий запахи швидко блякнули. Чулося тільки тихе шарудіння вітру в травах.

Знову припавши до землі, Вогнезір промурмотів:

— Вони наче пішли. Це наша нагода. Ми маємо знайти, де вони тримають новаків, та...

— Та забрати їх, — перебив Сіросмуг. — Чого б це не коштувало.

Вогнезір кивнув.

— Круколапе, ти точно готовий? Буде небезпечно.

Самітник глянув на нього.

— Ти думаєш, я піду після того, як ми побачили таке? Та нізащо. Я з тобою, Вогнезоре.

— Добре, — вдячно моргнув Вогнезір. — Я так і думав.

Він подав своїм друзям знак хвостом і пішов на галявину, дещо нерішуче покинувши прихисток трав. Громовий провідник знав, що порушує вояцький правильник, але вчинок Тигрозора не залишав йому альтернатив. Він не уявляв, як це воїни-предки могли спостерігати за вбивством Каменешуба і геть нічого не зробити для його порятунку.

Притискаючись до землі, троє котів доповзли до струмка, на берегах якого догнивали шматки свіжини. Вогнезора розсердило таке марнотратство здобичі в бідну пору.

— Тільки гляньте на це! — прошипів він.

— Але це можна повернути нам на користь, — запропонував Круколап. — Воно приховає наш запах.

Вогнезір скупо кивнув, а від такого припущення і злість його вгамувалась. Круколап міркував, наче справжній вояк. Вогнезір припав до землі та потерся хутром об напіврозкладений кістяк кроля. Сіросмуг і Круколап зробили так само. Очі сірого вояка холодно палали, ніби два жовті камінці.

Коли всі троє котів просякнули запахом воронячого їдла, Вогнезір попрямував у хащі, в яких зник Зубощерб із новаками. На замерзлому багні виднілася ледь помітна стежинка, ніби сюди регулярно ходили коти. Усі чуття Вогнезора були напружені.

Друзі рушили від річки до фермерських угідь на іншому боці Річкових земель, де хащі потроху рідшали, а земля піднімалася вгору. Коли коти вийшли зі свого укриття, то побачили порослий травою схил, на якому де-не-де росли ялівець та глід. Десь посередині схилу в землі чорніла яма. Зубощерб сидів просто на вході.

— До цієї нори ведуть чиїсь сліди, — промурмотів Вогнезір.

Сіросмуг підвів голову, куштуючи повітря, і гидливо пирхнув.

— Хворі коти, — тихенько нявкнув він. — Маєш рацію, Вогнезоре, це те, що нам треба. Зубощерб мій.

— Ні, — Вогнезір смикнув хвостом, наказуючи йому залишатись на місці. — Ми не можемо ризикувати і вступати в бій. Шум приведе сюди всіх котів, які тільки є поблизу. Треба позбутись його іншим шляхом.

— Я можу це зробити, — Круколап стривожено дряпав землю, але вираз його обличчя був непохитним. — Вас двох він упізнає, але я для нього — незнайомець.

Вогнезір завагався, тоді кивнув.

— І як ти це зробиш?

— Маю один план, — Круколап блиснув очима в передчутті, а Вогнезір збагнув, що самітник замалим не впивається небезпекою, наче тільки й шукав нагоди перевірити свої вояцькі вміння.

— Не переймайся, все буде добре, — запевнив його чорний кіт.

Піднявши голову та високо задерши хвоста, він вибіг із хащ і кинувся на схил. Зубощерб підвівся й рушив йому навперейми, наїжачивши хутро на шиї.

Вогнезір зібрався, готовий прийти на підмогу, якщо Тигровий вояк нападе. Але хоч Зубощерб і виглядав агресивно, він просто спинився та підозріливо оглянув Круколапа.

— Я тебе не знаю, — прогарчав він. — Хто ти і чого тобі треба?

— Можна подумати, ти знаєш усіх Річкових вояків, — холодно зауважив Круколап. — Я маю звістку від Тигрозора.

Зубощерб щось буркнув і принюхався до Круколапа. Його вуса здригнулись.

— Святий Зореклане, ну ти й смердиш!

— Ти також не пахнеш, — відповів Круколап. — Тобі звістку переказувати чи ні?

Вогнезір із Сіросмугом перезирнулися, побачивши, що Зубощерб вагається. Вогнезір відчував, як його серце боляче гупає об ребра.

— Ну кажи, — нарешті нявкнув вояк.

— Тигрозір хоче, щоб ти негайно пішов до нього, — нявкнув Круколап. — Він вирядив мене, щоб я тим часом вартував в’язнів.

— Що? — недовірливо смикнув хвостом Зубощерб. — Лише Тіньовий Клан вартує в’язнів. Ви, Річкові коти, надто м’які. Чому Тигрозір послав тебе, а не когось із нашого рідного Клану?

Вогнезір здригнувся. Круколап припустився, можливо, фатальної помилки.

Але самітник стояв, наче й не про нього мова. Дослухавши, він відвернувся і сказав:

— Я думав, що в нас тепер один Клан. Але як собі хочеш. Я передам Тигрозорові, що ти не прийдеш.

— Ні, чекай, — смикнув вухами Зубощерб. — Я такого не казав. Якщо вже Тигрозір хоче мене бачити... Де він є?

— Отам, — Круколап хвостом показав у напрямку Річкового табору. — Із ним Темносмуг і Чорноногий.

Зубощерб нарешті зважився.

— Добре, — промурмотів він. — Але ти сиди надворі, аж поки я повернусь. Відчую твій запах усередині нори — все хутро тобі повириваю.

І він почав спускатися. Круколап спостерігав, як Зубощерб іде, а тоді сів біля нори. Вогнезір із Сіросмугом присіли в гущавині, коли ворожий вояк пройшов за кілька хвостів від них. Тепер він квапився, тож навіть не спинився понюхати повітря.

Щойно Зубощерб зник, як Вогнезір і Сіросмуг кинулися на відкрите, до Круколапа. Сіросмуг похапцем скуштував повітря.

— Так! Вони тут! — нявкнув він і зник у норі.

Вогнезір спинився перед Круколапом.

— Чудова робота!

Круколап лизнув свою лапу та кілька разів провів нею за вухом, ховаючи збентеження.

— Це було просто. Він же тупий клубок шерсті.

— Так, але навіть Зубощерб щось запідозрить, як тільки знайде Тигрозора, — зауважив Вогнезір. — Пильнуй і кажи, якщо побачиш якогось кота, — востаннє озирнувшись, він поліз услід за Сіросмугом.

Усередині був довгий, вузький прохід, прокопаний у товщі ґрунту. З обох боків від нього на відстані кількох хвостів тунель закоркувала непроникна темрява. Усюди відчувався запах лисиці, хоч уже й блідий, наче господарка кубла вже давним-давно тут не жила. Значно міцнішим був запах страху, що долинав із темряви, запах котів, котрі облишили будь-яку надію.

Прохід вів униз. Ще й не досягнувши кінця, Вогнезір почув шарудіння та здивований нявкіт. Хтось із новаків озвався:

— Тату? Це справді ти?

Уже за мить Вогнезір перестав тертися хутром об стіни проходу. Один крок — і він вийшов туди, де зміг нормально сісти; за запахом він упізнав Сіросмуга. Запах двох новаків тут був міцніший, ніж деінде, а ще — Вогнезір здригнувся — він упізнав третього кота.

— Мрячконіжко! — вигукнув Громовий провідник. — Дяка Зорекланові, що ми знайшли тебе.

— Це Вогнезір? — голос Мрячконіжки був хрипкий і лунав просто над вухом. — Що ти тут робиш?

— То довга історія, — відповів Вогнезір. — Я все тобі розповім, але спершу треба вибиратися звідси. Сіросмуже, ти там гаразд?

Сірий вояк напружено нявкнув. Хоч Вогнезір його й не бачив, усе ж легко міг собі уявити, як він припадає до землі побіля Перолапки та Бурелапа.

— Ходімо, — нявкнув Вогнезір, насилу розвертаючись у виході з печери.

— Мрячконіжко, ми думали забрати вас усіх до Громового Клану, — пригадавши, яким слабким був Каменешуб та новаки, він додав: — Зможеш туди дійти?

— Щойно я вирвуся з цієї діри, я зможу дійти куди завгодно, — рішуче нявкнула Мрячконіжка.

— Ми також, — додала Перолапка.

— Це чудово. Мрячконіжко, пробач, але ми не змогли врятувати Каменешуба, — почав було Вогнезір, думаючи, як розповісти їй про смерть брата.

— Я вже знаю, — надламаним від скорботи голосом нявкнула кішка. — Новаки мені розповіли. Вони сказали, він загинув хороброю смертю.

— Дуже хороброю. І весь Зореклан шануватиме його, — Вогнезір притиснувся мордочкою до хутра Мрячконіжки, втішаючи її. — Ходімо. Не можна, щоб він загинув просто так. Я не дозволю, щоб Тигрозір і до тебе дістався.

Відчуваючи, як серце важко гупає від жаху, Вогнезір повз тунелем. Біля виходу він спинився, перевіряючи, чи безпечно виходити, тоді повів усіх на відкрите. Здавалося, перекислий запах цієї в’язниці навіки причепився до його хутра. Круколап прилаштувався позаду групи, прикриваючи тил, поки вони спускалися схилом.

Тихо, наче тіні, коти пробиралися хащами, поки знову вийшли на галяву. Там було порожньо, лише Кістяний Пагорб відкидав свою зловісну тінь аж до тіла Каменешуба, яке лежало вже поза межами тіні, залите місячним сяйвом.

Мрячконіжка підійшла до брата і, схилившись, носом поворушила його шерсть. Тепер, коли вони вийшли з печери, Вогнезір бачив, що вона така само кощава та недоглянута, як і її брат: кожне ребро випирало, хутро збилося в ковтуни, а погляд став безвиразний від страждання.

— Каменешубе, Каменешубе, — промурмотіла киця. — Що ж я без тебе робитиму?

Вогнезір увесь напружився, наслухаючи котів, що наближалися, проте змусив себе дати Мрячконіжці час на скорботу. Вони не могли взяти тіло Каменешуба із собою, щоби відстійкувати над ним, як належить за вояцьким звичаєм. Це було останнє прощання Мрячконіжки з братом.

Бурелап, який був новаком Каменешуба, і собі підійшов. Він торкнувся носом голови свого виховника, тоді повернувся до батька і став поруч із ним.

Вогнезір не міг не пригадати Синьозірку і те, як вона любила своїх втрачених кошенят. Чи була вона тут зараз, чи провела свого сина до Зореклану? Вони з Каменешубом обоє загинули смертю хоробрих, і до їхніх жорстоких смертей спричинились амбіції Тигрозора. Кожнісінька шерстинка Вогнезора заворушилася від бажання зустрітися віч-на-віч із темним вояком та змусити його заплатити за свої злочини.

— Вогнезоре, нам треба йти, — прошипів Сіросмуг, блискаючи білками очей у яскравому присмерку.

Його слова почула Мрячконіжка. Перш ніж Вогнезір устиг відповісти, вона підвела голову, востаннє з любов’ю глянула на тіло брата і рушила до інших, що вже чекали на неї.

Вогнезір швиденько прямував до річки, відчуваючи, як тіло буквально розслабилося, коли сморід Кістяного Пагорба та пошматованої здобичі почав відступати. Сіросмуг допомагав двом новакам іти, підбадьорюючи та підштовхуючи їх. Мрячконіжка трималась хоробро, кульгаючи на задубілих і негнучких після ув’язнення лапах, а Круколап незмінно тримався позаду, нашорошивши вуха на звуки гонитви.

Ніч була тиха — чувся тільки дзюркіт води, а поки вони побачили річку, ніхто так і не кинувся за ними навздогін. Повернувши униз за течією, до броду, Вогнезір навіть відважився подумати про те, що, можливо, вони зможуть втекти непоміченими.

Тоді звіддалік понад хащами пролунав крик, від якого всі шестеро так і завмерли на місцях.

— В’язні втекли!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 17

— Швидко, до броду! — зашипів Вогнезір.

Самі Громові коти могли легко втекти від небезпеки, але вони б нізащо не покинули в’язнів. Сіросмуг побіг назад, приєднуючись до Круколапа у хвості процесії, а Вогнезір із усіх сил підбадьорював Річкових котів.

— Тобі доведеться нас залишити! — вигукнула Мрячконіжка. — Який сенс, якщо нас усіх переловлять.

— Ніколи! — видихнув Сіросмуг. — Ми в цій катавасії разом — і до кінця.

Вони вже бігли берегом річки, але Річкові коти вибивалися з останніх сил, намагаючись не відставати. Вогнезір бачив брижі на воді, де течія розбивалась об пороги броду. Але й завивання позаду них гучнішало, а коли він повернув голову, щоб вдихнути свіжого повітря, то відчув запах Тіньового Клану.

— Великий Зореклане! — прошепотів він. — Вони наздоганяють нас.

Але поки вони добігли до броду, ніхто з переслідувачів так і не з’явився. Вогнезір стрибнув на перший камінь, тоді на другий і хвостом запросив Мрячконіжку бігти за ним.

— Швидше! — поквапив він.

Мрячконіжка присіла на задніх лапах і стрибнула. Слабка кішка захиталась, коли її лапи торкнулися слизької поверхні каменя, проте втримала рівновагу. Двоє новаків рушили за нею. На півдорозі Вогнезір зупинився та зачекав. Вода плюскотіла біля його лап, а Річкові коти квапилися йому навздогін.

Через те що Мрячконіжка та новаки були виснажені, вони просувалися до болю повільно, збираючись на силах для кожного стрибка. Мрячконіжка дісталась до нього першою, тож Вогнезір відступив убік, щоб вона могла пройти. Двоє новаків пленталися десь позаду. Вогнезір нетерпляче дряпав кігтями камінь, хоч і намагався зберігати спокій. Коли перша темна постать переслідувача випірнула з хащ, він присилував себе промовчати. Бурелап нервував і ніяк не міг наважитись на стрибок. Вогнезір глянув просто у вічі молодому коту.

— Ходімо, — впевнено нявкнув він. — Ти добре справляєшся.

Але поки її брат збирався з духом, Перолапка, яка була за кілька кроків позаду нього, помітила Тіньових вояків, що мчали берегом.

— Вони йдуть! — загукала вона.

Вибитий із рівноваги, Бурелап погано розрахував відстань і не дострибнув. Передніми лапами він приземлився на берег, але задня частина його тіла бухнулась у воду. Навколо нього забулькотіла бистрина, промочуючи густе хутро, поки котик марно намагався вирватись на сухе.

— Тут слизько! — крикнув він. — Більше не можу!

Вогнезір перестрибнув на камінь назад, заледве втримавши рівновагу на проміжку, що залишався між передніми лапами Бурелапа. Зубами він схопив новака за карк саме тоді, коли той остаточно відпустив лапи, готовий віддатися на милість течії. Тут Вогнезір і сам відчув, як його лапи ковзають гладеньким каменем під вагою Бурелапа та силою течії.

Тоді він помітив Сіросмуга, що плив біля свого сина, загрібаючи сильними лапами крижану воду. Сірий вояк підставив Бурелапові плече та підштовхнув його. Вогнезір зумів-таки витягнути новака з води і посадити на камінь.

Глянувши на Річковий берег, провідник побачив, як Круколап умовляє Перолапку перейти на наступний камінь, замочуючи власні лапи, щоб тільки вона змогла стати на найсухішу частину.

А позаду них переслідувачі вже ступили на перший камінь. Чорноногий біг попереду, поруч із ним не відставали Зубощерб та ще троє чи четверо — надто багато, щоби битися з ними.

— Давайте! — крикнув Вогнезір. — Швидше! — він підштовхнув Бурелапа, який усе ще дрижав від холоду. — Не зупиняйся, йди за Мрячконіжкою!

Чорноногий припав до землі, готовий стрибнути вперед, на камінь, де сидів Круколап, заступаючи Перолапку від ворожого вояка. Вогнезір похолов. Самітник був хоробрий, але дні його тренувань уже давно минули, тож тепер він був не рівня маститому Тіньовому воєводі.

Сіросмуг поплив назад до Круколапа. Повітря розколов лютий виск, коли решта Тіньових вояків загрозливо вишикувались на березі.

— Не зупиняйся! — прошипів Вогнезір до Мрячконіжки. — Візьми із собою Бурелапа. Я повертаюся.

Але перш ніж він зміг поворухнутися, із Громового боку річки пролунав лютий бойовий клич. Вогнезір побачив, як із підліску вибігли три тіні: Хмарохвіст, Піскошторма і Шипокіготь.

— Хвала Зореклану… — почав було він, але замовк, бо Хмарохвіст уже стрибнув на берег, випустивши кігті та люто блискаючи очима. Він рушив просто до Мрячконіжки, яка саме зістрибувала з крайнього каменя на берег.

Вогнезір кинувся вперед, навперейми білому воякові, врізавшись у його бік та збивши з лап.

— Мишомізкий! — форкнув він. — Ворог отам.

Він кивнув на середину річки, де Круколап і Сіросмуг боролися з Чорноногим на центральному камені броду. Бурелап нервував, готуючись до останнього стрибка на берег, а Перолапка й досі була на два чи три камінці далі. Піскошторма та Шипокіготь кинулися вперед, навперейми Тіньовим воякам, а новаки прищулились на краєчках своїх камінців, пропускаючи їх.

Пробурмотівши вибачення до Мрячконіжки, Хмарохвіст кинувся за Громовими котами. Вогнезір намірився вже й собі рушити, але, наготувавшись стрибати, побачив Чорноногого, який послизнувся на камені та впав у бистрину. На мить воєвода зник під водою, тоді з’явився знову і незграбно поплив до Річкового берега, прищуливши вуха до голови. Троє Громових вояків гуртом стояли на одному камені, граючи кігтями та погаркуючи на позосталих переслідувачів.

— Ні кроку далі, якщо хочете жити, — вищирилась Піскошторма.

Тіньові вояки нерішуче пройшли два чи три камені. Непризвичаєні до ріки, вони заледве тримались на лапах, а до всього явно не горіли бажанням вступати в бій зі знавіснілими Громовими котами.

— Назад! — закричав Чорноногий, видираючись на берег. З його хутра лилися ріки води. — Хай собі тікають, вони все одно просто покручі!

Його вояки, здається, радо підкорилися, і вже за кілька митей Тіньові коти зникли в хащах.

Вогнезір зосередився на тому, щоб таки перевести новаків на той берег. Сіросмуг і Круколап не відставали. Оглянувши котів, які були в бою, провідник побачив, що Сіросмуг втратив клапоть шерсті на плечі, а Круколапове вухо кровило, але це й все.

— Чудово спрацювали, ви всі, — нявкнув він, повертаючись до решти Громових вояків. — Я ніколи і нікого ще не був такий радий бачити, як оце вас, коли ви троє вийшли з лісу. Що привело вас сюди?

— Ти привів, — віддихуючись, сказав Хмарохвіст. — Ти ж наказав ходити в додаткові прикордонні патрулі. На ваше щастя, ми прийшли тоді, коли прийшли.

Вогнезір відчув, як його ноги аж ослабли від полегшення. Зореклан вирядив патруль саме вчасно.

— Добре, — нявкнув він, — нам варто повертатися в табір. Цим котам треба відпочити. Круколапе, ти також піди з нами і покажи своє вухо Попелюшці.

Вогнезір ішов у хвості колони, на випадок якби Тіньові вояки таки вирішили перейти річку, але позаду все було спокійно. Через деякий час до нього приєдналася Піскошторма.

— Що сталося? — запитала вона. — Що тут роблять ці Річкові коти?

Вогнезір спинився та лизнув її вухо.

— Вони були в’язнями, — пояснив він. — Якби ми залишили їх там, Тигрозір повбивав би усіх.

Піскошторма нажахано глянула на нього.

— Чому?

— Бо їхні батьки були з різних Кланів, — пояснив провідник. — Тигрозір каже, що напівкровкам не місце в жодному з Кланів.

— Але ж його власні кошенята напівкровні! — заперечила Піскошторма.

Вогнезір похитав головою.

— Ні, тому що Тигрозір був у Громовому Клані, коли вони народились. Принаймні так він це пояснить. Ти ж не думаєш, що великий Тигрозір прийматиме тільки найчистокровніших?

Шок і відраза в очах Піскошторми змінились на співчуття, коли вона глянула на Річкових котів.

— Бідолахи, — промурмотіла руда кицька. — Ти залишиш їх у Громовому Клані?

Вогнезір кивнув.

— А що ж нам іще робити?

Поки Вогнезір і решта котів досягли табору, місяць уже підбився доволі високо, купаючи долину в сріблястому світлі. Вогнезорові заледве вірилося, що тут усе настільки мирно — так близько від залитої кров’ю галявини, на якій стояв Кістяний Пагорб, на якій панувала жорстокість, викликана амбіціями Тигрозора.

Але щойно вони зайшли до табору, вся ілюзія миру розсипалась. Білошторм із Орлякошубом кудись поспішали. Молодий вояк був у сум’ятті.

— Дяка Зорекланові, що ти тут, Вогнезоре! — вигукнув він. — Вохролапка... вона зникла!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 18

— Зникла? — схвильовано повторив луною Вогнезір. — Що трапилося?

— Ми не певні, — Білошторм здавався спокійнішим за Орлякошуба, та очі зраджували його занепокоєння. — Ожинолап перший помітив, що її нема. Я думав, що він хвилюється через дрібниці, але ми обшукали табір. Вохролапка зникла, і ніхто не бачив, як вона виходила.

— Це я винен! — вигукнув Орлякошуб. — Я ж її виховник.

— Це не твоя провина, — заспокоїв його Білошторм. — Я відіслав тебе на полювання. Ти ж не міг бути відразу у двох місцях.

Орлякошуб у відчаї замотав головою.

— Покличте Ожинолапа, — наказав Вогнезір.

Шипокіготь нараз вирушив до новацького кубла.

Поки вони чекали на нього, Вогнезір відіслав Круколапа і трьох Річкових котів до Попелюшки. Сіросмуг пішов із ними, щоб пояснити все медикиці й заодно впевнитися, що з його кошенятами все в порядку. Хоч сірий вояк дрижав від холоду і по ньому досі стікала крижана вода, він думав лише про своїх кошенят. Коли Перолапка і Бурелап переходили галявину, Сіросмуг тримався біля них, ніби тінь.

— Не знаю, що й думати, — нявкнув Білошторм, коли вони пішли. — Може, Вохролапці стрельнула якась ідея і вона вийшла в ліс сама. Вона могла потрапити у засідку чи десь поранитися…

— Або вона може бути у Тіньовому Клані, — перебив його Орлякошуб, здибивши хутро. — Тигрозір міг викрасти її!

— Але Тигрозір був на Річковій території, — тихо сказав Вогнезір. — А з ним були Чорноногий і Темносмуг.

Він побачив, як Білошторм здивовано смикнув вухами, і зрозумів, що йому доведеться якнайшвидше все пояснити воєводі.

— Він міг послати когось іншого зробити брудну роботу, — вклинився Хмарохвіст.

— Ти не чув Тіньового запаху десь побіля табору? — спитав Вогнезір Білошторма. — Чи Річкового?

Білий вояк похитав головою.

— Нічийого, крім нашого.

— Тоді виглядає так, ніби Вохролапка сама пішла, — нявкнув Вогнезір. — Може, вона просто вирішила пополювати.

Проте провідник не міг не згадати, як Вохролапка розізлилася на Дрібновуха, бо той порівнював її з батьком. Вогнезір гадав, що, можливо, недооцінив тоді її образи.

Прихід Ожинолапа перервав потік його думок.

— Розкажи мені, що робила Вохролапка, перш ніж піти, — наказав провідник.

— Звичайні новацькі справи, — голос Ожинолапа тремтів від хвилювання. По його великих бурштинових очах було видно, наскільки він спантеличений. — Ми змінили старійшинам підстилки і принесли свіжини, а тоді я пішов до Попелюшки по мишачу жовч для Дрібновуха. Коли я повернувся, Вохролапка вже зникла, і відтоді я її не бачив.

— Де ти вже шукав?

— Я пішов туди, де ми набирали мох, але її там не було, — відповів новак. — І ще я перевірив у лощовині.

Вогнезір кивнув.

— Ти питав старійшин, чи вона їм нічого не казала?

— Я питав, — сказав Білошторм, — але вони не згадали нічого особливого.

— А як щодо Злотоквітки? — спитав Вогнезір. — Вохролапка казала їй що-небудь?

Білошторм хитнув головою.

— Злотоквітка була сама не своя. Я відіслав їх із Мишошубкою обшукати Високі Сосни. Вони ще не повернулися.

— Ви намагалися вислідити її по запаху?

— Звісно, — відповів Орлякошуб. — Ми пройшли до вершини яру, але там загубили її запах.

Вогнезір завагався. Більше за все він хотів вірити, що для зникнення Вохролапки знайдеться якесь просте виправдання. Не приведи Зореклан, щоб новачка лежала тепер десь поранена. Але навіть це було б краще, ніж якби вона добровільно приєдналася до свого батька.

— Я спробую ще раз, — вирішив провідник. — Мабуть, уже надто пізно, але…

— Я піду з тобою, — запропонував Хмарохвіст.

Вогнезір вдячно кивнув. Хмарохвіст був одним із найкращих слідопитів у Клані.

— Гаразд, — нявкнув він. — Піскоштормо, Шипокігтю, ви теж ходіть.

Вогнезір знову вийшов із табору. Він мало не падав з ніг від утоми — ніч уже минала, а він ще навіть не лягав. Понад усе Вогнезорові хотілося би вмоститися у своєму кублі й повечеряти шматком свіжини, але зараз це йому не світило.

Уловити запах Вохролапки було нескладно, хоч він уже майже розвіявся, проте ближче до верхівки яру Вогнезір, як і Орлякошуб, його загубив. Провідник запідозрив, що новачка перестрибувала з каменя на камінь, де її запах не затримався б, наче щоб заплутати котів, які спробують її шукати. Найбільші страхи Вогнезора повернулися. Невже Вохролапка справді була така нещаслива у Громовому Клані, що аж мусила піти геть?

Його думки перервав Хмарохвіст, гукнувши десь з-за кущів:

— Сюди! Вона пішла у цьому напрямку!

Коли Вогнезір підбіг до вояка, то також почув слабкий запах Вохролапки. Вони з Хмарохвостом пішли за ним, на ходу нюхаючи землю, зосереджуючись на слідах кішки поміж сильніших запахів здобичі. Жодного іншого кота Вогнезір не чув. Принаймні до цього моменту новачка йшла сама.

Тоді, на краю галявини, вони знову загубили слід, і навіть Хмарохвіст своїм гострим нюхом не міг його віднайти.

Здійнявся холодний вітер, женучи хмари на місяць і куйовдячи хутро котів. Поки Вогнезір кидався з боку в бік галявиною, намагаючись вловити запах, почався дрібний крижаний дощ.

— От халепа! — гаркнув Хмарохвіст. — Це все зіпсує.

Вогнезір знехотя погодився. Він покликав Піскошторму з Шипокігтем і нявкнув:

— Треба повертатися. Ми тут більше нічого не знайдемо.

Піскошторма на мить застигла, вдивляючись туди, куди начебто вів слід.

— Здається, ніби вона пішла до Чотиридерева.

Вогнезір подумав, що це має сенс. Чотиридерево було очевидним місцем, де Вохролапка могла б зустрітися з котом з іншого Клану чи перейти на чужу територію. Кожна ворсинка на його хутрі стала дибки від жаху. Він більше не міг переконувати себе, що новачка вибігла на полювання. Побачивши стурбовані обличчя товаришів, провідник зрозумів, що вони поділяють його переконання: Вохролапка пішла до Тіньового Клану.

Коли патруль повернувся до табору, Орлякошуб з Ожинолапом, усе ще знервовані, чекали на галявині. До них приєдналася мама Вохролапки, Злотоквітка, а також Мишошубка. У всіх чотирьох був вираз безнадії — ще й тепер, коли дощ посилився.

— Ну що? — запитала Злотоквітка у Вогнезора. — Що ви знайшли?

— Нічого, — тихо нявкнув Вогнезір. — Ми не знаємо, де вона.

— То чому ви досі не шукаєте? — гостро сказала Злотоквітка.

Вогнезір похитав головою.

— Нам нічого шукати в такій темряві й під дощем. Вона може бути будь-де.

— Тобі все одно, правда ж? — розлютившись, підвищила голос Злотоквітка. — Ти думаєш, що вона навмисне втекла! Ти ніколи їй не довіряв!

Вогнезір намагався здобутися на відповідь, усвідомлюючи, що звинувачення були частково правдиві. Та Злотоквітка не чекала. Вона хутко розвернулася і зникла у вояцькому кублі.

— Зачекай! — гукнув Вогнезір, але кішка не зважала.

— Вона не знає, що каже, — співчутливо нявкнула Піскошторма. — Я йду її заспокою, — і зникла в кублі слідом за Злотоквіткою.

Стомлений і засмучений, Вогнезір повернувся до Ожинолапа, очікуючи від нього таких самих звинувачень. Та новак стояв тихо, а з його погляду неможливо було зрозуміти, що той відчуває.

— Усе гаразд, Вогнезоре, — нявкнув він. — Я знаю, що ти зробив усе, що міг. Дякую.

Похиливши голову і опустивши хвоста, Ожинолап пішов до новацького кубла.

Вогнезір дивився вслід. Він був такий виснажений, здавалося, ніби кілька повень уже минуло відтоді, як Сіросмуг запропонував піти на Річкові землі й подивитися, як там його кошенята. Небо вже засвічував холодний сірий світанок, і Вогнезорові вкрай був потрібен відпочинок, але спершу він мав закінчити ще одну справу. Треба було зайти до Попелюшки і пересвідчитися, що Річкові коти одужають після свого ув’язнення.

Переходячи галявину до кубла медикішки, Вогнезір знову зайшовся сумнівами щодо свого провідництва. Одного вояка вигнали, і він перейшов до Клану ворога, ще й був готовий до вбивства, щоб вислужитися. Одна новачка втекла. І весь ліс переповнив жах і ненависть, з якими Вогнезір не знав, як боротись. Видіння, де він з’явився вояком Левиного Клану, здавалося, було давним-давно. Якщо Зореклан і справді призначив йому долю великого провідника, то чи не помилилися вони з обранцем?

* * *

Стоячи на Високому Камені, Вогнезір спостерігав, як Клан виходив зі своїх кубел. Був ранок після їхнього походу на Річкові землі, і провідник зібрав віче, щоб розповісти воякам, що трапилося, і пояснити присутність трьох Річкових котів.

Мрячконіжка і двоє новаків сиділи біля підніжжя Високого Каменя поруч із Сіросмугом та Попелюшкою. Вогнезір задоволено підмітив, що вони вже суттєво зміцніли, ніби їхня сила поверталася після доброї трапези і догляду Попелюшки.

Круколап пішов на світанку з павутиною на пораненому вусі та вогником в очах, пригадуючи битву на річці.

— Це дивовижно, всі мої навики повернулися, — казав він Вогнезорові. — Я не забув ще бойові прийоми.

— Ти бився просто чудово, — муркотів Вогнезір. — Ти справжній друг Громового Клану.

— Тепер, коли Тигрозір здобув стільки влади, Громовому Кланові знадобляться всі друзі, які лише є, — серйозно нявкнув самітник.

Круколап посидів кілька хвилин біля могили Синьозірки, а тоді вирушив до ферми біля Високих Скель. Вогнезір гадав, чи доведеться йому знову звертатися до товариша по допомогу. Ворогам Тигрозора необхідно об’єднатися, щоб вигнати його з лісу, і все ж Вогнезір усвідомлював, що вирішальна битва буде його.

Він почекав, доки всі коти всядуться навколо Високого Каменя, а тоді почав говорити:

— Ви всі вже чули, що вчора ми із Сіросмугом та Круколапом ходили на територію Річкового Клану.

Вогнезір описав Кістяний Пагорб і гнилу здобич, розкидану галявиною, розповів, як Тигрозір сіє між своїми вояками ненависть до напівкровок — котів, чиї батьки походили з різних Кланів. Його голос тремтів, коли він розказував про вбивство Каменешуба, а коти внизу здригалися і притискалися до землі від жаху й жалю.

— Чому тоді нам не напасти вже на Тіньовий Клан? — прогарчав Порохошуб.

— Тому що все не так просто, — відповів Вогнезір. — Громовий Клан не зможе побороти Тіньовий і Річковий Клани, що тепер об’єдналися.

— Можна спробувати, — відрубав Хмарохвіст, скочивши на лапи.

— Але звідки нам нападати? — запитав Вогнезір. — У Річковому таборі живуть вояки з обох Кланів, але я не думаю, що Тигрозір залишив Тіньовий табір незахищеним. Я почуваюся так само, як і ви, — продовжив він. — Мені не подобається те, що робить Тигрозір, і я боюся того, що він іще може накоїти. Я хотів би знати, що нам підкаже робити Зореклан, але поки що від них жодного слова. Попелюшко, у тебе не було знаків?

Медикиця повернулася до провідника.

— Ні, ще ні.

Хмарохвіст злісно смикнув вухами і сів, а Ясносерда потерлася об його плече, щоб заспокоїти.

Вогнезір на мить задумався, чи правдою було те, що немає жодної звістки від Зореклану. Він мав видіння біля річки, бачив себе як вояка Левиного Клану. Громовий провідник знову пригадав пророцтво Синьозірки: «Чотири стануть двома. Лев із тигром зустрінуться в битві».

Раптом його осяяло розуміння, наче сонячним промінням. Чотири Клани стануть двома. Чи означало це, що Громовий Клан повинен буде об’єднатися з Вітряним?

— Вогнезоре, ми ще тут, — голос Порохошуба вивів його із задуми.

— Пробачте, — нявкнув він. — Я зібрав вас тут, щоби привітати трьох Річкових котів, яких ми врятували. Усі ви знаєте Мрячконіжку, а це — Перолапка та Бурелап, кошенята Сіросмуга. Я думаю, що нам слід запропонувати їм притулок у Громовому Клані, доки їм не буде безпечно повернутися додому.

Над галявиною почулося мурмотіння. Більшість котів погоджувалися з Вогнезором, але декілька все ж виглядали невпевненими.

Першим свої сумніви висловив Довгохвіст:

— Це все дуже добре, і я співчуваю їм через те, що вони пережили, але якщо Річкові коти залишаться, то що їстимуть? Зараз середина гололисту. Ми й самі себе не можемо нормально прогодувати.

— Я полюватиму для них! — скочив на лапи Сіросмуг. — Я можу прогодувати і їх трьох, і решту Клану.

— Та й ми не безпорадні, знаєш, — додала Мрячконіжка. — Дайте нам день-два, щоб одужати, і ми зможемо самі для себе полювати, як і ви.

Мишошубка підвелася і звернулася до Вогнезора:

— Питання не в тому, хто буде полювати. Цього року гололист важчий, ніж зазвичай, через пожежу. Ми всі голодні, і нам потрібно якомога більше сил, якщо доведеться битися з Тигровим Кланом. Я б казала, щоб вони поверталися додому.

Вогнезір збирався відповісти, але раптом підскочила Піскошторма.

— Вони не можуть повертатися додому, — сказала вона. — Ти хіба не слухала? Їх там уб’ють, як і Каменешуба.

— Ти хочеш, щоб усі дізналися, що Громовий Клан послав котів на смерть? — додав Орлякошуб.

Мишошубка опустила погляд, але її хутро наїжачилось від злості.

— До того ж, — спокійно нявкнув Білошторм, — вони всі троє наполовину коти Громового Клану. Вони мають право просити притулку.

З вершини Високого Каменя Вогнезір бачив здивування в очах котів, коли вони звернули погляди на Мрячконіжку, що стояла, ніби живе відображення їхньої колишньої провідниці. Пригадавши, як вороже дехто із Громових вояків поставився до Мрячконіжки й Каменешуба, коли ті прийшли поділитися язиками із загиблою Синьозіркою, Вогнезір усвідомив, на який ризик наражався Білошторм.

Та цього разу жодної ворожості не було. Навіть Мишошубка та Довгохвіст промовчали. Розповідь про те, що сталося під Кістяним Пагорбом, викликала у Клану співчуття до Річкових котів. Вояки заспокоїлися, шок уже минув, і дехто замурмотів, погоджуючись із Білоштормом.

Вогнезір знову глянув на Річкових котів.

— Ласкаво просимо до Громового Клану, — нявкнув він.

Мрячконіжка вдячно схилила голову.

— Дякую, Вогнезоре. Ми цього не забудемо.

— Це єдине правильне рішення, — нявкнув Вогнезір. — Я лише сподіваюся, що скоро вам покращає.

— Вони будуть у порядку, Вогнезоре, — промуркотіла Попелюшка. — Усе, що їм треба, — це добра їжа і тепла підстилка.

— Ага, у тій жахливій норі не було взагалі на чому спати, — виснажено сказала Перолапка. Її погляд виказував хвилювання.

— Більше тобі не доведеться про це думати, — пообіцяла Мрячконіжка і заспокійливо лизнула новачку. — Зараз тобі потрібно лише трохи зміцніти, а тоді ми зможемо продовжити твої тренування.

Вогнезір згадав, що Мрячконіжка була виховницею Перолапки. Він задумався про те, чи важко їй буде тренувати новачку на незнайомій території, але його думки перервав Сіросмуг:

— Бурелаповим виховником був Каменешуб, тож йому тепер потрібен новий. Можна я сам його тренуватиму?

— Добра думка, — нявкнув Вогнезір і враз був нагороджений поглядом, сповненим гордощів і вдоволення — поглядом Сіросмуга на свого сина. — Проведемо церемонію вже.

Вогнезір сумнівався, чи це потрібно, адже Бурелап не був членом Громового Клану, та щось всередині нього хотіло встановити зв’язок із Зорекланом через цей давній ритуал.

Вогнезір скочив із Високого Каменя і підкликав Бурелапа хвостом. Новак підійшов і став біля нього, все ще ледь тримаючись на лапах, але високо підвівши голову.

— Бурелапе, ти вже увійшов до лав новацтва, — почав провідник. — Каменешуб був шляхетним виховником, і весь Громовий Клан оплакує його смерть. Тобі ж належить продовжити підготовку до вояцького життя під наглядом нового виховника, — він повернувся до Сіросмуга і продовжив: — Сіросмуже, ти будеш тренувати Бурелапа. Ти пережив усі біди, як справжній вояк, і я сподіваюся, що ти передаси свої знання цьому новаку.

Сіросмуг поважно кивнув, а тоді підійшов до сина і торкнувся до нього носом. Вогнезір помітив погляд Орлякошуба. Юний вояк був щасливий за свого колишнього виховника.

Провідник закінчив віче і спустився з Високого Каменя. Роззирнувшись, він помітив Піскошторму неподалік.

— Піскоштормо, я мушу тебе попросити про дещо.

Руда кішка глянула на нього.

— Що таке?

— Це щодо Мрячконіжки. Їй важко буде тренувати Перолапку тут. Вона не знає, де проводяться впоряди, де небезпечно, де найкращі місця для полювання.

Вогнезір завагався, не певен, чи його ідея вдала. Не так давно він обрав Орлякошуба за виховника для Вохролапки, і Піскошторма дуже на нього образилася за те, що її проігнорували. Вона може образитися знову.

— І?.. — нявкнула киця.

— Я… я хотів попросити тебе, чи не могла б ти допомогти Мрячконіжці з тренуваннями Перолапки. Я не знаю, хто би краще з цим упорався.

Піскошторма зміряла його довгим поглядом.

— Думаєш підкупити мене лестощами?

— Я не…

Воячка замуркотіла, сміючись.

— Може, тобі й вдалося. Звісно, я допоможу їй, дурненький. Зараз я з нею поговорю.

Вогнезір відчув неземне полегшення.

— Дякую, Піскоштормо.

Його перебило голосне завивання. Коти, які досі залишалися на галявині, повернули голови до входу в ялівцевий тунель. Вогнезір не бачив, що їх так насторожило, але вловив у повітрі запах крові та незнайомого кота.

Проштовхнувшись крізь своїх вояків, провідник підійшов до входу. З тунелю вийшов, кульгаючи, понівечений кіт. Із глибокого порізу на боці сочилася кров. Його хутро було заляпане багнюкою і пилом, а одне око заплющене.

Під шаром бруду Вогнезір ледве побачив темне плямисте хутро і розпізнав запах Вітряного Клану. Це був Багнокіготь, і він ледве стояв на лапах від болю та виснаження.

— Багнокігтю! — скрикнув Вогнезір. — Що сталося?

Річковий вояк подався до нього.

— Вогнезоре, ви мусите нам допомогти! — задихано сказав він. — Тигровий Клан напав на наш табір!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 19

Вогнезір біг угору схилом, що вів до Вітряних земель від Чотиридерева. За ним поспішав загін вояків: Сіросмуг, Орлякошуб, Піскошторма, Хмарохвіст і Порохошуб зі своїм новаком Зололапом. Громовий провідник не наважився взяти із собою більше котів. Він залишив Білошторма з іншими вояками чатувати табір на випадок, якщо би Тигрозір раптом вирішив напасти і на них.

Вогнезір мчав до табору Вітряного Клану, плавно сковзаючи на м’якому ґрунті торфовища. Холодний вітер притискав хутро до боків, доносячи здалеку запах Тіньового Клану. Хоч Вогнезір знав, що до табору ще далеко, йому вже здавалося, ніби він чує звуки битви, в якій вояки Тигрозора зійшлися з безборонними Вітряними котами.

— Коли ми прийдемо, буде вже пізно, — задихано сказав Сіросмуг. — Скільки часу до нас тільки йшов Багнокіготь із такими ранами?

Вогнезір не відповів. Він знав, що Сіросмуг має рацію. Це вже не вперше Громовий Клан поспішав на допомогу Вітряному — боронити їх від об’єднаних Тіньових та Річкових сил. Проте минулого разу вони були попереджені заздалегідь і таки змогли вигнати нападників. Тепер, коли Громові вояки нарешті добіжать до Вітряного табору, бій уже може закінчитися, та Вогнезір усе ж знав, що варто спробувати. І вояцький правильник, і його особиста дружба з Вітряними вояками, і потреба об’єднатися проти Тигрового Клану гнали його разом із побратимами на допомогу.

Коли вони наблизилися до табору, до запаху Тіньового Клану додалися сліди Річкового, змішуючись у новий запах, який тепер був ознакою Тигрового Клану. Загін підійшов уже достатньо близько, щоб почути верески котів, але їх зустріла тиша, що вп’ялася в серце Вогнезора крижаними пазурами. Бій, очевидно, вже завершився. Загін стишив ходу і видерся на останній схил. Вогнезорові від жаху аж скрутило живіт, коли він подумав, що вони можуть там застати.

Провідник тихо прослизнув на вершину яру, звідки міг оглянути табір. У повітрі стояв сильний запах Вітряного Клану, а ще запах крові та страху. Вогнезір побачив, що наробив Тигрозір. Самотній крик відчаю прорізав мертву тишу.

Лощовина, в якій знаходився Вітряний табір, була оточена стіною з ялівцю. На вкритих колючками гілках досі де-не-де тріпотіли жовті квітки. За деревами, посередині галявини, Вогнезір побачив кількох котів, що збилися докупи і майже не рухалися. Одна плямиста королева підвела голову і моторошно завила.

— Ранньоквітко! — вигукнув Вогнезір.

Він подав своїм воякам знак хвостом і помчав униз до табору. На галявині вони зустріли провідника Вітряного Клану, Високозорого. Хутро чорно-білого вояка було обскубане і запилюжене, його довгий хвіст безсило волочився по землі.

— Вогнезоре! — голос Високозорого дрижав від болю. — Я знав, що ви прийдете.

— Але ми запізнилися. Пробач.

Вітряний провідник похитав головою.

— Ви зробили все, що могли, — він повернувся до котів, які сиділи посеред галявини, не в змозі рухатись. — Подивись, що накоїв Тигрозір.

— Розкажи, що трапилося, — попросив Сіросмуг.

Високозорий повів вухами.

— Ви й так бачите. Тигрозір зі своїми вояками підкралися до нас… ми навіть не підозрювали. Та й все одно їх було значно більше, ніж нас.

Вогнезір вийшов наперед, відчуваючи, як у нього всередині все перевертається. Ніхто з Вітряних вояків не обійшовся без поранень. Мертвоніг, Вітряний воєвода, лежав нерухомо, а з його боку цебеніла кров. Біля нього лежала Бистриця — войовниця, чиє блідо-сіре хутро клаптями звисало з плеча. Погляди обох котів були втуплені в нікуди, наче вони не могли повірити в те, що сталося.

Вогнезір також не міг у це повірити. Це був нічим не спровокований напад. На минулому Зборищі на це не було жодного натяку. Тигрозір не завоював для свого Клану нових земель. Усе, чого він прагнув, — посіяти страх серед Вітряних котів.

— Гей, Вогнезоре! — тихо хтось гукнув.

Громовий провідник повернувся і побачив свого старого друга Одновуса. Темний вояк лежав на боці, його плече і горло були вкриті порізами. Короморд, медикіт Вітряного Клану, промочував їх павутиною, але кров усе ще витікала.

— Одновусе… — зітхнув Вогнезір, не знаходячи слів.

Очі Одновуса проясніли від болю.

— Усе не так погано, як здається, — прохрипів він. — Ти би бачив того іншого.

— Якби ж ми встигли… — нявкнув Вогнезір.

— Якби ж… Поглянь туди.

Одновус повернув голову, але Короморд вигукнув:

— Ляж спокійно!

Вогнезір прослідкував за поглядом вояка. Ранньоквітка, плямиста королева, що голосно завивала, схилилася над нерухомим тілом іншого кота. Це був дрібний котик із подірявленим хутром.

— Ні… — слова застрягли Вогнезорові в горлі. — Тільки не Дроколап.

— Його вбив Тигрозір, — голос Одновуса струменів злістю. — Він збив його з лап посеред галявини, а Тигрові вояки оточили їх, і ми не могли дістатися всередину. Тигрозір… Тигрозір сказав, що уб’є Дроколапа, аби показати решті, що нас чекає, якщо ми не приєднаємось до нього.

Вогнезір заплющив очі, не маючи більше сил дивитися на це криваве побоїще. Перед ним стояло видиво: кремезний провідник Тигрового Клану, що притиснув лапами новака і звертався до Вітряних котів. По всьому тілу пробігла дрож. Він пригадав, як вони із Сіросмугом ходили на пошуки Вітряного Клану і привели їх додому після вигнання Тіньовим Кланом. Вогнезір тоді переносив через Громошлях Дроколапа, який був ще малим кошеням.

І тепер це все виявилося марним через Тигрозора. Вогнезір гадав, чи темний вояк не зробив це навмисно, знаючи про дружбу Дроколапа з Громовим провідником.

Вогнезір розплющив очі й рушив від Одновуса до Ранньоквітки.

Королева підвела погляд, її прекрасні очі були затуманені горем.

— Вогнезоре, — прошепотіла вона. — Я ніколи б не подумала, що ти врятував мого сина для такого. Чому Зореклан це допустив?

Провідник присів біля Ранньоквітки, притулившись до неї боком, і торкнувся носом хутра Дроколапа.

— Він був би прекрасним вояком, — промурмотів Вогнезір.

Раптом хтось підійшов і вивів його із задуми. Він підвів голову й побачив Сіросмуга. Сірий вояк теж схилив голову і притулився до Дроколапа, заспокоюючи Ранньоквітку.

— Вогнезоре, що нам тепер робити? — запитав він, підвівши голову. — Ми не можемо просто так їх залишити.

Вогнезір ніжно лизнув вухо Ранньоквітки, а тоді підвівся й відійшов разом із Сіросмугом.

— Візьми ще двох-трьох Громових котів і підіть у патруль, — наказав він. — І ще одного чи двох з Вітряного Клану, якщо хтось має силу. Вони краще знають свої кордони. Потрібно пересвідчитися, чи не вештаються тут досі Тигрові вояки. Якщо когось зустрінете — ви знаєте, що робити. А на зворотній дорозі вполюйте якомога більше здобичі. Вітряному Клану треба підкріпитися, а вони ж іще не можуть полювати самотужки.

— Добре, — нявкнув Сіросмуг. Він покликав Піскошторму, Хмарохвоста та Порохошуба і попросив у Високозорого дозволу на патрулювання його земель. Вітряний провідник вдячно погодився і наказав Сітконогу, який відбувся лише подряпинами, піти з ними й показати найкращі місця для полювання.

— Нам потрібно поговорити, — сказав чорно-білий кіт Вогнезорові, спостерігаючи, як відходить патруль. — Тигрозір залишив для тебе повідомлення.

Вогнезір нашорошив вуха.

— Повідомлення?

— Він хоче зустрітися з нами двома завтра біля Чотиридерева під час сонцепіку, — відповів Високозорий. — Він сказав, що втомився чекати. Хоче почути наше рішення — чи приєднаємося ми до Тигрового Клану… І ще дав чітко зрозуміти, що з нами буде, якщо ми відмовимося.

Вітряний провідник повів хвостом у бік поранених вояків і мертвого новака. У цьому простому жесті був зосереджений весь його жаль.

Вогнезір зустрівся з його поглядом, і двоє провідників довго і з розумінням дивилися одне на одного.

— Я радше помру, ніж приєднаюся до Тигрового Клану, — нарешті заявив Вогнезір.

— Як і я, — погодився Високозорий. — І я радий, що ти це сказав. Синьозірка мала рацію щодо тебе. Багато хто вважав тебе надто молодим і недосвідченим, коли вона обрала тебе воєводою, та тепер ти проявляєш свої справжні риси. Ліс потребує таких котів, як ти.

Вогнезір вклонився, присоромлений неочікуваною похвалою.

— Тож… ми зустрічаємося завтра біля Чотиридерева, — нявкнув він.

Високозорий понуро кивнув.

— Моя тобі порада: візьми із собою ще кількох вояків. Не думай, що Тигрозір відпустить нас просто так після того, як ми відмовимося.

Вогнезір відчув, як спиною пробігся холодок аж до кінчика хвоста. Він розумів, що старший провідник має рацію.

— Тоді будемо битися разом?

— Разом, — пообіцяв Високозорий. — Наші Клани мусять об’єднатися, ніби лев, що бореться проти тигра, який хоче загарбати ліс.

Вогнезір здивовано поглянув на нього. Високозорий же не чув Синьозірчиного пророцтва, не бачив видіння у річці. І все ж він вторував пророчим словам: четверо стануть двома. Лев із тигром зустрінуться в битві. Може, і до нього промовляв Зореклан? Вогнезір знав, що Вітряний провідник не розповість про це — нікому не можна було знати, що відбувається між провідником Клану та духами предків. Та ці слова нагадали йому про те, що обоє вони були провідниками, і в них за плечима сила двох могутніх Кланів.

Вогнезір поглянув на шляхетного чорно-білого вояка і сказав:

— Присягаюся Зорекланом, що мій Клан буде другом для твого і ми боротимемось пліч-о-пліч.

— І я присягаюся, — поважно відповів Високозорий.

Вогнезір підвів голову і скуштував повітря, в якому досі чувся слід нападників. Він знав, що ця присяга тектиме в його жилах разом із кров’ю, аж поки вони не виженуть Тигрозора з лісу або поки не стратять свої життя, намагаючись це зробити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 20

Сонце вже сідало за річкою, перетворюючи воду на ворухке покривало, зіткане з полум’я, його тепло проникало навіть під густу шерсть, заспокійливо зігріваючи Вогнезора. Він стояв на верхівці Сонячних Скель, озираючи Річкові землі.

— Цікаво, що ж буде завтра? — промурмотів провідник.

Піскошторма, що сиділа поруч, похитала головою, але нічого не відповіла — тільки притиснулася до нього своїм теплим боком. Після повернення з поруйнованого Вітряного табору Вогнезір попросив руду кицю патрулювати з ним. Він відчував потребу на якийсь час піти з Клану, щоби підготуватися до зустрічі з Тигрозором. Вогнезір не хотів цілковитої самоти, а присутність Піскошторми заспокоювала його.

Вони проскочили Зміїні Скелі та пішли уздовж Громошляху до межі з Тіньовим Кланом, де поновили прикордонні мітки аж до Чотиридерева. Тоді, нарешті, Громові коти рушили назад уздовж Річкового кордону.

Не було жодного сліду зайд із Тигрового Клану. Кордони були убезпечені, проте Вогнезір знав, що коли прийде час битви, справа буде далеко не в кордонах. Це буде вершинна точка його конфлікту з Тигрозором, який тривав практично з того моменту, коли він уперше ступив лапою на територію цього лісу.

Вогнезір затримався на скелях, подовжуючи умиротворення від перебування наодинці з Піскоштормою.

— Тигрозір намислив стати правителем цілого лісу, — нявкнув він. — Маємо бути готові битися.

— І Громовому Клану доведеться найважче, — нявкнула Піскошторма. — Скількох вояків нам зараз зможе запропонувати Вітряний Клан?

Її голос був стурбований, але Вогнезір знав, що з Вітряним Кланом чи без нього кожен Громовий кіт однак хоробро битиметься поруч із ним.

Вогнисте світло гасло. Вогнезір озирнувся і глянув на свій любий ліс. У фіолетових небесах сяяла єдина зоря.

«Це ти, Синьозірко? — подумки запитав Вогнезір. — Ти досі дивишся на нас?»

Він палко сподівався, що колишня провідниця досі обороняла Клан, який колись любила. Якщо вони переживуть завтрашню зустріч із Тигрозором та зможуть залишитися вільними від його претензій на абсолютну владу, то це буде тільки завдяки Зореклану, який знає: лісу потрібні чотири Клани.

Усе навколо було тихо і спокійно. Ані вітерець не куйовдив котячу шерсть, ані здобич не шаруділа серед каміння. Вогнезору здавалося, що цілий ліс затамував подих, чекаючи світанку.

— Я кохаю тебе, Піскоштормо, — промуркотів він, притиснувшись мордочкою до її боку.

Піскошторма глянула на нього своїми ясними очима.

— Я теж тебе кохаю, — відповіла вона. — І я знаю: що б не сталося завтра, ти допоможеш нам вистояти.

Вогнезір дуже хотів поділяти впевненість воячки. Проте її віра в нього таки трохи заспокоювала.

— Нам треба відпочити, — нявкнув він.

Поки коти вийшли на схил біля табору, повітря вже просякло прохолодою. На травах і камінні заблищала паморозь. Щойно Вогнезір ступив до тунелю, з темряви виринула біла постать.

— Я вже почав турбуватися, — нявкнув Білошторм. — Думав, ви потрапили в якусь халепу.

— Ні, з нами все добре, — відповів Вогнезір. — Назовні ані миша не шелесне.

— Шкода. Кілька мишей не були б зайвими, — Білошторм швиденько прозвітував провіднику про патрулі та стійки, призначені на терені. — А ти піди поспи, — закінчив він. — Завтра буде важкий день.

— Так і зроблю, — погодився Вогнезір. — Дякую, Білошторме.

Білий вояк знову розчинився в темряві.

— Я піду перевірю стійкових, — нявкнув він, ідучи геть.

— Кращого воєводи годі й уявити, — прокоментувала Піскошторма, коли Білошторм уже не міг їх почути.

— Знаю. Я просто не уявляю, що б робив без нього.

Піскошторма глянула на Вогнезора, і в її зелених очах він побачив мудрість і смуток.

— Можливо, завтра дізнаєшся, — нявкнула киця. — Або коли-інде невдовзі. Якщо Тигрозір запрагне бою, ми можемо втратити багатьох котів, Вогнезоре.

— Я знаю.

Але насправді досі він іще не думав про те, що це означає для нього. Декотрі з тих котів, що зараз сплять навколо, — друзі, яких він любив, вояки, яким довіряв, — навіки підуть від нього. Переможуть вони чи програють, а хтось із вояків, яких Вогнезір поведе у бій, може не повернутися. І загинуть вони тому, що він накаже їм битися. На нього накотила скорбота, така глибока і болісна, що Вогнезір мало не завив.

— Я знаю, але що я можу вдіяти?

— Роби те, що повинен, — голос Піскошторми був м’який. — Ти наш провідник, Вогнезоре. Ти повинен виконати своє завдання. І ти блискуче впораєшся з цим.

Присоромлений, Вогнезір не знайшовся з відповіддю, а за мить Піскошторма знову притулилася своєю мордочкою до його.

— Я краще піду посплю, — промурмотіла вона.

— Ні, зачекай, — Вогнезір збагнув, що не зможе витримати самотності в тому кублі під Високим Каменем, у кублі, повному тіней. — Я не хочу бути на самоті. Ти не переночуєш зі мною?

Руда киця схилила голову.

— Гаразд, якщо ти хочеш.

Вогнезір лизнув її вушко, і вони рушили галявиною. Навіть попри те, що лишайникова завіса ще не до кінця відросла після пожежі, в кублі все одно панував півморок.

Радше нюхом, ніж зором, Вогнезір збагнув, що якийсь новак приніс йому свіжину, і тільки тепер усвідомив, який він був голоднезний. На долівці знайшовся кріль, тож Вогнезір із Піскоштормою сіли собі поруч та розділили трапезу, швидко і жадібно ковтаючи їжу.

— Так, це було не зайве, — промуркотіла Піскошторма, витягуючи передні лапи та вигинаючи дугою спину. Тоді позіхнула. — Я могла б цілу повню проспати.

Вогнезір облаштував для неї ложе з мохової підстилки, в якому вона згорнулася клубочком, заплющивши очі.

— Добраніч, Вогнезоре, — промурмотіла киця.

Вогнезір носом торкнувся її хутра.

— Доброї ночі.

Невдовзі м’яке розмірене дихання Піскошторми сповістило, що вона заснула. Незважаючи на все своє виснаження, Вогнезір не міг і собі спокійно згорнутися клубочком поруч із нею. Натомість він сидів та дивився, як сходить місяць, кидаючи своє бліде світло на вхід до кубла та посріблюючи хутро Піскошторми. Вона така прегарна, така люба йому. А проте й вона може завтра загинути.

«Отак і виглядає провідництво», — збагнув Вогнезір. Він не знав, чи зможе витримати весь біль цього обов’язку, хоча й розумів, що з приходом світанку без вагань візьме на плечі тягар, який поклав на нього Зореклан.

«Благаю, Зореклане, допоможи мені нести його гідно», — думав він, вмощуючись у кублі біля Піскошторми. Вогнезір таки заспокоївся, зігрітий теплом її хутра, і нарешті дозволив сну склепити його повіки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 21

Вогнезір прокинувся і побачив, що долівку кубла вже залило бліде світло світанку. Піскошторма, що лежала поруч із ним, усе ще спала, під її диханням дрібно тремтів мох. Намагаючись її не розбудити, Вогнезір устав, потягнувся і вийшов у морозяний ранок.

Галявина була порожнісінька, але вже за якусь мить із вояцького кубла вийшов Білошторм.

— Я вирядив досвітній патруль, — доповів він. — Орлякошуба, Мишошубку і Сіросмуга. Сказав їм пробігтися Тіньовим кордоном і доповісти, що там.

— Добре, — нявкнув Вогнезір. — Це було б цілком у дусі Тигрозора — призначити нам зустріч біля Чотиридерева, організувавши тим часом напад деінде. Тому я призначаю тебе відповідальним за терен і залишу тобі якомога більше боєздатних вояків.

— Бери стільки бійців, скільки тобі треба, — нявкнув Білошторм. — У нас усе буде добре. З молодої Ясносердої росте справді вельми корисна воячка, відколи вона почала тренуватися з Хмарохвостом. Та й старійшини зможуть докинути кілька кігтів, якщо доведеться.

— Їм таки доведеться, перш ніж із цим буде покінчено, — передбачив Вогнезір. — Дякую, Білошторме. Я знаю, що можу покладатись на тебе.

Білий вояк кивнув і знову зник у кублі. Провідник зачекав, поки він піде, і попрямував тереном до кубла Попелюшки.

Коли він підійшов до осідку медикиці, то почув її голос, що долинав із розколини в камені:

— Тернові ягоди, нагідки, макове насіння...

Зазирнувши досередини, Вогнезір побачив маленьку сіру кицю, що перебирала купи лікарських трав та ягід, складених під стіною кубла.

— Здоров, Попелюшко, — нявкнув він. — Усе гаразд?

Медикиця повернулась і серйозно глянула на нього своїми блакитними очима.

— Не краще, ніж завжди.

— Гадаєш, битви не уникнути? — запитав її Вогнезір. — Зореклан промовляв до тебе?

Попелюшка підійшла до виходу з кубла.

— Ні, жодного слівця, — відповіла вона. — Але навіть здоровий глузд підказує, що битва таки буде, Вогнезоре. Для цього мені знамення від Зореклану не потрібні.

Медикиця мала рацію, і Вогнезір знав це, але від її слів усе одно відчув холодок. Коли попереду така значуща зустріч, чому Зореклан не подав жодного знаку? Чи предки-вояки полишили їх у час найбільшої нужди? Надто пізно Вогнезір подумав, що варто було піти до Високих Скель та поділитись язиками із Зорекланом.

— Ти не знаєш, чому Зореклан мовчить? — уголос запитав він.

Медикиця похитала головою.

— Але дещо я таки знаю, — нявкнула вона, ніби читаючи його думки. — Зореклан не забув нас. Давним-давно предки проголосили, що в лісі має бути чотири Клани, тож вони не чекатимуть, поки Тигрозір змінить це навіки.

Вогнезір подякував Попелюшці та пішов геть, до вояків, палко бажаючи поділяти її віру.

* * *

Коли Вогнезір вів своїх вояків схилом до Чотиридерева, віяв сильний вітер — він шарудів травою та доносив до них запахи численних котів. Кожен порив вітру загрожував дощем із сірих хмар, які штовхались у переповненому небі.

На вершині схилу Вогнезір спинився, присівши у прихистку кущів, щоб оглянути галявину. Майже негайно біля нього з’явився Хмарохвіст.

— Чому ми просто стоїмо? — запитав він. — Треба покінчити з цим.

— Ні, поки я не дізнаюся, що там відбувається, — сказав йому Вогнезір. — З того, що ми знаємо зараз, це може бути й засідка, — повернувшись до вояків, він підвищив голос так, щоб усі його чули. — Усі ви знаєте, чому ми тут, — почав провідник. — Тигрозір хоче, щоб ми приєдналися до його Клану, і він не прийме відмови. Я хочу вірити, що ми зможемо закінчити цей день без бою, але я не можу знати напевне.

Коли він договорив, Хмарохвіст торкнув його за плече і показав хвостом на інший кінець лощовини. Озирнувшись, Вогнезір побачив Високозорого, який йшов із Вітряних угідь у супроводі своїх вояків.

— Добре, Вітряний Клан теж тут, — нявкнув він. — Тож ходімо, зустрінемо їх.

Вогнезір рушив гребенем лощовини, аж поки не опинився віч-на-віч із довгохвостим чорно-білим котом.

Вітряний провідник схилив голову, вітаючись.

— Радий зустрічі, Вогнезоре. Сьогодні чорний день для цілого лісу.

— І справді чорний, — погодився Вогнезір. — Але наші Клани стоятимуть за правду, яку проголошує вояцький правильник, що б там не було.

Вогнезір здивувався з того, скільки бійців прийшло з Високозорим. Пригадуючи, які понівечені та розбиті були ці коти у Вітряному таборі щойно вчора, він розраховував, що до Чотиридерева їх прийде хіба кілька. Натомість тут були чи не всі вояки. На них іще не загоїлися шрами, одержані під час нападу на табір, але їхні очі були ясні та сповнені рішучості. Вогнезір упізнав свого друга Одновуса, в якого на боці тягнулась довга червона рана, і Ранньоквітку, в чиїх холодних очах читалась жага помсти за смерть сина.

«Тигрозір може бути неприємно здивований, — подумав Вогнезір, — коли побачить, скільки Вітряних вояків готові виступити проти нього». Глибоко вдихнувши, Громовий провідник нявкнув:

— Ходімо.

Високозорий схилив голову.

— Веди, Вогнезоре.

Здивований такою честю від старшого та досвідченішого провідника, Вогнезір хвостом дав наказ двом об’єднаним Кланам. «Левиному Клану», — з гордощами подумав він. Така була його доля.

Вогнезір прокрався униз схилом крізь кущі, нагостривши всі свої чуття і наготувавшись до нападу. Але чулось лише шарудіння, з яким його вояки йшли за ним. Запах Тигрового Клану все ще долинав звіддалік.

Щойно Вогнезір вивів котів на галяву, посеред якої стояли чотири могутні дуби, кущі з протилежного боку розійшлися і йому назустріч виступив Тигрозір. Чорноногий, Темносмуг та Леопардозірка йшли поруч із ним, наче зловісні тіні. Очі кота заблищали, коли він помітив Вогнезора, а молодий Громовий провідник збагнув, що для його супротивника це теж особисте. Тигрозір нічого не хотів так сильно, як впитися зубами в хутро Вогнезора та роздерти його на шмаття.

Але це, замість злякати, лише насмішило його. «Хай тільки спробує!» — подумав Вогнезір.

— Вітаю, Тигрозоре, — холодно нявкнув він. — Тож ти прийшов. Що, більше не шукаєш в’язнів, які втекли з Річкових угідь?

Тигрозір вищирився.

— Ти пошкодуєш про цю витівку, Вогнезоре, запевняю тебе.

— Спробуй мене переконати, — нявкнув Вогнезір.

Тигровий провідник не відповів, але зачекав, поки ще кілька його посіпак вийдуть із кущів. Це був доволі серйозний гурт, збагнув Вогнезір, хоч на декому з вояків ще видніли рани і подряпини, одержані під час нападу на Вітряний табір. Серце його болюче загупало в передчутті того, що битва, якої він так довго боявся, може вибухнути кожної миті.

Тигрозір ступив крок уперед і виклично підняв голову.

— То ти обміркував мою пропозицію? Я даю тобі вибір: приєднуйся до мене зараз, прийми моє провідництво, або ти будеш знищений.

Вогнезір перезирнувся з Високозорим. Не було потреби щось казати. Вони вже вирішили, якою буде відповідь.

Вогнезір відповів за двох.

— Ми відхиляємо твою пропозицію. Цей ліс ніколи не мав підпорядковуватися одному Клану, і тим паче тому, в якому провідник — безчесний убивця.

— Не мав, але буде, — шовковим голосом відповів Тигрозір. Він навіть не спробував відкинути звинувачення Громового провідника. — З тобою чи без тебе, Вогнезоре, буде. Сьогодні до заходу сонця доба чотирьох Кланів добіжить кінця.

— Але моя відповідь усе ще «ні», — нявкнув Вогнезір. — Громовий Клан ніколи не скориться.

— Як і Вітряний, — додав Високозорий.

— Тоді ваша хоробрість може дорівнятися хіба вашій дурості, — прогарчав Тигрозір.

Він замовк, переводячи погляд із Вітряних на Громових вояків. Вогнезір почув, як загарчали Тигрові вояки позаду свого провідника, але змусив себе не здригнутися від їхніх блискучих очей та наїжаченої шерсті. Кілька митей ніхто не ворушився, а Вогнезір готувався, що ось-ось Тигрозір скомандує атаку.

Тоді він почув позаду себе здавлений звук, і хтось видихнув:

— Вохролапка!

Ожинолап завмер біля плеча Вогнезора, дивлячись на ворожі лави. Простеживши за його поглядом, провідник помітив молоду кицю, що стояла біля Дубошуба, Тіньового вояка.

— А що вона там робить? — то був Орлякошуб, який протиснувся до іншого плеча Вогнезора. — Тигрозір украв її!

— Украв? — мало не замуркотів Тигрозір. — Аж ніяк. Вохролапка прийшла до нас за власним бажанням.

Вогнезір не знав, вірити йому чи ні. Вохролапка не підводила погляд, наче не хотіла дивитись у вічі своєму братові чи колишньому виховнику. Та й варто визнати, вона не схожа була на в’язня, натомість їй ніби було просто незручно опинитися в центрі уваги.

— Вохролапко! — гукнув до неї Ожинолап. — Що ж ти робиш? Ти ж Громова киця — повертайся до нас!

Вогнезір здригнувся від болю, який чувся в голосі молодого котика. Він пригадав власний біль від утрати Сіросмуга, коли його друг вирішив перейти в Річковий Клан.

Вохролапка не сказала нічого.

— Ні, Ожинолапе, — нявкнув Тигрозір. — Це ти переходь до нас. Твоя сестра зробила правильний вибір. Тигровий Клан пануватиме над усім лісом, і ти зможеш причаститися його могуття.

Вогнезір побачив, як напружились м’язи Ожинолапа. Нарешті, після всіх сумнівів та підозр перед молодим котиком постав простий вибір. Він буде відданим батькові чи збереже вірність Клану?

— То що скажеш? — наполягав Тигрозір. — Із Громовим Кланом покінчено. Там для тебе нічого немає.

— І приєднатися до тебе? — прогарчав Ожинолап.

Він замовк. А коли знову заговорив, його голос лунав дзвінко, щоби кожен кіт на галявині міг почути:

— Приєднатися до тебе? Після всього, що ти зробив? Та краще померти!

Громові коти схвально замурмотіли.

У бурштинових очах Тигрозора зажевріла лють.

— Ти певен? — просичав він. — Я двічі не пропонуватиму. Приєднуйся зараз або таки помреш.

— Тоді я відійду до Зореклану як відданий Громовий кіт, — відповів Ожинолап, високо підвівши голову.

Вогнезір відчув, як його переповнюють гордощі. Не було більшого виклику силі Тигрозора, ніж власний син, який зрікся його на користь Клану, зрадженого батьком.

— Дурень! — кинув Тигрозір. — То залишайся і помри з іншими дурнями.

Вогнезір наготувався до того, що ось-ось Тигровий провідник нападе. Натомість хвоста підняв Чорноногий, даючи комусь знак.

Кущі на протилежному схилі зашаруділи, і Вогнезір витріщився на нових котів. Жодного з них він раніше не бачив. Вони були кощаві, проте в жилавих кінцівках відчувалася сила. Їх оповивав сморід воронячого їдла та Громошляху. То були не лісові коти.

Громові та Вітряні вояки не вірили очам, спостерігаючи, як нові й нові коти виходять на терен. Ряд за рядом вони обступали Тигровий Клан півколом, їх було більше, ніж Вогнезір будь-коли бачив у лісі, хай навіть на Зборищі.

— Ну то? — шовковим голосом запитав Тигрозір. — Ти досі певен того, що хочеш залишитися тут і битися?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 22

Вогнезір у відчаї наче приріс до землі, спостерігаючи за новоприбулими котами. Він помітив, що декотрі з них носили нашийники.

— Нашийники? — зневажливо пирхнув Зололап позаду нього. Голос новака був різкий від огиди. — Ви гляньте на них — це ж кицюні! Що там із ними битися?

— Мовчи, — тихо застеріг Порохошуб, його виховник. — Мовчи, поки не будемо знати про ворога все. Ми ще нічого не знаємо про цих котів.

Вогнезір і сам мовчав, аж поки всі незнайомі коти вийшли на галявину і стали навколо Тигрового Клану. Великий чорно-білий кіт виступив наперед із їхніх лав і став біля Тигрозора. Вогнезір припустив, що то провідник новоприбулих. Він був завбільшки майже як Тигрозір, м’язистий і вкритий слідами битв. Хоч на цих котах і були нашийники, Вогнезір знав, що вони далеко не кицюні.

Слідом за чорно-білим котом вийшов маленький чорний котик, який безтурботно пройшовся травою і став по інший бік Тигрозора. Вогнезір не уявляв, ким був другий — він скидався радше на медикота, ніж на вояка.

Громовий провідник відчував, що кожна шерстинка на його тілі ніби поколює, а повітря здавалось густим, наче ось-ось мала вибухнути буря.

— Отож, Тигрозоре, — нявкнув Вогнезір, змушуючи себе говорити спокійно. — Ти не хочеш відрекомендувати нам своїх нових друзів?

— Це Кривавий Клан, — оголосив Тигрозір. — Вони прийшли від осель Двоногів. Я привів їх до лісу, щоби переконати ваших тупоголових котів приєднатись до мене. Я знав, що вам не вистачить розуму погодитись добровільно.

Громовий і Вітряний Клани розлютовано засичали. Вогнезір почув, як Шипокіготь прошепотів:

— Пригадуєш перекинців, яких ми почули того дня, коли я став вояком? Закладаюся, вони були з Кривавого Клану.

«Шипокіготь може мати рацію», — подумав Вогнезір. Перекинці, що прийшли від осель Двоногів, оглядали ліс, запропонований Тигрозором. І що саме він їм запропонував? Розділити ліс в обмін на допомогу в битві?

— Бачиш, Вогнезоре? — піднесено сказав Тигрозір. — Тепер я могутніший за сам Зореклан, бо я перемінив чотири лісові Клани на два. Тигровий і Кривавий Клани правитимуть вічно.

Вогнезір стривожено глянув на ворогів. Не було сенсу взивати до Тигрозорового здорового глузду, не тепер. Жадання влади настільки звело його з розуму, що у власних очах його власна велика постать домінувала над усім, затьмарюючи навіть сяйво Зореклану.

— Ні, Тигрозоре, — тихо відповів він. — Якщо ти хочеш битися, давай битися. І Зореклан покаже, хто сильніший.

— Мишомізкий ти дурень! — гукнув Тигрозір. — Я ж готовий був прийти сюди і поговорити з тобою. Не забувай, це ти нас до цього довів. І коли твої побратими з обох Кланів помиратимуть тут, вони будуть звинувачувати тебе до останнього свого подиху, — темний вояк озирнувся на масу котів, що стояла позаду нього. — Кривавий Клан, атакуйте!

Жоден кіт не зворухнувся.

Тигрозір витріщився на них і закричав:

— Атакуйте, я наказую!

Жоден вояк так само не поворухнувся, тільки малий чорний кіт ступив крок уперед. Він глянув на Вогнезора.

— Я Бич, провідник Кривавого Клану, — холодно і тихо нявкнув він. — Тигрозоре, мої вояки — не твої, щоб ти їм наказував. Вони атакують, коли я їм скажу, і не раніше.

Тигрозір кинув на нього погляд, в якому недовіра блистіла всією ненавистю, що він будь-коли виказував Вогнезорові. Тигровий провідник не міг повірити, що цей недорослий Бич буде йому наказувати.

Вогнезір скористався нагодою. Він рушив уперед, аж поки не опинився просто перед двома провідниками. Позаду нього Сіросмуг прошипів:

— Вогнезоре, обережно!

Але на обережність часу не було. На кону стояло майбутнє лісу, воно трималось на волосині між Тигрозоровим кровожерним жаданням влади і вибриками невідомого Кривавого Клану.

Тепер Вогнезір побачив, що нашийник, який носив на собі Бич, був усіяний зубами — зубами собак і... котячими зубами теж. Великий Зореклане! Чи ж вони вбивають собі подібних та беруть їхні зуби на трофеї?

На інших котах були такі само гидкі прикраси. У Вогнезора замлоїло в животі, коли він мимохіть подумав про те видіння крові, що стікає схилами лощовини, хлюпаючи навколо котів липким, смердючим припливом. Він жахався не за себе і не за своїх друзів, а за всіх котів усіх Кланів цього лісу, однаково за друзів і за ворогів.

Чи справді кров керуватиме лісом, як напророкувала Синьозірка? Вона мала на увазі, що Кривавий Клан пануватиме? Вогнезір пропік Тигрозора поглядом, яким хотів виразити всю свою ненависть, адже це Тигровий провідник довів їх до такого.

Але він знав, що йому треба зберігати ідеальне самовладання, аби справити якесь враження на Кривавих котів. Кивнувши їхньому провіднику, Вогнезір сказав так гучно, щоб його почули всі коти:

— Вітаю тебе, Бичу. Я Вогнезір, провідник Громового Клану. Я хотів би сказати: ласкаво просимо до лісу. Але я не хочу тобі брехати. На відміну від твого гаданого союзника, я знаю ціну честі, — він махнув хвостом на Тигрозора, намагаючись єдиним жестом виразити всю свою зневагу до нього. — Якщо ти повірив у будь-яку його обіцянку — ти помилився.

— Тигрозір сказав, що він має ворогів у цьому лісі, — у голосі чорного кота відчувався увесь холод гололисту. Коли Вогнезір глянув йому в очі, вони здалися найглибшою чорнотою ночі, не розбавленою ні найменшим зблиском світла Зореклану. — Чому ж я маю вірити тобі, а не йому?

Вогнезір глибоко вдихнув. Це була нагода, на яку він стільки чекав, нагода, яку він втратив на минулому Зборищі, коли грім і блискавка перервали його. Нарешті він міг стати перед усіма Кланами лісу та розповісти страхітливу історію Тигрозора. Тільки зараз питання було не в тому, щоб зіпсувати репутацію темного вояка, а щоби врятувати цілий ліс від знищення.

— Коти всіх Кланів, — почав Вогнезір, — а надто коти Кривавого Клану, ви не маєте мені вірити чи не вірити. Тигрозорові злочини промовляють самі за себе. Коли він був іще вояком Громового Клану, то убив нашого воєводу Рудохвоста, сподіваючись зайняти його місце. Спершу воєводою обрали Левосерда, та коли шляхетний вояк загинув у битві з Тіньовим Кланом, Тигрозір нарешті вдовольнив свої амбіції.

Вогнезір на мить замовк. Над галявиною висіла мертва тиша, яку порушило тільки зневажливе бурмотіння Тигрозора:

— Нявкай деінде, кицюню. Це вже нічого не змінить.

Вогнезір не звернув уваги на ці слова.

— Воєводства йому було мало, — продовжив він. — Тигрозір захотів стати провідником. Він налаштував Синьозірці пастку біля Громошляху, але натомість туди трапила моя новачка. Так Попелюшка покалічила собі ногу.

Галявиною пронеслося вражене мурмотіння. За винятком Кривавого Клану, тут усі знали Попелюшку, і навіть коти з інших Кланів поважали і любили її.

— Тоді Тигрозір змовився із Хвостоломом, колишнім провідником Тіньового Клану, який був в’язнем у нашому таборі, — сказав Вогнезір котам, що слухали його. — З його допомогою воєвода-зрадник привів у Громовий табір зграю перекинців та спробував убити Синьозірку власними кігтями. Я зупинив його, а коли ми відбили напад, він пішов у вигнання. Уже вигнанцем Тигрозір і далі вбивав наших вояків — так загинув Вітрогон. А потім, перш ніж ми збагнули, що й до чого, Тигрозір став провідником Тіньового Клану.

Вогнезір замовк і роззирнувся навколо. Він не знав, як це все сприймали Бич і його поплічники, але бачив, що до нього прикута увага усіх котів на терені. Громовий провідник наготувався знову говорити, прагнучи, щоб вони почули останню, найжахливішу частину його історії.

— Тигрозір усе ще хотів помститися Громовому Клану. Три повні тому лісом бродила зграя собак. Тигрозір ловив для них здобич, а тоді виклав слід із мертвих кролів поміж лігвищем собак та Громовим табором, щоби привести їх до нас. Він убив одну з наших королев, Ряболицю, і залишив її біля табору, щоб зграя скуштувала котячої крові. Якби ми не виявили це завчасно і не встигли втекти, Громовий Клан уже розірвали б.

— Непогано ти виговорився, — прогарчав Тигрозір.

— Так сталося, — змусив себе продовжувати Вогнезір, — що наша провідниця, Синьозірка, загинула найхоробрішою з можливих смертей, захищаючи мене і свій Клан від зграї.

Він очікував розлютованих криків, але коли договорив, його зустріла мертва тиша. Очі кожнісінького кота були сповнені шоку.

Вогнезір глянув на Леопардозірку, яка все так само стояла з Чорноногим та Темносмугом трохи позаду Тигрозора. Річкова провідниця була нажахана. Якусь мить Вогнезір сподівався, що вона негайно розірве угоду з Тигрозором та виведе свій Клан з-під його провідництва, але Леопардозірка промовчала.

— Оце історія Тигрозора, — квапливо нявкнув Вогнезір, повертаючись до Бича. — І з неї ясно одне: він зробить усе заради влади. Якщо Тигрозір пообіцяв вам частку лісу — не вірте. Він і мишачого хвоста не віддасть ні вам, ні будь-кому іншому.

Бич примружив очі. Вогнезір бачив, як Кривавий провідник зважено обдумує все почуте, і в ньому маленьким вогником спалахнула надія.

— Тигрозір розповів про свій задум із собаками, коли вперше прийшов до мене два місяці тому, — чорний кіт повернув голову і глянув на Тигрового провідника. — Він не казав мені, що цей план провалився.

— Усе це зараз неважливо, — грубо перебив його Тигрозір. — Ми з тобою маємо угоду. Бийся зі мною — і отримаєш те, що я запропонував.

— Ми з моїм Кланом будемо битися тоді, коли самі захочемо, — нявкнув Бич. А Вогнезору додав: — Я обдумаю те, що ти сказав. Сьогодні битви не буде.

Тигрозір розлютовано загарчав і почав розмахувати хвостом з боку на бік. Його м’язи напружились, і він став у стійку.

— Зрадник! — прохрипів Тигровий провідник і, висунувши кігті, кинувся на Бича.

Вогнезір нажахано спостерігав за цим, очікуючи, що малого кота зараз роздеруть. Він на власному гіркому досвіді пізнав міць Тигрозорових кігтів. Але Бич кинувся вбік, уникаючи удару. Коли масивний кіт знову повернувся до нього, Бич ударив передніми лапами. Бліде сонце гололисту неприродно зблиснуло на кінчику кожного пазура. Вогнезір відчув, як кров похолола в його жилах: на кігтях Бича були прикріплені загострені собачі зуби.

Один удар у плече вибив Тигрозора з рівноваги. Він упав на бік, підставивши черево, і несамовиті кігті Бича впилися в його горло. Єдиним ударом малий кіт розпоров Тигрозора аж до хвоста, і з тіла ринула кров.

Тигровий провідник відчайдушно і люто закричав, а тоді крик урвався нечітким кашлем. Його тіло сіпнулося, кінцівки та хвіст обм’якли. На мить він заспокоївся, і Вогнезір збагнув, що той впадає у транс. Так буває, коли провідник втрачає життя — це займало деякий час, щоб тіло встигло відновити сили.

Але навіть Зореклан не міг зцілити таку страхітливу рану. Бич відійшов і холодно спостерігав, як тіло великого вояка знову здригнулося в конвульсіях. Тигрозір знову закричав. Вогнезір хотів затулити собі вуха й більше цього не слухати, але наче примерз до місця.

І знову Тигровий провідник якусь мить полежав спокійно, але рана все ще була надто великою, щоби він увійшов у цілющий транс. І ще одна судома пробігла Тигрозоровим тілом. В агонії він кігтями виривав купини трави, а в його криках тепер чулася не лють, а жах.

«Він помирає дев’ять разів, — збагнув Вогнезір. — Ох, Зореклане, ні...»

Такої смертельної рани він не побажав би жодному коту, навіть Тигрозору. Здавалося, що це ніколи не закінчиться.

Побачивши, що сталося з провідником, якого вони вважали невразливим, вояки Тигрового Клану нажахано заволали. Вогнезір збагнув, що вони ламали стрій. Кілька котів, наче божевільні, промчали повз нього, намагаючись забратися з галявини. Десь позаду крикнув Високозорий:

— Стійте! Тримайте стрій!

Вогнезір знав, що йому не треба наказувати це своїм воякам. Вони стоятимуть із ним до останнього.

Тигрозір важко дихав, ця битва за власне життя виснажувала його. Вогнезір піймав погляд бурштинових очей, в якому змішалися біль, страх і ненависть. Тоді тіло темного вояка востаннє здригнулося і завмерло.

Тигрозір був мертвий.

Не вірячи власним очам, Вогнезір дивився на його бездиханне тіло. Найдавніший ворог, найнебезпечніший кіт у лісі, кіт, із яким він збирався битись на смерть, помер ні за цапову душу.

Громовий провідник зостався сам-на-сам із Бичем. Маленький чорний кіт наче й особливої уваги не звернув на все це. Тепер Вогнезір знав, що не варто оцінювати його за розміром. Він ніколи ще не бачив більш небезпечного кота, здатного єдиним ударом знищити всі дев’ять життів провідника.

Позаду Бича почали збиратися коти Кривавого Клану, ніби готуючись до нападу. Вогнезір поглянув на своїх вояків — переконатися, що вони готові. Громові бійці стояли в лаві з Вітряними вояками, і Вогнезір вже приготувався виступати разом з ними, проте раптом Бич підніс одну закривавлену лапу.

Коти позаду нього зупинилися.

— Ви бачили, що буває з тими, хто не поважає Кривавий Клан, — спокійно попередив чорний кіт. — Ваш друг, — він зневажливо махнув хвостом на нерухомого Тигрозора, — думав, що може нами керувати. Він помилився.

— Ми не хочемо керувати вами, — відрізав Вогнезір. — Усе, чого ми хочемо, — жити спокійно. Нам шкода, що Тигрозір заманив вас сюди брехнями. Будь ласка, ви можете полювати на наших землях на шляху додому.

— Додому? — Бич розкрив очі, наче сумніваючись. — Ми нікуди не йдемо, лісовий ти дурню. У місті, звідки ми прийшли, котів дуже багато, а здобичі мало. А тут, у лісі, нам не доведеться підбирати відходи Двоногів.

Він ковзнув поглядом повз Вогнезора на Громових і Вітряних вояків, що стояли напоготові.

— Тепер ми забираємо цю територію, — продовжив Бич. — Я керуватиму і лісом, і містом. Але я розумію, що вам треба все це переварити. У вас є три дні, щоб покинути ліс, інакше доведеться битися з моїм Кланом. Чекатиму вашого рішення на світанку четвертого дня.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 23

Вогнезір стояв і дивився в одну точку, занімілий від здивування, а Бич тим часом повернувся і зник в рядах власних вояків. Усі разом коти Кривавого Клану безшумно прослизнули в підлісок.

Вогнезір перевів погляд на тіло Тигрозора. Ноги кота були вивернуті в різні боки, а зуби вищирені у передсмертній гримасі. Бурштинові очі, що раніше палали кривавими амбіціями, тепер були невидющі.

Вогнезір розумів, що мав би радіти зі смерті свого ворога. Він давно вже знав, що єдиною надією на спокій в лісі буде загибель Тигрозора. Та Вогнезір завжди думав, що саме йому належить побороти ворога, ризикуючи власним життям. І от тепер Тигрозір лежав біля його лап, замочуючи їх кров’ю, а Вогнезір замість тріумфу відчував дещо зовсім дивне — жаль. Темний вояк одержав від Зореклану силу, навички та кмітливість, щоби стати справді великим котом, легендою лісу. Та він не зумів використати ці дари правильно, він убивав, брехав, влаштовував підступи, аж поки його амбіції не привели до такого жахливого кінця. Але нічого не вирішилося. Доля всіх Кланів досі висіла на волосині, кров усе ще панувала лісом.

«Тигрозоре, нам потрібна твоя сила, — прошепотів Вогнезір. — Нам потрібна сила кожного вояка, щоб вигнати Кривавий Клан з лісу».

Він відчув, що біля нього хтось стоїть. Обернувшись, Вогнезір побачив Сіросмуга. Решта Громових котів досі тримала стрій на краю галявини, поруч з ними був Високозорий зі своїми вояками.

— Вогнезоре? — жовті очі Сіросмуга були величезні від жаху. — З тобою все гаразд?

Вогнезір обтрусився.

— Буде гаразд. Не турбуйся, Сіросмуже. Ходімо, мені треба поговорити з Високозорим.

Сіросмуг іще раз глянув на мертвого Тигрового провідника і здригнувся.

— Не хотів би коли-небудь ще раз таке побачити, — охрипло нявкнув він.

— Якщо не проженемо Бича, то, може, й доведеться, — відповів Вогнезір.

Він повільно рушив до Вітряного провідника, дорогою обдумуючи все, що сталося. Коли нарешті зустрівся поглядом із Високозорим, то побачив, що той здивований не менше за нього.

— Не можу повірити в те, що щойно побачив, — сказав Високозорий. — Дев’ять життів — і просто так.

Вогнезір кивнув.

— Ніхто не буде тебе звинувачувати, якщо ти збереш свій Клан і підеш шукати іншого житла.

Він не сумнівався у хоробрості Високозорого, але й не міг очікувати, що той захоче битися з таким жахливим ворогом.

Та Високозорий напружив м’язи і здибив хутро на загривку.

— Вітряний Клан уже раз виганяли з лісу, — прошипів він. — Ніколи знову. Наші землі на те й наші, аби ми за них боролися. Громовий Клан із нами?

Вогнезір збирався було відповісти, але раптом почув мурмотіння своїх котів, у якому перемішалися водночас непокора й рішучість.

— Ми будемо битися, — пообіцяв він. — І ми пишаємося тим, що маємо таких побратимів, як Вітряний Клан.

Провідники глянули одне одному в очі. Вогнезір побачив, що Високозорий поділяє його невисловлений страх: ця битва може стати останньою для обох Кланів.

— Ми йдемо готуватися, — нарешті нявкнув Високозорий. — Зустрінемося на цьому місці через три дні, на світанку.

— На світанку, — луною відповів Вогнезір. — І нехай допоможе нам усім Зореклан.

Він дивився услід Вітряним воякам, що поверталися на свої землі, а тоді обернувся до Громових вояків. Вони виглядали пригніченими поганим передчуттям, але Вогнезір знав, що ніхто з них не втече від битви, підібгавши хвоста. Ці коти пішли з ним до Чотиридерева, готові до сутички, і хоч їхні нові вороги жахливіші, ніж можна собі уявити, вони все одно готові битися за свій ліс.

— Я пишаюся всіма вами, — тихо нявкнув Вогнезір. — Якщо хтось і зможе прогнати Кривавий Клан, то це ви.

Піскошторма підійшла до нього і притулилася мордочкою до плеча.

— Якщо ти вестимеш нас, ми зможемо все, — пообіцяла вона.

Вогнезора так переповнили емоції, що він не міг говорити. Настрій вояків не те щоб дуже його підносив — радше лягав на плечі важким тягарем.

— Треба повертатись у табір, — зрештою нявкнув він. — Роботи ще багато. Сіросмуже, Хмарохвосте, побіжіть наперед. Не хотілось би потрапити в засідку Бича.

Двоє вояків побігли в напрямку Громового табору. За кілька митей Вогнезір уже вів за ними решту котів, замикав загін Порохошуб. Із кожним кроком Громовий провідник відчував на собі холодний, зловісний погляд Бича. Одного разу він уже почувався здобиччю, коли лісом розгулювала зграя собак. Проте тепер його ворог був ще жахливішим.

Якщо вожак Кривавого Клану і спостерігав за ними, він ніяк себе не видав, бо Громові коти повернулися до свого табору цілими й неушкодженими.

Вогнезір раптом помітив, що Ожинолап почав відставати, ледве переставляючи ноги й волочачи хвіст по землі.

— Що сталося? — лагідно спитав провідник.

Ожинолап підвів очі на свого виховника. Вогнезора страшенно збентежило те, який глибокий жах він побачив у них.

— Я думав, що ненавиджу свого батька, — тихо нявкнув котик. — Я не хотів приєднуватись до його Клану. Але я точно не бажав для нього такої смерті.

— Я знаю, — Вогнезір притулився мордою до новака. — Але все вже позаду, і тепер ти вільний.

Ожинолап відвернув голову.

— Не думаю, що я коли-небудь буду від нього вільний, — промурмотів новак. — Навіть тепер, коли Тигрозір помер, ніхто не забуде, що я його син. І як щодо Вохролапки? — котик затнувся. — Як вона могла піти до нього?

— Не знаю, — Вогнезір розумів, як сильно зрада Вохролапки зачепила її брата. — Але якщо ми переживемо це все, обіцяю, ми вигадаємо, як до неї достукатися.

— Тобто ти дозволиш їй повернутися у Громовий Клан?

— Я не можу бути певен, — визнав Вогнезір. — Ми ж навіть не знаємо, чи вона захоче повернутися. Але я охоче її вислухаю і зроблю все, що зможу.

— Дякую, Вогнезоре, — голос Ожинолапа звучав утомлено й пригнічено. — Це більше, ніж вона заслужила.

Він схилив голову і зайшов у ялівцевий тунель.

* * *

Вогнезір уже вкотре спостерігав з Високого Каменя, як на галявині збираються коти Громового Клану. З їхніх переляканих облич він зрозумів, що новина про Кривавий Клан і жахливу смерть Тигрозора розійшлася табором. І зараз його обов’язком провідника було вселити у своїх побратимів надію й відвагу, яких йому і самому бракувало.

Сонце вже сідало, і камінь відкидав довгу тінь посеред галявини. Червоногарячі промені створювали таке враження, ніби табір був омитий кров’ю. Вогнезір гадав, чи не був це знак від Зореклану — що всі його друзі, всі його вояки загинуть. Зрештою, воїни-предки ж не подали жодного знаку, коли Бич забрав дев’ять життів Тигрозора, проливши його кров на священній землі Чотиридерева.

«Ні!», — вирішив Вогнезір. Піддатися цій думці означатиме впасти у відчай і сісти склавши лапи. Він повинен вірити, що Кривавий Клан можна перемогти.

Вогнезір прочистив горло і заговорив:

— Коти Громового Клану, ви вже знаєте про загрозу, яка нависла над нами. Кривавий Клан прийшов з угідь Двоногів і хоче загарбати наш ліс. Вони хочуть, щоб ми здалися без бою та втекли. Але через три дні ми, разом із Вітряним Кланом, будемо битися із цими перекинцями за кожен клаптик лісу.

Внизу на галявині підскочив на лапи Хмарохвіст і завив, погоджуючись із провідником. Кілька котів вторили йому, але Вогнезір помітив, що багато хто непевно перезирається, ніби сумніваючись, чи вдасться їм вижити в бою із Кривавим Кланом і їхнім жахливим вожаком.

— А як щодо Річкового і Тіньового Кланів? — запитав Білошторм. — Вони будуть битися? І якщо так, то на чиєму боці?

— Гарне питання, — відповів Вогнезір. — Але я не знаю відповіді. Вояки Тигрового Клану втекли, коли Тигрозір помер.

— Тоді нам треба дізнатися, куди вони пішли, — нявкнув Білошторм.

— Я можу піти на територію Річкового Клану і поглянути, — запропонувала Мрячконіжка, підвівшись зі свого місця біля каменя. — Я знаю, де вони могли сховатися.

— Ні, — наказав Вогнезір. — Зараз тобі загрожує велика небезпека. Ми не знаємо, чи Тигровий Клан досі полює на напівкровок, а тебе я не хочу втрачати. Ти потрібна Громовому Клану.

На мить здалося, ніби Мрячконіжка почне сперечатися, та вона схилила голову і знову сіла.

— Ми можемо дізнатися все, що треба, від прикордонних патрулів, — нявкнув Білошторм.

Вогнезір кивнув.

— Тоді це на тобі, Білошторме. Потрібні додаткові патрулі вздовж Тіньових і Річкових кордонів. Головне завдання — дізнатися, що роблять інші Клани, але слід також пантрувати за Кривавим Кланом. Я не хочу, щоб вони застали нас зненацька, якщо Бич раптом захоче напасти.

Білошторм, погоджуючись, смикнув хвостом.

— Буде зроблено.

Вогнезір помітив, як спокійний підхід воєводи підняв настрій решті Клану, тож він швидко продовжив, доки їхні страхи не повернулися.

— Далі, кожен кіт у Клані повинен підготуватися до битви.

— Навіть кошенята? — озвалася Каринка, захоплено скочивши на лапки. — Нам можна буде битися? Ми вже будемо новаками?

Незважаючи на небезпеку, яка їх очікувала, Вогнезір вдоволено замуркотів.

— Ні, вам ще рано бути новаками, — лагідно сказав він Каринці. — І я не можу дозволити вам брати участь у битві. Але якщо Кривавий Клан переможе, вони прийдуть сюди, і вам доведеться самим захищатися. Піскоштормо, ти зможеш потренувати кошенят?

— Так, Вогнезоре, — очі Піскошторми засяяли гордощами за Каринку та її братиків, Сажка і Дощика, які тулилися до неї. — Вони зможуть неабияк здивувати Кривавий Клан, коли ми закінчимо тренування.

— А як щодо Ясносердої? — вигукнув Хмарохвіст. — Її тренування дають плоди.

— Я хочу битися разом із вами, — рішуче нявкнула Ясносерда. — Можна, Вогнезоре?

Провідник завагався. Ясносерда вже зміцніла, ще й тренувалася з Хмарохвостом.

— Я подумаю, — пообіцяв він. — Ти готова до іспиту?

Ясносерда кивнула.

— Завжди готова.

— Ми також будемо битися з вами, — сказала Мрячконіжка. Перолапка та Бурелап, що сиділи біля неї, виструнчилися і виглядали рішуче. — Ми вже достатньо зміцніли завдяки вам.

— Добре. А щодо решти, — Вогнезір окинув поглядом галявину, — вояків, новаків та старійшин: у вас є три дні на підготовку. Сіросмуже, ти відповідальний за впоряди.

Сіросмуг нагострив вушка, очі його загорілися.

— Без проблем, Вогнезоре.

— Знайди собі ще когось на підмогу… і чергуй впоряди так, аби Білошторм мав достатньо котів для патрулів і ловів, — роззирнувшись, провідник помітив медикицю, що сиділа біля входу до свого кубла. — Попелюшко, ти підготувалася до огляду поранених?

Вогнезір добре знав, що не було потреби запитувати. Він ніколи ще не бачив, щоб Попелюшка не була готова, але знав, що решті котів потрібно це почути.

Погляд медикиці свідчив, що вона теж це розуміє.

— Я все приготувала, — відповіла вона. — Але коли битва почнеться, роботи побільшає. Було б чудово, якби ти дав мені когось із новаків на підмогу.

— Звісно, — Вогнезір гадав, кого б обрати, аж раптом його погляд упав на Папоротелапку, і він пригадав, як лагідно й обережно вона обходилася з пораненими котами. — Можеш взяти Папоротелапку, — сказав провідник і помітив, як на нього з полегшенням глянув Порохошуб. — Папоротелапко, ти ж не проти?

Сіра новачка кивнула. Вогнезір на хвилю задумався, чи не забув нічого, але поки не міг пригадати, що їм іще варто зробити для підготовки.

Він глянув униз на котів Клану, чиї обриси почали розмиватися в сутінках, і глибоко вдихнув.

— Добре повечеряйте і гарно поспіть, — сказав Вогнезір. — Завтра почнемо. Через три дні ми будемо готові показати Бичу з його Кланом, що цей ліс — наш, і ми його віддавати не збираємось.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 24

Коли наступного ранку Вогнезір вийшов зі свого кубла, у таборі вже повним ходом кипіла робота. Мишошубка із загоном вирушала в патруль. Піскошторма зібрала трьох кошенят Верболози, і вони захоплено стрибали навколо, доки руда воячка вела їх до ялівцевого тунелю, щоб почати тренування. Мрячконіжка та двоє Річкових новаків ішли слідом. На виході з ними зустрівся Орлякошуб, що ніс у зубах здобич.

Вогнезір помітив Білошторма з Ожинолапом та Зололапом біля стіни, що оточувала табір, і підійшов до них. Білий вояк рушив йому назустріч.

— Я попросив їх двох перевірити укріплення і залатати дірки, — нявкнув воєвода. — Якщо Кривавий Клан дійде аж сюди… — він замовк, схвильований самою можливістю такого нападу.

— Гарна ідея.

Вогнезір ледь не задрижав від думки про те, що Кривавий Клан може прорватися у табір. Він різко повернувся, зачувши рух у ялівцевому тунелі, і кинув здивований погляд на Білошторма, коли звідти вийшов Круколап, а за ним — Ячмінь. Чорно-білого самітника раніше ніколи не бачили у Громовому таборі.

Залишивши воєводу розбиратися з новаками, Вогнезір підійшов до новоприбулих. Круколап впевнено поспішив назустріч, а Ячмінь плентався позаду, ніби не був упевнений, чи його тут приймуть.

— Нам потрібно з тобою поговорити, — одразу сказав Круколап. — Учора ми зустріли Одновуса на їхньому кордоні, і він розповів нам про Бича і про Кривавий Клан. Ми хочемо допомогти, а ще — і це навіть важливіше — Ячмінь має для тебе деяку інформацію.

Вогнезір привітався кивком.

— Радий вас обох бачити, — нявкнув він. — Ми будемо вдячні за будь-яку допомогу. Ходімо краще до мого кубла.

Ячмінь ніби заспокоївся після дружнього привітання Вогнезора, тож двоє самітників пішли слідом за провідником до печери під Високим Каменем. Світанкове проміння освітлювало тихе кубельце. Там було так спокійно, що Вогнезір майже забув про Бича і його кровожерних поплічників. Але серйозний вигляд гостей нагадав йому про тінь, що затьмарила майбутнє лісу.

— Що трапилось? — запитав він, коли самітники вмостилися.

Круколап роззирався навколо з майже благоговійним виразом. Вогнезір міркував, що він, мабуть, згадує Синьозірку і думає про те, як його однокашнику вдалося зайняти місце колишньої провідниці. Ячменю ж, здавалося, було досить незручно. Він підібгав під себе лапи і заговорив:

— Я народився в угіддях Двоногів. І я дуже багато знаю про Бича і його вояків. Я… можна сказати, що я колись був членом Кривавого Клану.

Вогнезір запалився цікавістю.

— Продовжуй.

— Перший мій дитячий спогад — як я грався з іншими кошенятами на пустирі, — пояснив Ячмінь. — Наша мама навчала нас полювати і шукати їжу між сміттям Двоногів, а пізніше показала, як самим оборонятися.

— Твоя мама була вашою виховницею? — здивовано запитав Вогнезір. — Усіх вас?

Ячмінь кивнув.

— У Кривавого Клану немає чіткої системи виховників і новаків. Це взагалі не Клан у лісовому розумінні. Більшість котів просто коряться Бичу, бо він найсильніший і найлютіший, а Кістяк — щось на зразок воєводи, він виконує всю брудну роботу.

— Кістяк? — перепитав Вогнезір. — Це такий великий чорно-білий кіт? Він був біля Чотиридерева.

— Наче він, так, — голос самітника бринів зневагою. — Він майже такий злий, як Бич. Усіх, хто з ними не погоджується, вони виганяють, якщо пощастить. Якщо ні, то вбивають.

Вогнезір витріщився на нього.

— А як доглядають за кошенятами і старійшинами?

Ячмінь знизав плечима.

— Партнер кішки зазвичай полює для неї, доки кошенята ще малі. Навіть Бич розуміє, що без малих кошенят немає Клану. Але старійшини, хворі чи поранені… їх залишають напризволяще. Або вбивати, або бути вбитими — полювати або помирати з голоду. Для слабкості місця немає.

Вогнезір відчув, як на ньому настовбурчилась кожна волосинка. Як таке може бути? Клан, який не турбується про нужденних і в якому котів після багатьох років вірної служби залишають помирати, якщо вони не в змозі подбати про себе!

— Чому вони взагалі слухають Бича? — обурився він.

— Декому подобається убивати, — голос Ячменя був холодний, а очі дивилися невідь куди. —Інші просто бояться. Ти не можеш жити сам по собі на землях Двоногів, якщо лише не маєш власного Двоножачого гнізда. Ти або з Бичем, або проти нього, а ті, хто проти, довго не живуть.

Круколап присунувся ближче до товариша і заспокійливо притулився до його боку.

— Тому Ячмінь і пішов, — нявкнув він. — Розкажи Вогнезорові про це.

— Тут нема про що багато розказувати, — Ячмінь здригнувся і зморщився, ніби від поганих спогадів. — Я не міг терпіти того, що витворяв Бич, тож однієї ночі просто втік. Я боявся, що Бич чи його вояки зловлять мене, але дістався до краю земель Двоногів і перебіг Громошлях. Я чув запахи інших котів у лісі, але думав, що вони такі самі, як Бич і його банда, тож тримався від них подалі. І нарешті я знайшов ферму, де начебто міг би жити спокійно. Двоноги мене не чіпали. Їхні миші їм усе одно ні до чого.

Він замовк, а в голові Вогнезора тим часом роїлися думки. Ячменеві слова підтвердили те, що він уже знав до цього: Бич був жорстоким і небезпечним ворогом.

— Але в Бича мусить бути слабке місце, — нявкнув провідник. — Повинен бути якийсь спосіб його перемогти.

Ячмінь зустрівся поглядом із Вогнезором і нахилився до нього.

— Його сильний бік є водночас і його слабиною, — відповів він. — Бич та його вояки не вірять у Зоряний Клан.

«Цікаво, що він має на увазі», — подумав Вогнезір. Хмарохвіст також не вірив у Зореклан, але він був вірний Громовому Клану. Що Ячмінь намагався сказати?

— У Кривавого Клану немає медикота, — продовжив самітник. — Я вже казав, що вони не піклуються про хворих. І якщо вони не вірять у Зоряний Клан, то й не отримують і не тлумачать жодних знаків.

— Отже… вони не дотримуються вояцького правильника? — як тільки слова злетіли з язика, Вогнезір зрозумів, яким дурним було його питання. Усе, що Ячмінь розповів, усе, що він побачив на власні очі, було підтвердженням цього. — І ти хочеш сказати, що це його слабина? Та це ж означає, що вони готові на все і їх не зупинить жоден кодекс честі.

— Це правда, — визнав Ячмінь. — Але, Вогнезоре, подумай. Без вояцького правильника ти був би таким самим кровожерним, як Бич. Може, ти б навіть міг краще з ним битися. Але без віри у Зоряний Клан… Хто ти тоді?

Він спокійно глянув у вічі провіднику. Вогнезорові завертілось у голові. Після розмови з Ячменем він почав боятися Кривавого Клану ще більше. І все ж десь глибоко в душі у нього жевріла надія, ніби Зореклан намагався сказати щось, чого він не міг зрозуміти — чи поки що не міг.

— Дякую, Ячменю, — нявкнув Вогнезір. — Я подумаю про те, що ти розказав. І я не забуду про вашу допомогу.

— Це ще не все, що ми мали зробити, — підвівся Круколап. — Одновус розповів, що через три дні ви маєте зустрітися з Бичем — тепер уже через два дні. Ми обоє будемо там із вами.

Вогнезір здивовано подивився на котів.

— Але ж ви самітники, — сказав він. — Це не ваша війна…

— Та ну, Вогнезоре, — нявкнув Ячмінь. — Якщо Бич зі своїми посіпаками оселиться в лісі, як думаєш, скільки ми ще протягнемо? Їм чверті місяця вистачить, щоб знайти нашу повітку і наших мишей. Нам залишиться або забиратися геть, або прийняти смерть.

— Ми хочемо битися за наших друзів, — тихо додав Круколап.

— Дякую, — Вогнезір розчулився від тої вірності, яку йому виявляли два самітники. — Усі Клани шануватимуть ваш подвиг.

Ячмінь форкнув.

— Не знаю щодо цього. Я всього лише хочу мирного життя, але в мене його не буде, доки ми не розберемося з Кривавим Кланом.

— Ні в кого не буде, — погодився Вогнезір. — У нас немає надії, доки Бич гуляє цим лісом.

Провідник попрощався з Круколапом та Ячменем і подався до лощовини, щоб перевірити, як проходять тренування, коли раптом помітив Довгохвоста й Морозошубку, що поспішали до табору. Вогнезір спинився і зачекав на них.

— Є новини? — запитав він.

Довгохвіст кивнув.

— Ми пройшлися вздовж кордону з Тіньовим Кланом до Чотиридерева, — доповів він. — З Тіньового боку чути запах Кривавого Клану. Навіть через Громошлях не треба переходити, там так смердить.

— Можливо, вони там ховаються, — додала Морозошубка.

— Цілком можливо, — замислено нявкнув Вогнезір. — Але куди подівся Тіньовий Клан?

— Я саме збирався до цього перейти, — очі Довгохвоста поширилися від хвилювання. — Ми знайшли їхній слід біля Чотиридерева — ніби багато котів ішли в одному напрямку. Я думаю, що вони перейшли на територію Річкового Клану.

— Тож вони таки об’єдналися з Річковим Кланом, — уголос метикував провідник. — Цікаво, як їх там прийняли. Чи спробує Леопардозірка повернути собі колишній авторитет після смерті Тигрозора?

Вогнезір знизав плечима. У нього було достатньо власних проблем, щоб перейматися ще й через Леопардозірку.

— Дякую, Довгохвосте, — нявкнув він. — Це важливі новини. Тепер можете піти поснідати.

Довгохвіст вдячно кивнув і ввійшов до ялівцевого тунелю разом із Морозошубкою. Вогнезір глянув їм услід, а коли кінчик хвоста Морозошубки зник у кущах, рушив до лощовини.

Сіросмуг сидів на камені й спостерігав за новаками. Вогнезір приєднався до нього.

— Як тут справи?

— Краще не буває, — відповів сірий вояк. — Якби нас зараз побачив Бич, він би вже втікав до Двоногів, підібгавши хвоста!

Сіросмуг виглядав вельми рішуче — таким його Вогнезір востаннє бачив під час їхньої дружби зі Срібнострумкою. Він так хотів би розповісти другові про те, що бачив його кохану уві сні біля Місяцескелі, але знав, що це не зарадить його горю. Срібнострумка все одно була мертва, і Вогнезір лише сподівався, що Сіросмуг ще нескоро приєднається до неї в Зореклані.

— У будь-якому разі, — продовжив Сіросмуг, — зараз у нас найкращі вояки за всі часи, — він здивовано поглянув на бійку між Ожинолапом та Шипокігтем. — Чекай хвилинку, треба підправити Ожинолапові прийом із кігтями.

Сіросмуг зіскочив з каменя і побіг через лощовину, залишивши Вогнезора спостерігати далі. Неподалік від провідника кружляли одне навколо одного Крапохвістка і Дрібновух, вичікуючи вдалого моменту для стрибка. На іншому кінці галявини Піскошторма розмовляла з трьома кошенятами Верболози. Вогнезір підійшов ближче, щоб послухати.

— Гаразд. Уявіть, що я вояк Кривавого Клану і я щойно прорвалася до табору. Що ви будете роби…

Вона не встигла закінчити і запищала, бо Каринка вистрибнула і боляче вкусила її за хвіст. Піскошторма крутнулася й піднесла одну лапу, не випускаючи пазурів, але не встигла вона ще відігнати Каринку, як Сажко і Дощик стрибонули на неї ззаду. Руда кішка заточилася і впала під вагою кошенят.

Поки Вогнезір дійшов до них, Піскошторма вже вивільнилася, а в її зелених очах горіли вогники.

— Молодці! — нявкнула вона. — Якби я справді була з Кривавого Клану, то вже давно би тікала геть, — вона повернулася до Вогнезора і додала: — Привіт! Ти їх бачив? За кілька повень ці кошенята вже будуть чудовими вояками!

— Я в цьому не сумніваюся, — нявкнув провідник. — Ви великі молодці, — похвалив він кошенят. — А краще за Піскошторму вас ніхто не навчить.

— Я хочу, щоб Піскошторма була моєю виховницею, — нявкнула Каринка. — Вогнезоре, можна?

— Ні, я хочу! — запротестував Сажко.

— Ні, я! — і собі додав Дощик.

Піскошторма захитала головою і замуркотіла, сміючись.

— Вогнезір сам вирішить, хто стане вашими виховниками, — сказала вона кошенятам. — А тепер покажіть йому ваші захисні прийоми.

Вогнезір дивився, як малі збиваються докупи, зображаючи напад і захист. Хоч як вони хвилювалися, та все ж змогли згадати науку Піскошторми, вправно ухиляючись і вистрибуючи, відбиваючи напади.

— Вони швидко вчаться, — тихо сказала Піскошторма. — Особливо Каринка, — і, глянувши на Вогнезора, додала: — Якби ти попросив мене її виховувати, я б не відмовилась.

— Це поки що між нами, та коли прийде час, вона твоя, — пообіцяв Вогнезір, ніжно глянувши на воячку.

Навіть тепер, коли він, і Піскошторма, і ці кошенята, і весь Клан були на межі катастрофи, Вогнезір не міг не почувати гордощів і надії. Притулившись до рудої киці, він промуркотів:

— Ми виграємо битву. Я мушу в це вірити.

Піскошторма не відповіла, але він усе зрозумів з її погляду.

Провідник залишив їх далі займатися і пішов на інший край лощовини, де Хмарохвіст із Ясносердою тренувалися разом із Зололапом і Порохошубом. Ясносерда щойно перекинула Порохошуба. Вояк підвівся, відпльовуючись від піску, і нявкнув:

— Я такого руху не передбачив! Покажи ще раз.

Ясносерда припала до землі, але раптом побачила Вогнезора і встала.

Хмарохвіст підійшов до провідника, гордо задерши хвоста.

— Ти це бачив? — спитав він. — Ясносерда б’ється дуже добре.

— Продовжуй, — попросив її Вогнезір. — Це виглядає цікаво.

Ясносерда схвильовано глянула на нього здоровим оком, а тоді повернулася, щоб зібратися. Порохошуб спробував зайти зі сліпого боку, та вона крутилася весь час, не випускаючи його з поля зору. Коли вояк підстрибнув, Ясносерда прослизнула під ним і вибила з-під задніх лап землю. Він заточився і впав.

— Тепер ясно, чому тебе називають Порохошубом, — пожартував Хмарохвіст, коли вояк знову підвівся, обтрушуючи хутро.

— Молодчина, Ясносердо! — вигукнув Вогнезір.

Він повів вухами, щоби покликати Хмарохвоста на кілька слів.

— Я сподівався тебе тут застати, — тихо нявкнув провідник. — Я збираюся до Принцеси, думав, чи не хотів би ти піти зі мною.

Хмарохвіст нашорошив вуха.

— Ти хочеш її попередити?

— Так. Їй варто знати про небезпеку від Кривавого Клану. Я знаю, що Принцеса нечасто виходить у ліс, але все ж…

— Зараз повернусь, — нявкнув Хмарохвіст і відбіг поговорити з Ясносердою.

За хвилину двоє котів уже вирушали до Високих Сосон. Вогнезір попрощався із Сіросмугом, і вони з Хмарохвостом залишили лощовину. Бліді промені гололисту освічували попіл на землі, що ще залишився від пожежі. Кілька рослинок, яким вдалося вижити, вже всохли, навколо панувала цілковита тиша. «Цей гололист і так важкий, — подумав Вогнезір, — навіть без проблем із Кривавим Кланом».

Нарешті вони дійшли до гнізда Двоногів, з якими жила Принцеса. Вогнезір відчув велике полегшення, побачивши її на живоплоті. Кішка голосно замуркотіла, помітивши їх, а Вогнезір вибіг на узлісся і скочив на паркан. За мить біля них уже був Хмарохвіст.

— Вогнесерде! — вигукнула Принцеса, тулячись до брата. — Хмарохвосте! Я така рада вас обох бачити. Як ви?

— Чудово, — відповів Вогнезір.

— Він тепер провідник Клану, — сказав Хмарохвіст. — Треба називати його Вогнезір.

— Провідник Клану? Це прекрасно! — Принцеса гучно замуркотіла. Вогнезір знав, що вона ним пишається, хоч і не розуміє ні жалю за Синьозіркою, ні важкого тягаря відповідальності на його плечах. — Я така за тебе рада, — провадила кішка. — Але ви обоє такі худі, — завагавшись, додала вона і відхилилась, щоб краще оглянути брата та сина. — Ви добре їсте?

Важко було відповісти на це запитання. І Вогнезір, і решта котів Клану голодували весь гололист, але складно пояснити Принцесі, як це — немає здобичі, коли Двоноги щодня її добре годують кицюнячою їжею.

— Нормально, — нетерпляче відповів Хмарохвіст. — Але зараз ми прийшли сказати, щоб ти не ходила до лісу. Навколо бродять лихі коти.

Вогнезір роздратовано зиркнув на свого племінника. Він хотів якось лагідніше попередити Принцесу.

— Коти із земель Двоногів прийшли до лісу, — пояснив Вогнезір, водночас пригортаючись до сестри. — Вони дуже люті, але тебе не мали б зачіпати.

— Я бачила, як вони крадуться між деревами, — сказала Принцеса, стишивши голос. — І ще я чула про них різні історії — що вони вбивають інших котів і навіть собак.

Вогнезір подумав, що ці історії, мабуть, правдиві, і пригадав зуби, які «прикрашали» ошийник Бича.

— Вони точно прибріхують, — заспокоїв він Принцесу, сподіваючись, що це прозвучало переконливо. — Головне не хвилюйся. Але буде краще, якщо ти не виходитимеш зі свого садка.

Принцеса пильно поглянула йому у вічі, і Вогнезір зрозумів, що цього разу її не обманула його оптимістична інтонація.

— Я так і зроблю, — пообіцяла вона. — І попереджу інших котів.

— Добре, — нявкнув Хмарохвіст. — Ні про що не турбуйся. Ми скоро проженемо Кривавий Клан.

— Кривавий Клан! — здригнувшись, повторила Принцеса. — Вогнезоре, ви у великій небезпеці, правда?

Вогнезір кивнув, вирішивши не ставитись до неї як до м’якотілої кицюні, що не зможе зрозуміти правду.

— Так, — відповів він. — Кривавий Клан дав нам три дні, щоб забратися з лісу. Але ми цього робити не збираємося, тож доведеться битися.

Принцеса досі дивилася на нього довгим, замисленим поглядом. Вона махнула кінчиком хвоста і випадково зачепила шрам на його боці — бойове поранення, яке він заробив так давно, що вже й забув, коли саме. Вогнезір раптом збагнув, як він для неї виглядав: кістлявий, обідраний, сухий, із десятками шрамів, що постійно нагадували про складне життя у лісі.

— Я знаю, ти зробиш усе, що зможеш, і навіть більше, — тихо сказала кішка. — У цього Клану не могло би бути кращого провідника.

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — нявкнув Вогнезір. — З такою загрозою Клан ще не зустрічався.

— Але ви її переборете. Я знаю, що ви зможете, — Принцеса лизнула його вухо і пригорнулася ближче. Вогнезір відчув запах страху, але сестра виглядала спокійною й незвичайно серйозною. — Повертайся цілим, Вогнезоре, — прошепотіла вона. — Будь ласка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 25

Попрощавшись із Принцесою, Хмарохвіст вирушив на полювання, а Вогнезір сам повертався до табору. Поки дійшов до схилу, сутінки вже згустилися, тож він відчув запах Білошторма, ще перш ніж помітив його попереду. Вогнезір наздогнав воєводу перед входом до ялівцевого тунелю. Білошторм тримав у зубах полівку, але поклав її на землю, побачивши провідника.

— Я хотів з тобою переговорити, — сказав білий вояк, навіть не привітавшись. — Краще зробити це тут, щоб нас ніхто не почув.

Вогнезір відчув, як йойкнуло серце.

— Що сталося? Якась проблема?

— Ти маєш на увазі щось, окрім Бича? — криво всміхнувся Білошторм. Він сів на пласкому камені й підкликав до себе Вогнезора. — Ні, все гаразд. Патрулі та впоряди проходять чудово… але я весь час запитую себе, чи знаємо ми насправді, що робимо?

Вогнезір витріщився на нього.

— Що ти хочеш сказати?

Громовий воєвода тяжко зітхнув.

— Бич зі своїм Кланом переважають нас кількісно, навіть якщо рахувати нас разом із Вітряним Кланом. Я знаю, що Громові вояки будуть битися до останньої краплі крові, але, можливо, така ціна зависока?

— Ти гадаєш, що нам варто здатися? — гостро спитав Вогнезір. Такої поради від свого воєводи він не очікував. Якби Білошторма так не шанували за його відвагу, він би сказав, що це слова боягуза. — Залишити ліс?

— Я не знаю, — Білошторм сказав це таким втомленим голосом, що Вогнезір раптом пригадав, скільки йому повень. — Усе змінюється, це неможливо заперечити. Але, може, нам уже час пошукати нового місця? За Високими Скелями має бути вдосталь землі. Ми могли би знайти собі інше…

— Ніколи! — перебив його провідник. — Це ліс наш.

— Ти ще молодий, — серйозно глянув на нього Білошторм, — і сприймаєш це так. Але помре багато котів, Вогнезоре.

— Я знаю, — весь день Вогнезір займався тим, що піднімав настрій воякам — і собі — думками про перемогу над Бичем. А тепер Білошторм хоче йому довести, що перемога такою ціною їм не потрібна. Та Громовий Клан повинен вигнати чужаків з лісу, навіть якщо вони втратять багатьох вояків.

— Ми мусимо битися, — нявкнув він. — Ми не можемо повернутися і втекти, як миші. Ти маєш рацію, Білошторме, я знаю, що маєш, але який у нас є вибір? Зореклан не міг захотіти, щоб ми залишили ліс.

Білошторм кивнув.

— Я знав, що ти це скажеш. Я розповів тобі, що думаю. Для цього й існує воєвода.

— Я вдячний тобі за це, Білошторме.

Білий вояк підвівся і вже схилився над полівкою, але перевів погляд на Вогнезора.

— У мене ніколи не було таких амбіцій, як у Тигрозора чи в тебе… — нявкнув він. — Я ніколи не хотів бути провідником. А тепер я практично радий, що не є ним. Ніхто б не позаздрив тому, який вибір зараз стоїть перед тобою.

Вогнезір моргнув, не знаючи, що відповісти.

— Я лише сподіваюся, — вів далі Білошторм, — що коли прийде час, я зможу битися з усіх своїх сил.

Сумнів тінню ліг на лице воєводи, і Вогнезір зрозумів, що в його віці багато котів уже ставали старійшинами. Логічно, що він переживав за свої вояцькі здібності.

— Я знаю, що зможеш, — сказав Вогнезір. — У лісі немає шляхетнішого вояка, ніж ти.

Білошторм мовчки глянув на Вогнезора. Тоді підняв свою мишу і зайшов до табору.

Вогнезір залишився на камені. Слова Білошторма схвилювали його, і раптом він втратив бажання повертатися до табору і свого тінистого кубла під Високим Каменем. Він знав, що все одно не зможе заснути.

Провідник кілька хвилин просто вслухався у м’які звуки ночі, а тоді підвівся й пішов назад до схилу. Звідти, де щойно було сонце, долинали лише слабкі червонясті промені, а над головою небо було вже чорне, і з нього споглядали кілька вояків Зореклану.

Вогнезір тихо прослизнув у підлісок, а за якийсь час усвідомив, що лапи самі ведуть його до Сонячних Скель. Поки він дійшов до краю лісу, вже геть стемніло. Круглі обриси скель вимальовувались на тлі неба, ніби спини тварин, а на них мерехтіла паморозь. За ними чувся дзюркіт води, а трохи ближче — чиєсь шарудіння, наче здобичі.

Вогнезір відчув, як рот наповнився слиною, він розпізнав запах мишки. Ледь не пливучи над землею, кіт став у стійку і вмить стрибнув. Він і не підозрював, наскільки був голодний, доки його щелепи не зімкнулися на здобичі. Вогнезір покінчив з нею за кілька голодних ковтків.

Він відчув, як йому покращало. Вогнезір вистрибнув на камінь і знайшов собі місце, звідки міг вигідно дивитися на річку. Темна вода відблискувала світлом зір. Вітер збрижив гладку поверхню, скуйовдив Вогнезорове хутро і полетів далі, у безлистий ліс позаду нього.

Вогнезір підвів погляд на Срібносмугу. Вояки Зореклану дивилися на нього, але цієї ночі вони виглядали холодними й далекими. Чи турбувалися вони взагалі про те, що діялося в лісі? Чи Синьозірка справді мала рацію, коли кинула їм виклик? На мить Вогнезір зрозумів, наскільки самотньою мала почуватися його колишня провідниця. Він не поділяв її стану, бо, на відміну від Синьозірки, ще не втратив віри у вояків власного Клану. Проте зараз Вогнезір починав розуміти, чому вона сумнівалася в Зореклані.

Стільки котів уже загинули через кровожерні амбіції Тигрозора, і Зореклан не зробив нічого, щоб їх врятувати. Вогнезір гадав, чи варто бути таким дурним і зараз покладатися на допомогу предків.

Та як Громовий Клан зможе вижити без Зореклану? Підвівши голову, він закричав на величну Срібносмугу:

— Покажіть мені, що робити! Покажіть, що ви з нами!

Та від білого холодного вогню над ним не було відповіді.

Вогнезір із болем усвідомив, яким малим і безпомічним він був порівняно з величним Зорекланом, що розлігся на небі. Провідник знайшов у скелі печеру, щоб заховатися від холодного вітру. Він не збирався спати, але був такий втомлений, що за кілька хвилин таки стулив повіки.

Йому снилося, ніби він сидить біля Чотиридерева, а навколо стоять теплі й солодкі запахи зеленлисту. Вояки Зореклану сиділи навколо, зайнявши всі чотири пагорби, як тоді, коли він ходив до Місяцескелі отримувати свої дев’ять життів. Вогнезір помітив Плямолистку, Жовтоіклу і всіх котів, яких втратив Громовий Клан, а також тих, хто нещодавно приєднався до їхніх осяйних лав, — Каменешуба і юного Дроколапа.

Уві сні Вогнезір скочив на лапи і загарчав на них. Оце вперше він не відчував благоговійного трепету перед своїми предками. Йому здавалося, що вони покинули і його, і весь ліс напризволяще.

— Ви керуєте лісом! — зашипів Вогнезір, випускаючи весь всій гнів на їхню зраду. — Ви наслали бурю тієї ночі на Зборище, щоб я не міг розказати Кланам, що натворив Тигрозір. Ви дозволили йому привести Бича в цей ліс! Чому ви так робите? Ви хочете, щоб ми всі загинули?

Знайома постать вийшла наперед. Сіро-блакитне хутро Синьозірки мерехтіло в сяйві зір, а в її очах горіли блакитні вогники.

— Вогнезоре, ти не розумієш, — нявкнула вона. — Зореклан не керує лісом.

Громовий провідник мовчки втупився в неї. Значить, усе, що він вивчив, ще коли кицюнею прийшов до лісу, було брехнею?

— Зореклан піклується про кожного кота в лісі, — продовжила Синьозірка, — від сліпого безпомічного кошеняти до найстаршого старійшини. Ми наглядаємо за ними. Ми посилаємо знаки і сни медикотам. Але буря — це не наших лап справа. Бич і Тигрозір по кістках прийшли до влади, бо така їхня природа. Ми спостерігаємо, — повторила провідниця, — але не втручаємось. Якби втручались, чи були б ви тоді справді вільними? Вогнезоре, і ти, і будь-який інший кіт самі робите вибір — слухатися вояцького правильника чи ні. Ви не іграшки в лапах Зореклану.

— Але… — спробував перебити Вогнезір.

Та Синьозірка не звернула уваги.

— І тепер ми спостерігаємо за тобою. Ти — той, кого ми обрали, Вогнезоре. Ти — вогонь, який врятує Клан. Ніхто з вояків Зореклану не привів тебе сюди. Ти сам прийшов, бо маєш вояцький дух і серце справжнього кота Клану. Твоя віра в Зореклан дасть тобі силу.

З її словами у Вогнезора влився спокій. Здавалося, ніби сила Синьозірки — сила всіх котів Зореклану — текла в ньому. Що б не сталося у битві з Кривавим Кланом, він знатиме, що Зореклан не покинув його.

Синьозірка притулилася до його голови мордочкою, як того дня, коли він став вояком. З її доторком бліде сяйво вояків почало згасати, і Вогнезір заглибився у теплу темряву сну. Коли він розплющив очі, перші промені ранкового сонця вже пронизували небо.

Вогнезір устав і потягнувся. Спогад про сон наповнив енергією. Його обов’язком як провідника було врятувати Клан. А з допомогою Зореклану він зуміє це зробити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 26

Вогнезір гадав, чи помітили інші члени Клану його відсутність, чи переймалися тим, що його немає. Він знав, що має повертатись до табору, але ще якийсь час залишався на місці, на камені, спостерігаючи, як лісом розливається світанок.

Землі по той бік річки були спокійні та тихі. Вогнезір спробував уявити собі, як зараз ведеться Леопардозірці. Він гадав, що Тіньові вояки, які повтікали на її угіддя, будуть там непроханими гостями — голодними ротами в час гололисту, коли здобичі й так мало.

Тоді Громовий провідник випростався, наїжачив хутро і нашорошив вуха. Його осяяла одна думка, і він гадки не мав, чому вона не прийшла до нього раніше. Можливо, Громовий Клан і справді був у меншості. Та по той бік річки були вояки ще двох Кланів, і зараз, після смерті Тигрозора, жоден із них не мав підстав підтримувати Кривавий Клан.

— Мишомізкий! — вголос промурмотів Вогнезір. Адже був шанс, що всі чотири Клани зможуть об’єднатися, щоби прогнати лиховісних котів. Четверо не стануть двома — четверо стануть одним, але не так, як того бажав Тигрозір.

Вогнезір зістрибнув із каменя та помчав униз течією до броду.

— Вогнезоре! Вогнезоре! — цей крик захопив його зненацька, коли попереду вже показався брід. Він озирнувся і побачив, що з-за дерев позаду нього виходить Громовий патруль. Сіросмуг вів перед, за ним ішли Піскошторма, Хмарохвіст і Ожинолап.

— Де ти був? — різко нявкнула Піскошторма, порівнявшись із ним. — Ти хоч уявляєш, як ми хвилювалися?

— Пробач, — лизнув її Вогнезір. — Треба було дещо обміркувати, та й усе.

— Білошторм казав, що все з тобою буде добре, — нявкнув Сіросмуг. — Та й Попелюшка наче не турбувалася. Маю таке враження, що вона знала більше, ніж казала.

— Ну, ось я тут, — коротко нявкнув Вогнезір. — І я радий, що зустрів вас. Я йду в Річкові угіддя, і краще буде, якщо зі мною піде кілька вояків.

— Річкові угіддя? — здивувався Хмарохвіст. — Що ти там узагалі забув?

— Я попрошу їх виступити з нами проти Бича.

Молодий вояк витріщився на нього.

— Чи ти з дуба впав? Леопардозірка тобі все хутро повискубує!

— Не думаю. Тигрозір загинув, а особисто їй Кривавий Клан у лісі потрібен не більше, ніж нам.

Хмарохвіст знизав плечима, та й Сіросмуг був ніби не надто впевнений, але очі Піскошторми сяяли втіхою.

— Я знала, що ти вигадаєш спосіб перемогти Кривавий Клан, — промуркотіла вона. — Ходімо.

Вогнезір повернувся та рушив до броду, але перш ніж вони перейшли, його наздогнав Ожинолап.

— Вогнезоре, можна ми поговоримо з Вохролапкою, поки будемо там? — з надією запитав новак. Голос його дрижав. — Іншої нагоди може й не бути.

Провідник завагався.

— Так, якщо побачиш її, — нявкнув він. — Вислухай її версію. А тоді вирішимо, що нам робити.

— Дякую, Вогнезоре! — в очах Ожинолапа засяяло полегшення.

Вогнезір ковзнув униз берегом до броду, за ним ішли його вояки. Ідучи вбрід, він намагався відстежувати пересування на протилежному березі, але нічого не бачив. Там навіть не було слідів Річкового патруля, хоч сонце вже височенько підбилось над обрієм.

Перейшовши на інший берег, Вогнезір повернув угору за течією до Річкового табору. Але спочатку він вийшов до струмка, що вів на галявину Кістяного Пагорба. Провідник аж здригнувся, пригадавши свій останній візит туди. Сморід воронячого їдла вже послабшав, але тепер легіт доніс до нього запах численних котів. Вогнезір упізнав мішаний запах Тигрового Клану, колись такий зловісний, але зараз майже рідний, порівняно зі смородом Кривавого Клану.

— Я думаю, вони зараз на галявині біля Кістяного Пагорба, — нявкнув він через плече. — Принаймні, частина їх. Ми підемо перевіримо, а ти, Сіросмуже, будь на чатах.

Сіросмуг відійшов назад, а Вогнезір рушив проти течії струмка, тихенько скрадаючись у хащах, аж поки вийшов на край галявини. Визирнувши, він побачив, що Кістяний Пагорб уже почав осипатися і зараз нагадував купу сміття. Струмок більше не повнився напівзогнилою здобиччю, а на галяві лежала невеличка купка свіжини, наче коти вже почали зводити новий табір.

На галявині сиділи кілька вояків, їхнє хутро було недоглянуте, а очі бездумно втуплені в порожнечу. Вогнезір здивувався, побачивши там котів і з Річкового, і з Тіньового Кланів. Він думав, що там будуть тільки Тіньові вояки, що вони вирішили облаштовувати табір, а Річкові повернуться до табору на острівці.

Леопардозірка сиділа біля підніжжя Кістяного Пагорба й дивилася просто перед собою. Вогнезір подумав, що вона його точно бачить, але якщо й так, провідниця не подала виду. Тіньовий воєвода, Чорноногий, лежав поруч. Вогнезір спочатку здивувався, а потім відчув полегшення від того, що матиме змогу домовлятися безпосередньо з Леопардозіркою, яка вочевидь намагалася керувати двома кланами водночас.

Він глянув на Піскошторму.

— Що з ними не так? — промурмотів Вогнезір. Він уже готовий був повірити, що коти похворіли, але в повітрі не чувся дух пошесті.

Піскошторма безпомічно похитала головою, а Вогнезір знову повернувся до галявини. Він прийшов сюди в пошуках військової сили, але ці коти, здавалося, були напівмертві. А все ж не було сенсу повертатись назад. Він хвостом дав знак своїм воякам іти за ним та вийшов на галявину.

Жоден кіт ні про що його не запитав, хоч один чи двоє підняли голови та зацікавлено глянули на нього. Зиркнувши на Вогнезора, Ожинолап ковзнув у юрбу на пошуки Вохролапки.

Леопардозірка підвелась.

— Вогнезоре, — її голос був хрипкий, наче вона кілька днів мовчала. — Чого ти хочеш?

— Поговорити з тобою, — відповів Вогнезір. — Леопардозірко, що тут відбувається? Що з вами всіма? Чому ви не у своєму старому таборі?

Леопардозірка довго дивилась на нього.

— Тепер я одноосібна провідниця Тигрового Клану, — нарешті нявкнула вона, а в її безтямних очах спалахнула іскринка гордощів. — Старий Річковий табір надто малий, щоби вмістити обидва Клани. Там живуть королеви, кошенята, старійшини та ще кілька вояків, які їх захищають, — плямиста кішка знущально реготнула. — Але сенсу? Кривавий Клан однаково нас усіх переб’є.

— Не варто так думати, — нявкнув він до Річкової провідниці. — Якщо ми станемо разом, то зможемо вигнати Кривавий Клан.

В очах Леопардозірки сяйнув дикий вогник.

— Мишомізкий ти дурню! — кинула вона. — Вигнати Кривавий Клан? І як же це ти плануєш його вигнати? Тигрозір був найвеличнішим вояком, якого лише бачив цей ліс, а ти бачив, що зробив із ним Бич.

— Я знаю, — спокійно відповів Вогнезір, почувши, як його спиною пробігся холодок від щирого жаху. — Але Тигрозір зійшовся з Бичем віч-на-віч. Ми ж усі разом можемо об’єднатися в бою, щоби потім знову стати чотирма Кланами, як велить вояцький правильник.

Леопардозірка зневажливо глянула на нього, проте не відповіла ні слова.

— То що ж ви будете робити? — запитав Вогнезір. — Підете з лісу?

Леопардозірка завагалась, хитаючи головою з боку на бік, наче її дратувала сама потреба говорити із Вогнезором.

— Я вирядила розвідників на пошуки місця за Високими Скелями, де ми могли б осісти, — зізналась вона. — Але в нас є малі кошенята, а двоє старійшин хворі. Не всі коти можуть іти, а ті, що залишаться, загинуть.

— Їм необов’язково гинути, — у відчаї пообіцяв Вогнезір. — Громовий та Вітряний клани стануть до бою. Приєднуйтесь.

Він очікував подальших насмішок, але Леопардозірка, навпаки, глянула на нього уважніше. Чорноногий тим часом звівся на лапи і став побіля неї. Вогнезір повернувся до Громових котів. Він почув, як люто зашипів Сіросмуг, і побачив, що його друг висовує кігті. Провідник застережливо помахав хвостом перед своїми вояками. Він відчував до Чорноногого не меншу огиду, ніж Сіросмуг, але зараз їм необхідно було стати союзниками, щоб зустріти сильнішого ворога.

— Чи ти мишомізка? — прогарчав Тіньовий воєвода. — Ти ж не думаєш про те, щоб насправді приєднатися до цих дурнів? Їм забракне сили навіть посмикати Кривавий Клан за хвоста. Нас розірвуть.

Леопардозірка холодно глянула на Тіньового кота, і Вогнезір відчув новий приплив надії — можливо, вона любила Чорноногого не більш, ніж він сам. Каменешуб, який загинув від кігтів чорно-білого вояка, був її вірним воєводою.

— Тут я провідниця, — зауважила вона. — І я вирішую. І я не готова здаватися — принаймні, поки ще є надія вигнати звідси Кривавий Клан. Добре, — нявкнула Леопардозірка, знову повертаючись до Вогнезора. — Який твій план?

Вогнезір хотів мати про запас якийсь вигадливий виверт, якийсь спосіб вигнати звідси Кривавий Клан, не важачи життям кожнісінького кота в лісі. Але вивертів не було. Шлях до перемоги, якщо такий узагалі був, пролягав крізь біль і страждання.

— Завтра на світанку, — відповів він, — Громовий і Вітряний Клани зустрінуться з Кривавим біля Чотиридерева. Якщо Тіньовий та Річковий приєднаються до нас, ми станемо вдвічі сильніші.

— І ти нас очолиш? — запитала Леопардозірка. Тоді неохоче додала: — Я вже не маю сили вести своїх котів у бій.

Вогнезір здивовано кліпнув. Він гадав, що Леопардозірка вимагатиме влади над усіма Кланами. Вогнезір іще не був певен того, чи зможе обійняти загальне провідництво замість неї, але тепер бачив, що вибору в нього немає.

— Якщо ти хочеш саме цього, тоді так, очолю, — відповів він.

— Очолить нас? — позаду Вогнезора пролунав сповнений насмішки голос. — Кицюня? Леопардозірко, ти там головою вдарилась?

Вогнезір озирнувся, вже знаючи, кого побачить. До нього крізь невеличку групу колишніх побратимів пробирався Темносмуг.

Вогнезір витріщився на нього. У Громовому Клані Темносмуг завжди красувався своєю лискучою шубкою, зараз же його чорно-смугасте хутро було тьмяне і скуйовджене, наче він перестав дбати про себе. Кіт виглядав затурканим, а кінчик його хвоста нервово посмикувався. Лише холодна ворожість у його погляді зосталась незмінною та зневага, з якою він розглядав Вогнезора.

— Привіт, Темносмуже, — кивком привітався Вогнезір.

Він уже ніколи насправді не зміг би його пожаліти, а все ж шкода було бачити, як убого виглядав темний вояк, який порожній був його погляд — він наче уже був покараний за зраду рідного Клану.

Леопардозірка вийшла вперед.

— Темносмуже, це не тобі вирішувати, — нявкнула вона.

— Ми маємо тебе вбити або вигнати звідси, — вищирився Темносмуг до Вогнезора. — Це ти налаштував Бича проти Тигрозора. Це через тебе він загинув.

— То це моя провина? — зачудовано спитав Вогнезір. Очі темного вояка спалахнули ненавистю, і Вогнезір зрозумів, що так Темносмуг тужить за полеглим провідником. Тепер, коли Тигрозір загинув, він зостався геть сам. — Ні, Темносмуже. Це власна провина Тигрозора. Якби він не привів Кривавий Клан до лісу, нічого цього не сталося б.

— А як це взагалі сталося? — втрутився Сіросмуг. — От що мені цікаво. Про що Тигрозір думав? Він хіба не розумів, що саме випускає в цей ліс?

— Він думав, що це на краще, — Леопардозірка наче намагалася захистити Тигрозора, хоч її слова і звучали безбарвно. — Він вірив, що лісовим котам буде безпечніше, якщо вони всі об’єднаються під його проводом, думав, що Кривавий Клан переконає тебе в його правоті.

Сіросмуг зневажливо пирхнув, але Леопардозірка не звернула на нього уваги. Натомість вона махнула хвостом, і наперед вийшов іще один вояк — кощавий сірий кіт із порваним вухом. Вогнезір упізнав Валуна, одного з перекинців, прийнятих Тигрозором у Тіньовий Клан.

— Валуне, розкажи Вогнезорові, що сталося, — наказала Леопардозірка.

Тіньовий вояк, кощавий і виснажений, глянув на Громового провідника.

— Я колись належав до Кривавого Клану, — зізнався він. — Уже багато повень як пішов звідти, але Тигрозір знав про моє минуле. Він попросив мене відвести його до земель Двоногів, бо йому треба було більше котів, щоб утвердити панування Тіньового Клану над лісом, — Валун глянув на свої лапи і смикнув вухами. — Я... я намагався сказати Тигрозорові, що Бич небезпечний, але ніхто з нас насправді не уявляв, на що він здатен. Тигрозір запропонував Бичеві частку лісу, якщо той приведе своїх вояків на підмогу в бою. Він думав, що переконає всіх інших котів приєднатися до Тигрового Клану, а потім зможе вигнати і Кривавий Клан.

— Але він помилявся, — промурмотів Вогнезір, знову відчуваючи ту скорботу, яка охопила його, коли старий ворог помирав біля його лап.

— Ми не повірили, що він помер, — погляд Валуна був геть бездумний. — Ми думали, що ніхто й ніколи не зможе здолати Тигрозора. Коли Криваві коти напали на наш табір після смерті Тигрозора, ми були надто шоковані, щоби битися. Дехто подумав, що безпечніше буде приєднатися до Бича. Наприклад, Зубощерб, — у голосі Валуна почулась гіркота. — Битися з Кривавим Кланом варто бодай для того, щоб я міг вчепитися кігтями в хутро цього зрадника.

— То ви це зробите? — Вогнезір збагнув, що всі коти, які були на терені, тепер підійшли до них і мовчки слухали. Лише Чорноногий і Темносмуг стояли осторонь, окрай юрби. — Ви завтра вийдете з нами і Вітряним Кланом?

Усі коти мовчали, очікуючи відповіді Леопардозірки.

— Я не знаю, — нявкнула вона. — Можливо, ми вже програли цю битву. Мені треба подумати.

— Нам не так уже й багато лишилося, — зауважила Піскошторма.

Вогнезір помахом хвоста зібрав навколо себе вояків та покликав їх за собою на край галявини.

— Думай зараз, Леопардозірко, — нявкнув він. — Ми зачекаємо.

Річкова провідниця сердито зиркнула на нього, наче зібралась наполягати на тому, що думатиме стільки, скільки їй буде треба. Та вона нічого не сказала, тільки покликала двох чи трьох Річкових вояків і заходилася про щось тихцем із ними говорити. Чорноногий, спалахнувши люттю, рушив до них. Решта котів досі зберігали дику, ніби промерзлу тишу, аж Вогнезір почав сумніватися, чи буде з них ударна сила.

— Невже вони справді настільки мишомізкі? — прогарчав Хмарохвіст. — Про що тут говорити? Леопардозірка каже, що в безпеці їм звідси не піти. Що їм залишається, окрім битви?

— Тихо будь, Хмарохвосте, — наказав Вогнезір.

— Вогнезоре, — перебив його Ожинолап. Провідник повернувся і побачив свого новака, що стояв за кілька хвостів від нього. — Вохролапка хоче з тобою поговорити.

Молода киця впевнено глянула на Вогнезора, до болю нагадуючи йому свою маму, Злотоквітку.

— Так, Вохролапко? — звернувся він до неї.

— Ожинолап каже, я маю пояснити тобі, чому покинула Клан, — без передмов нявкнула Вохролапка. — Але ж ти уже й сам знаєш, хіба ні? Я хочу, щоб мене оцінювали за те, ким я є, а не за те, що зробив мій батько. Я хотіла почуватися частиною Клану.

— Жоден кіт не вважав, що ти не є частиною Клану, — заперечив Вогнезір.

Вохролапка блиснула на нього очима.

— Вогнезоре, я в це не вірю, — нявкнула вона. — І ти не віриш.

Вогнезору раптом стало спекотно під хутром від почуття провини.

— Я помилився, — визнав він. — Я дивився на вас обох, а бачив тільки вашого батька. Інші коти також. Але я не хотів, щоб ти йшла.

— Інші коти хотіли, — тихо нявкнула Вохролапка.

— Вона все ще може повернутись до Клану, хіба ні? — запитав Ожинолап.

— Почекай хвилинку, — різко перебила його Вохролапка. — Я не запитую, чи можна мені повернутися. Я хочу бути відданою моєму новому Клану. — Її очі сяяли. — Я хочу стати найкращою воячкою, — провадила вона. — Тому я не можу бути в Громовому Клані.

Вогнезір заледве міг оцінити всю відвагу та відданість, яку вони втрачали.

— Мені шкода, що ти покинула Громовий Клан, — нявкнув він, — і я бажаю тобі всього найкращого. Вохролапко, я справді вірю, що ми маємо шанс відстояти ліс, якщо завтра всі чотири Клани виступлять разом. Громовий Клан уціліє і стане Кланом, яким ти зможеш пишатися — Кланом, який пишатиметься тобою.

Вохролапка скупо кивнула йому.

— Дякую.

Ожинолап був розбитий, але Вогнезір знав, що більше йому сказати нічого. Його відволік голос Леопардозірки, яка брела до нього.

— Я прийняла рішення, — сказала провідниця.

Вогнезір відчув, як важко загупало його серце. Усе залежало від рішення Леопардозірки. Без підтримки Річкового та Тіньового Кланів — хай у якому жалюгідному стані вони були — у лісових котів не було надії вигнати Кривавий Клан. І ті кілька митей, поки Леопардозірка йшла до нього, здавалося, розтяглися на кілька повень.

— Річковий Клан завтра виступить проти Кривавого Клану, — оголосила вона.

— Як і Тіньовий, — додав Чорноногий, ступаючи за провідницею. Він блиснув очима на Леопардозірку, визнаючи її зверхність.

Вогнезір відчув полегшення від того, що інші Клани виступлять разом із ним, але він помітив сповнені сумнівів погляди інших котів. Темносмуг був єдиний, хто висловив це вголос.

— Ви всі божевільні, — сказав він. — Приєднатися до кицюні? Ну, я за ним не піду, що би хто мені не сказав.

— Ти будеш слухати наказів, — кинула Леопардозірка.

— Спробуй мене змусити, — відповів Темносмуг. — Ти мені не провідниця.

Кілька митей Леопардозірка дивилася просто на нього. Тоді знизала плечима.

— Дяка Зореклану, що ні. З тебе користі, як із дохлої лисиці. Добре, Темносмуже, роби, як тобі завгодно.

Темний вояк завагався, переводячи погляд із Чорноногого на Леопардозірку й назад, тоді роззирнувся галявиною. Вояки досі про щось мурмотіли одне до одного, але ніхто з них і вусом не повів на Темносмуга.

Тоді він знову глянув на Леопардозірку, наче збирався говорити, але Річкова провідниця відвернулась від нього. Темносмуг крутнувся і люто вищирився до Вогнезора.

— Дурні ви, дурні, вас усіх завтра пороздирають.

У мертвій тиші він пішов геть. Коти розступилися, даючи дорогу, і стежили за ним, аж поки Темносмуг не зникнув у хащах. Вогнезір замислився, куди ж тепер зможе піти самотній вояк.

Леопардозірка ступила вперед.

— Присягаюся Зорекланом, що вдосвіта ми зустрінемось біля Чотиридерева. Ми будемо битися з тобою та Вітряним Кланом проти Кривавого Клану, — трохи уривчасто сказала вона. — Тінешубко, вирядиш мисливські патрулі? На завтра нам потрібні будуть усі наші сили.

Темно-сіра Річкова киця майнула хвостом і рушила крізь ряди котів, збираючи вояків у патрулі.

Леопардозірка глянула на Кістяний Пагорб, і в очах її був глибокий смуток, а плямистим хутром пробігла дрож.

— Треба його зруйнувати, — промурмотіла вона. — Він належить темнішим часам.

Провідниця впилася кігтями в купу дрібних кісток. Повільно й неохоче, наче досі остерігаючись, що Тигрозір може вийти з кущів та звинуватити їх у зраді, вояки приєднались до неї. Кістка за кісткою цю гору розтягували з галявини. Чорноногий і кілька Тіньових вояків стояли та спостерігали звіддалік. Обличчя воєводи ховалося в тіні, тож годі було сказати, про що він думає.

Вогнезір же повів своїх котів геть. Він досягнув успіху в тому, що мав зробити, і не міг не захоплюватися хоробрістю Леопардозірки. Але задоволення від цього не було, лише темне передчуття виникло у Громового провідника, коли він востаннє глянув на два Клани, що сиділи на галявині.

Що, коли я прирік їх усіх на смерть?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 27

То було саме перед світанком, коли місяць уже зайшов, але сонце ще не вистрелило з-поза обрію молочно-ясними променями. Ніч була спокійна, холодна і чорна, ніби замерзла вода.

Вогнезір вийшов із кубла. Галявина була ще порожня, але чулися звуки вояків, що прокидалися у своїх гніздах. На землі поблискувала паморозь, а Срібносмуга над його головою плинула, наче річка, що розтинала небеса.

Зупинившись напитися нічного повітря, сповненого запахів стількох знайомих котів, Вогнезір відчув, як кожна шерстина на його спині стала дибки. Це міг бути для нього останній світанок, проведений у таборі. Це міг бути останній світанок для кожного з Кланів. Він відчував, наче все вислизає з-під його контролю. І коли Вогнезір спробував знайти заспокоєння у тому, що власна його доля в лапах Зореклану, то знайшов там лише непевність.

Провідник зітхнув та обтрусив хутро, перш ніж увійти до тунелю, що вів до кубла Попелюшки. Медикиця саме витягувала трави і ягоди на галяву, де Папоротелапка сортувала їх у зручні для перенесення вузлики.

— Усе добре? — запитав Вогнезір.

— Мабуть, так, — блакитні очі Попелюшки заволокло болем, наче вона вже бачила перед собою всіх поранених котів, яким знадобиться її допомога. — Треба більше котів, щоб віднести це все до Чотиридерева. Ми з Папоротелапкою самі не впораємось.

— У твоєму розпорядженні хоч усі новаки, — нявкнув Вогнезір. — Папоротелапко, підеш їм сказати?

Молода киця кивнула і побігла геть.

— Коли будемо на місці, інші новаки знадобляться нам у бою, — провадив Вогнезір. — Але Папоротелапка може бути біля тебе. Знайдіть собі якусь безпечну місцину. Мені здається, що на тому боці струмка є непогано захищений видолинок...

Попелюшка спалахнула.

— Вогнезоре, ти ж не серйозно? Користі з мене, якщо я не буду там, де точиться бій?

— Але ти потрібна котам, — наполягав Вогнезір. — Якщо поранять тебе, що буде з усіма нами?

— Ми з Папоротелапкою зможемо самі про себе подбати. Ми тобі не безпорадні кошенята, — різка відповідь Попелюшки нагадала Вогнезорові про її виховницю, Жовтоіклу.

Він зітхнув і, підійшовши до медикиці, торкнувся її носика своїм.

— Роби, як знаєш, — нявкнув провідник. — Я не зможу сказати нічого, що б змусило тебе передумати. Але, будь ласка... обережно.

Попелюшка м’яко замуркотіла.

— Не переймайся, Вогнезоре. Усе з нами буде добре.

— Зореклан говорив із тобою про битву? — змусив себе запитати Вогнезір.

— Ні, я жодних знамень не бачила, — медикиця звела очі на Срібносмугу, що блякла в передсвітанковому небі. — Не схоже це на Зореклан — мовчати, коли має статися щось таке значуще.

— Я... я бачив посланий ними сон, Попелюшко, — трохи повагавшись, сказав Вогнезір, — але я не певен, що розумію його, та й часу розповідати тобі не дуже є. Сподіваюся тільки, що це все на краще.

В очах Попелюшки блищала цікавість, поки він переказував їй свій побачений на Сонячних Скелях сон, але вона ні про що не питала.

Вогнезір же вийшов із тунелю та рушив галявиною до кубла старійшин. Дорогою він проминув Орлякошуба, який стояв на стійці, та привітався з ним помахом хвоста.

Коли ж провідник дійшов до поваленого дерева, понівеченого вогнем під час пожежі, то виявив, що всі старійшини сплять. Окрім Крапохвістки, яка сиділа, обгорнувши лапки хвостом.

Кішка піднялась на рівні назустріч Вогнезору.

— Уже час?

— Так, — відповів Вогнезір. — Ми скоро виступаємо... але ти не йдеш із нами, Крапохвістко.

— Що? — Крапохвістка роздратовано наїжачила хутро на плечах. — Чому ні? Може, ми й старійшини, але ж ми не геть безкорисні. Ти справді думаєш, що ми будемо просто сидіти собі та...

— Слухай, Крапохвістко. Це важливо. Ти ж сама чудово розумієш, що Дрібновух та Одноока заледве зможуть дошкандибати до Чотиридерева, не кажучи вже про те, щоби піти в бій. Рябохвоста також слабне із дня на день. Я не можу вести їх у бій проти Бича.

— А зі мною що?

— Я знаю, що ти боєць, Крапохвістко, — Вогнезір добре і довго думав про те, що ж йому сказати, але під цим поглядом старійшини він ніби знову почувався зеленим новаком. — Тому ти й потрібна мені тут. У таборі будуть іще троє старійшин та кошенята Верболози. Вони вивчили кілька захисних прийомів, але до битви ще не готові. Ти будеш головною на терені, поки інші підуть у бій.

— Але я... ох, — голос Крапохвістки зірвався, коли вона збагнула, про що її просить Вогнезір. Тоді хутро на її плечах поволі знову вляглося. — Розумію. Добре, Вогнезоре. Можеш на мене розраховувати.

— Дякую, — підморгнув їй провідник. — Якщо битва обернеться погано, ми спробуємо відійти до табору та підтримати вас на обороні, але можемо й не встигнути. Якщо Кривавий Клан прийде сюди, ви будете останніми з Громового Клану, — він глянув у вічі Крапохвістці. — Тобі треба буде забрати кошенят і старійшин. Спробуйте перейти річку і рушайте далі до ферми Ячменя.

— Добре, — скупо кивнула йому Крапохвістка. — Я зроблю все, що зможу, — озирнувшись, вона глянула на Ясносерду, що спала в тіні поваленого стовбура. — А що з нею?

— Ясносерда тепер сильна, як і кожен вояк, — нявкнув Вогнезір, відчуваючи піднесення. — Вона піде з нами, — він підійшов і однією лапою поторсав кицю. — Прокидайся, Ясносердо. Час нам іти.

Молода киця кліпнула на нього здоровим оком, тоді встала і потягнулась.

— Добре, Вогнезоре. Я готова.

Вона вже майже вийшла на галявину, коли Вогнезір гукнув її:

— Ясносердо, якщо ми з тобою переживемо цю битву, надалі ти спатимеш у вояцькому кублі.

Ясносерда нашорошила вуха і, здавалось, повищала.

— Дякую, Вогнезоре! — нявкнула вона і чкурнула вперед, а всю її сонливість наче лизень злизав.

Кивнувши Крапохвістці на прощання, Вогнезір услід за Ясносердою вийшов на галявину. Тепер уже й інші коти повилазили з кубелець. Новаки зібрались навколо Попелюшки, кожен із них тримав клубочок трав. Порохошуб також був там, він квапливо про щось перемовлявся з Папоротелапкою.

Ближче до вояцького кубла Ясносерда вже приєдналася до Хмарохвоста, а Мишошубка з Довгохвостом кружляли одне навколо одного, востаннє відпрацьовуючи бойові вмілості. Поки Вогнезір дивився на вояків, з-поміж галузок, які затуляли кубло, вислизнули Сіросмуг і Піскошторма в супроводі Шипокігтя та Мрячконіжки. З’явився Білошторм і почав квапити всіх котів до куща кропиви, до свіжини — підкріпитися перед боєм.

Вогнезір відчув приплив гордощів. Це були його коти, хоробрі та віддані.

Обриси голого гілля над ним почали промальовуватися чорним кольором на тлі світанкового неба. Вогнезір раптом відчув жах від цього нагадування про те, що сонце скоро зійде. Він змусив себе впевнено ступати галявиною, аж поки підійшов до Білошторма, який сидів біля купи свіжини.

— Ось і все, — нявкнув білий вояк.

Вогнезір узяв собі водяну мишу. Живіт йому звело судомою, але він таки змусив себе проковтнути кілька шматків.

— Вогнезоре, — після нетривалої паузи повів далі Білошторм, — я просто хотів сказати, що навіть Синьозірка не змогла б керувати краще в ці жахливі часи. Я пишаюся тим, що був твоїм воєводою.

Громовий провідник глянув на Білошторма.

— Білошторме, ти так говориш, наче... — Вогнезір не міг вимовити словами те, чого так боявся. Повага старого вояка важила для нього куди більше, ніж він зумів би сказати, тож важко навіть уявити, як йому буде, якщо Білошторм не повернеться з бойовища.

Воєвода ж зосередився на дрозді, якого саме хрумав, уникав дивитися в очі провіднику й більше нічого не сказав.

У таборі було ще темно, коли Крапохвістка вийшла разом з іншими старійшинами проводжати вояків. Кошенята Верболози поквапилися з ясел попрощатися з матір’ю та Піскоштормою. Вони були в захваті, не надто розуміючи, з чим належить зіткнутися їхньому Клану.

— Ну, Вогнезоре, — нявкнув Хмарохвіст. — Усе готово? — він мимохіть смикнув кінчиком хвоста і зізнався: — Я буду куди щасливіший, коли ми звідси вирушимо.

Вогнезір проковтнув рештки своєї миші.

— Як і я, Хмарохвосте, — відповів він. — Ходімо.

Піднявшись на лапи, провідник помахом хвоста підкликав до себе решту Клану. Він глянув на Піскошторму і відчув приплив сил, побачивши, як її очі сяють довірою та любов’ю.

— Коти Громового Клану, — гукнув Вогнезір, — зараз ми з вами виступимо проти Кривавого Клану. Але ми не самі. Пам’ятайте, що в лісі чотири Клани, їх завжди буде чотири, і сьогодні ми виступимо пліч-о-пліч з іншими трьома. Ми виженемо цих лихих котів!

Його вояки як один підвелися і загукали на знак згоди. Вогнезір повернувся та повів їх на вихід із ялівцевого тунелю, а тоді вгору схилом до Чотиридерева.

Коли він спинився на верхівці та глянув униз, на табір, то й гадки не мав, чи доведеться йому ще хоч раз побачити свій любий дім.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 28

Перші бліді зблиски світанку почали з’являтися, щойно Вогнезір підійшов до Чотиридерева. Зупинившись на березі струмка, він озирнувся на вояків, які йшли за ним. Вогнезір відчув приплив гордощів, коли переводив погляд з одного кота на іншого. Піскошторма — його люба; Сіросмуг — найвідданіший друг, якого коли-небудь мав кіт; Орлякошуб, чутливий та відданий; Білошторм — його мудрий воєвода; Шипокіготь — наймолодший із Громових вояків, який здавався напруженим та водночас спраглим до своєї першої битви; Довгохвіст, що нарешті з’ясував, де лежить його серце; Морозошубка та Мишошубка — дивовижна пара кішок; Порохошуб — потайний, але відданий, а з ним його новак, Зололап; власний новак Вогнезора — Ожинолап, його бурштинові очі палали, а хутро стояло дибки; Хмарохвіст, норовистий, але відданий Клану, разом із Ясносердою, яку він витягнув із лап смерті. Біль гострими кігтями прохромив Вогнезорове серце, коли він збагнув, скільки вони для нього значать і з якою страхітливою небезпекою їм зараз належить зіткнутись.

Він підвищив голос, щоби всі вояки могли його почути.

— Ви знаєте, що чекає на нас попереду, — нявкнув Громовий провідник. — Я ще тільки одне хочу сказати. Відколи Зореклан оселив у цьому лісі чотири Клани, жоден провідник не мав такого гурту вояків, як ви. Пам’ятайте про це, що б не трапилось.

— Тут ніколи не було такого провідника як ти, Вогнезоре, — нявкнув Сіросмуг.

Вогнезір похитав головою, відчуваючи, що горло йому здавило, перекривши здатність говорити. Цілком у стилі Сіросмуга було порівнювати його з великими провідниками типу Синьозірки, але ж сам Вогнезір себе таким ніколи не вважав. Він міг тільки робити все якнайкраще, щоб ця віра в його другові не згасала.

Перетнувши струмок, Вогнезір почув шепотіння та ворушіння, що долинало від річки. Глянувши на схил, провідник побачив Річкових та Тіньових вояків, які тихцем пробиралися до місця зустрічі. Він привітав котів помахом хвоста, а вони оточили його, вливаючись у лави Громового вояцтва.

Вогнезір радів, що вони дотримали своєї обіцянки. Хоча Чорноногий виглядав вороже і заявив, що цього разу Тіньовий Клан битиметься з ними на одному боці, але вони ніколи не стануть друзями Громового Клану.

Вогнезір помітив Валуна серед Тіньових вояків. Там була і Вохролапка — знервована, проте рішуча. Мрячконіжка нерішуче пішла привітатися зі своїми Річковими побратимами, торкнувшись носами з Тінешубкою. Носошморг та Багношуб прибули разом, кожен зі своїм новаком, який ніс припаси. Медикоти проштовхувалися крізь юрбу, аж поки зустріли Попелюшку. Три об’єднані Клани разом пішли до Чотиридерева, а Вогнезір та Леопардозірка повели перед.

Коли вони піднялись на верхівку улоговини, все було ще тихо. Зустрічний вітерець віяв на Тіньові угіддя, і Вогнезір здригнувся від жаху. Їхній запах, мабуть, несло просто до Кривавого Клану, а самі вони тим часом гадки не мали, де їхні вороги.

— Сіросмуже, Мишошубко, — прошепотів він. — Огляньте околиці улоговини. Не виказуйте себе. Якщо побачите якихось котів, поверніться і скажіть мені.

Двоє вояків розбіглись у протилежних напрямках, наче ледь помітні тіні в сіруватому світлі. Вогнезір чекав, намагаючись здаватися спокійним і впевненим у собі, вдячний Білоштормові та Піскоштормі за те, що вони зараз із ним. Він не встиг й подумати про те, що може статися далі, коли Сіросмуг повернувся ще з одним котом. То був Високозорий.

— Вітаю, Вогнезоре, — промурмотів Вітряний провідник. — Вітряний Клан тут. Усі наші вояки і твої друзі — Ячмінь та Круколап.

Коли Високозорий назвав їхні імена, коти вийшли наперед.

— Ми прийшли допомогти, як і обіцяли, — нявкнув Круколап, вітаючись із Вогнезором помахом хвоста. — Ми будемо битися з вами, якщо ви не проти.

— Якщо ми не проти? — повторив Вогнезір, вдячно замуркотівши. — Ми вам безмежно раді, і ви це знаєте.

— Ми пишаємось нагодою битися поруч із тобою, — нявкнув Ячмінь.

Піскошторма підійшла наперед, привіталася зі своїм колишнім побратимом, і двоє самітників стали обабіч неї.

— Ви знаєте, де Кривавий Клан? — запитав Вогнезір у Вітряного провідника.

Високозорий понуро глянув у протилежний бік улоговини, на Тіньові угіддя.

— Мабуть, спостерігають за нами десь там.

Його голос був розмірений, і Вогнезір почав заздрити такій спокійній, непохитній хоробрості, аж поки не відчув запах його страху і не почув, як той шепоче на видиху:

— Допоможи нам, Зореклане! Покажи нам ворога, з яким ми можемо битися!

Якимось чином те, що Високозорий боявся не менше за нього самого, лише помножило Вогнезорову повагу до старшого і досвідченішого провідника. Високозорий нізащо не виказав би свого страху перед рештою Клану, він забув би про всі почуття, щоб тільки гідно виконувати свої обов’язки провідника. Вогнезір сподівався, що зможе зробити так само.

Він вдивлявся у тіні, чекаючи на повернення Мишошубки. І майже негайно побачив, як вона бреде до нього. Водночас щось заворушилося на галявині внизу. Темні тіні виринули з кущів біля підніжжя протилежного схилу — то Кривавий Клан наближався до них загрозливою лавою. Вогнезорові замлоїло в животі, коли Бич виступив наперед із їхніх рядів.

— Я знаю, що ви там! — гукнув Кривавий провідник. — Виходьте, я хочу чути вашу відповідь.

Вогнезір на мить зупинився й оглянув котів, що стояли навколо нього. Він знав, які вони мають бути нажахані, але на їхніх обличчях була тільки люта рішучість. Левиний Клан був готовий до битви.

— Давай, Вогнезоре, — тихо нявкнула Леопардозірка. Вона наїжачила хутро і прищулила вуха, злякана, проте зухвала. — Веди нас.

Вогнезір глянув на Вітряного провідника.

— Ти й досі говорив за всіх нас, — нявкнув Високозорий. — Тож і зараз маєш вести нас. Ми всі віримо тобі.

Вогнезір повів об’єднані Клани на галявину. Бич чекав на нього біля підніжжя Великого Каменя. Його чорна шерсть була дбайливо вилизана, сам він сидів на землі, підібгавши під себе лапи. Очі Кривавого провідника нагадували шматочки льоду, а світанкове сонце поблискувало на зубах, причеплених до його кицюнячого нашийника.

— Мої вітання, — нявкнув Бич. Тоді облизнувся, наче щойно з’їв соковитий шматок здобичі. — То ви вирішили піти? Чи надаєте перевагу битві з Кривавим Кланом?

— У битві немає потреби, — впевнено відповів Вогнезір. На його превелике здивування, зараз він був цілком спокійний. — Ми дозволимо вам мирно повернутись на землі Двоногів.

Бич зронив холодне і насмішкувате «мрняв».

— Повернутись? Ви справді думаєте, що ми такі боягузи? Ні, тепер це наш дім.

Відчуваючи, як згасає остання іскорка надії, Вогнезір глянув над головою Бича, на ряди Кривавих вояків. То були жилаві, міцні коти, на більшості з них були нашийники, «прикрашені», як і в Бича, трофеями колишніх битв. Декотрі з них висовували кігті, укріплені собачими зубами, і Вогнезір пригадав, як кігті Бича легко розпороли черево Тигрозора. Очі Кривавих котів іскрилися в очікуванні наказу до наступу.

— Цей ліс наш, — сказав Вогнезір чорному котові. — І ми правимо ним волею Зореклану.

— Зореклан! — вищирився Бич. — Байки для кошенят. Лісовий дурню, зараз Зореклан тобі не допоможе, — він зірвався на лапи, раптом наїжачившись так, що став здаватися вдвічі більшим, і прогарчав: — В атаку!

Лава Кривавого Клану рушила вперед.

— Левиний Клан, в атаку! — загорлав Вогнезір.

Він кинувся на Бича, але Кривавий провідник заввиграшки відкинув його вбік. Натомість наскочив якийсь великий котяра, він ударив Вогнезора в бік та збив його на землю. Від тиші на терені не зосталося й сліду. Ударивши Кривавого вояка задніми лапами, Вогнезір почув, як довкруж нього незліченні коти продираються крізь лощовину. Леопардозірка з Високозорим разом вистрибнули з кущів; Чорноногий кинувся вперед на чолі міцного гурту Тіньових вояків, а Білошторм вів котів Громового Клану — всі чотири лісові Клани висипали на галявину та зчепилися в сутичці зі своїми ворогами.

Вогнезір спромігся відкинути Кривавого кота та підвестися. Бич кудись пощез. Вогнезора оточило суцільне море котів. Він дивувався, як швидко впорядкувався хаос, що запанував на початку битви. Громовий провідник помітив Сіросмуга, який хоробро зітнувся з великим чорним котом, а Верболоза котилася по землі, впившись зубами в плече плямистої кішки. Довгохвіст також був неподалік, він квилив під масою двох чималих котів. Вогнезір кинувся в битву та притьмом допоміг Довгохвосту, відтягнувши одного з нападників. Він відчув, як кігті проорали борозну його плечем, а тоді полоснув власними кігтями морду вояка. Із рани на чолі кота ринула кров, заливаючи йому очі; осліплений, він відпустив Вогнезора і спробував ще раз ударити, після чого відстрибнув убік та повернувся в пошуках Довгохвоста.

Громовий вояк тим часом уже встиг прогнати іншого свого супротивника, проте його плече і бік сильно кровили. Вогнезір побачив Попелюшку, яка швиденько видибала з кущів. Медикиця вклала Довгохвоста на землю та заходилась біля нього, водночас намагаючись триматися осторонь гущавини бою.

Вогнезір знову кинувся в битву. Повз нього промчав Одновус, переслідуючи Кривавого вояка, а трохи осторонь він помітив Мрячконіжку, яка билася пліч-о-пліч із Перолапкою та Бурелапом. Ясносерда звивалася в бою з Кривавим вояком, удвічі більшим за неї, а її нові техніки ведення бою явно бентежили кота. Хмарохвіст бився поруч із подругою. Ясносерда прослизнула поміж розпростертими лапами супротивника, розпанахавши йому носа своїми кігтями. Кіт повернувся та кинувся навтьоки. Хмарохвіст тріумфально закричав, і двоє друзів знову кинулися в несамовиту зграю нападників.

Неподалік Ячмінь та Круколап пліч-о-пліч билися проти пари однаковісіньких сірих, жилавих вояків із нашийниками, всіяними зубами.

— Я знаю тебе! — вищирився один із них до Ячменя. — Тобі не вистачило духу зостатися з Бичем.

— Мені принаймні вистачило духу піти від нього, — прошипів у відповідь Ячмінь, чіпляючись обома лапами за вухо вояка. — Твоя черга тікати. Тобі тут не місце.

Круколап тримався поруч, і поступово вони відтіснили Кривавих вояків назад у хащі. Біля них на галявину вискочив білий кіт, тікаючи від Ранньоквітки, яка несамовито била його кігтями.

— За Дроколапа! За Дроколапа! — кричала вона, вкладаючи в удари усю свою тугу за вбитим сином. Кішка стрибнула на вояка і збила його на землю, вириваючи з нього клапті білого хутра.

Вогнезір шукав Бича. Поки Кривавий провідник живий, про перемогу й мови не могло бути. На мить, хапаючи повітря, Вогнезір зупинився і подумав, як же це дивно, що остання битва за ліс має бути не з Тигрозором, а з його вбивцею.

Але Кривавого провідника ніде не було видно. Пробившись до підніжжя Великого Каменя, відбиваючись навсібіч, Вогнезір зійшовся віч-на-віч із худорлявою сірою кішкою. Її зелені очі палали ненавистю, і вона кинулась на нього, глибоко впившись у плече зубами і кігтями. Коли воячка його вкусила, Вогнезір відчув, як її всіяний зубами нашийник впивається в його морду. Він крутнувся, вириваючи шию із зубів Кривавої кішки, та кинувся на її незахищене черево, проїхавшись по ньому кігтями від гори до низу. Воячка відстрибнула від нього та зникла в кущах.

Вогнезір стояв, важко дихаючи, та відчував, як із плеча цебенить кров. Скільки ще він зможе отак битися, перш ніж ослабне? У видолинку, здавалося, нітрохи не поменшало Кривавих вояків, усі вони були так само сильні, здорові та вправні. Чи ж ця битва ніколи не закінчиться?

Перед ним виринула плямиста кішка з Кривавого Клану, її лице було спотворене гримасою ненависті. Водночас із кущів вистрибнула якась темна постать, вона вдарила плямисту кішку в бік та відкинула її геть від Вогнезора. Ошелешений провідник упізнав у цій постаті Темносмуга. Невже темний вояк нарешті вирішив бути відданим Громовому Клану?

Але вже за мить він збагнув, як сильно помилився. Темносмуг повернувся до нього і прошипів:

— Ти мій, кицюню. Час тобі здохнути.

Вогнезір наготувався до атаки.

— То зараз ти б’єшся на боці вбивці Тигрозора? — дражнив він Темносмуга. — У тобі зовсім не зосталося відданості?

— Уже ні, — вищирився Темносмуг. — Про мене, хай хоч кожен кіт у лісі здохне воронам на їдло — байдуже. Я хочу тільки побачити твій труп.

Вогнезір ковзнув убік, і Темносмуг проскочив повз нього, але однією лапою таки зачепив йому голову й вибив із рівноваги. Темний вояк кинувся на свого колишнього провідника та прибив до землі. Вогнезір закрутився, намагаючись вивільнити задні лапи. Він несамовито дряпав черево супротивника, але не міг його скинути. Темний вояк вищирив зуби і націлився на Вогнезорову шию. Громовий провідник зібрався для останньої відчайдушної спроби звільнитися.

Раптом Темносмуг скотився з нього. Вогнезір підвівся й побачив, як Сіросмуг зчепився з колишнім побратимом в один великий клубок хутра і кігтів. Шуба Сіросмуга була подерта, а з плеча крапала кров, але перш ніж Вогнезір зміг підбігти і допомогти, його друг пришпилив Темносмуга до долівки і, вилізши на нього, зашипів:

— Зрадник!

Темносмуг закрутився, прорізуючи кігтями рови в землі, але так і не міг скинути з себе сірого вояка.

— Ти лайно лисяче! — фиркнув він і повернув голову, намагаючись впитися в шию Сіросмугові.

Та Громовий вояк ударив його передньою лапою. Пазурі Сіросмуга продерли горлянку ворога, і з неї хлинула кров. Темносмуг здригнувся, його щелепи розкрилися — він намагався ковтнути трохи повітря.

— Нічого більше немає… — сказав він, задихаючись. — Усюди темно… нікого нема…

Вогнезір побачив, як скліють його очі, дивлячись в порожнечу. Тіло Темносмуга обм’якло, він більше не рухався.

Сіросмуг зневажливо плюнув і зліз із нього.

— Одним зрадником менше, — прогарчав він.

Вогнезір притулився носом до плеча друга. Зненацька той застиг, дивлячись кудись позаду провідника.

— Вогнезоре… — прохрипів він.

Вогнезір крутнувся і побачив Піскошторму з Порохошубом, що билися пліч-о-пліч на краю лощовини. Їм наче не потрібна була допомога, і Вогнезір спершу не міг зрозуміти, що так занепокоїло Сіросмуга. Та раптом коти розступилися, і перед очима з’явився Кістяк, кремезний воєвода Кривавого Клану, що придавив до землі якогось ослаблого кота. Хутро жертви було так густо заплямоване кров’ю, що Вогнезір не міг навіть розпізнати колір, та за кілька митей він зрозумів, що це Білошторм.

— Ні! — завив провідник і кинувся до Кістяка. За ним на негнучких лапах побіг Сіросмуг.

Кістяк відстрибнув назад, але враз напав на Ожинолапа та Зололапа, що бігли через галявину. Вогнезір побачив, як його новак застрибнув Кривавому воєводі на спину, а Зололап вкусив його за задню лапу.

Упевнившись, що вони зможуть відволікти Кістяка на якийсь час, Вогнезір схилився над Білоштормом, фактично відкриваючи свою спину будь-кому. Білий вояк упізнав провідника, його очі замерехтіли, а кінчик хвоста смикнувся.

— Прощавай, Вогнезоре, — видихнув він.

— Білошторме! Ні! — Вогнезір відчув, як десь із глибини проривається дикий крик. Йому не слід було брати воєводу в цей бій, тим паче що той передчував свою загибель. — Сіросмуже, знайди Попелюшку.

— Уже надто пізно, — сказав Білошторм. — Я йду полювати разом із Зорекланом.

— Ти не можеш… Ти потрібен Кланові! Ти мені потрібен!

— Ти знайдеш когось іншого… — погляд білого вояка згасав. Він глянув на Сіросмуга, а тоді знову на провідника. — Слухай своє серце, Вогнезоре. Ти завжди знав, що Зореклан обрав Сіросмуга твоїм воєводою.

Він протяжно зітхнув і заплющив очі.

— Білошторме…

Вогнезір хотів скиглити від горя, як мале кошеня. Він зарився носом у просякле кров’ю хутро воєводи. Це єдиний обряд оплакування, який дозволяла битва.

Тоді повернувся до Сіросмуга, який шоковано дивився на тіло старого вояка.

— Ти чув, що він сказав, — нявкнув Вогнезір. — Він тебе обрав, — і, зіп’явшись на лапи, провідник закричав понад шумом бойовища:

— Я кажу ці слова перед тілом Білошторма, щоб його дух міг почути і схвалити мій вибір. Новим воєводою Громового Клану буде Сіросмуг.

За його спиною пролунали схвальні вигуки і, повернувшись, він побачив Піскошторму та Порохошуба, що спинилися на мить, аби кивнути новому воєводі, а тоді ринули назад у бій.

Сіросмуг стояв нерухомо й невідривно дивився на Вогнезора.

— Ти… ти впевнений?

— Як ніколи, — прогарчав Вогнезір. — Сіросмуже!

Краєм ока він побачив, що Кривавий воєвода вивільнився від Ожинолапа та Зололапа. Вогнезір збирався на нього кинутися, але раптом почув вищання кількох новаків, що вибігли на галявину. Кістяка було майже не видно під купою розлютованих юних котів. Там були Ожинолап із Зололапом, Перолапка і Бурелап, а ще Вохролапка, що билася пліч-о-пліч зі своїм братом. За кілька митей Кістяк перестав пручатися. Його тіло здригнулося, хвіст затремтів, а тоді упав. Зололап тріумфально заволав.

Раптом нізвідки з’явився Зубощерб. Вогнезір наїжачив хутро. Раніше цей кіт був перекинцем, тоді членом Тіньового Клану, а тепер — вояком цього жахіття, що звалося Кривавим Кланом. Кремезний Зубощерб кинувся на новаків і зчепив зуби на Ожинолапі, відкидаючи його з Кістякового тіла. Вохролапка люто кинулася на ворога.

— Відпусти мого брата! — гаркнула киця. Решта новаків стрибонули за нею. Зубощерб, облишивши Ожинолапа, розвернувся й кинувся в інший бік галявини, а за ним несамовито бігла зграйка юних котів.

Важко відсапуючись, Вогнезір роззирнувся галявою, і всередині нього все перевернулось, коли він спробував оцінити позиції. Хоч Темносмуг і Кістяк загинули, а Зубощерб дав драла, на полі бою все ще було повно вояків Кривавого Клану, а зі схилу наче прибувало ще більше. Громовий Клан втратив Білошторма, і Вогнезір помітив Клаповуха із Вітряного Клану, що лежав нерухомо. Орлякошуб і Мишошубка билися пліч-о-пліч, але Орлякошуб помітно кульгав, а Мишошубка була вкрита глибокими шрамами. На краю галявини Морозошубка намагалася пролізти в кущі, їй допомагала Папоротелапка, а неподалік від них Носошморг — Тіньовий медикіт — притискав павутину до рани на плечі Чорноногого, поки Тіньовий воєвода не обтрусився і не кинувся назад у січу. Де-не-де зринала Леопардозірка, гучно закликаючи своїх вояків до бою, а тоді знову зникала в битві з Кривавими котами.

«Ми програємо, — подумав Вогнезір, змагаючись із панікою. — Я повинен знайти Бича!»

Він знав, що смерть вожака Кривавого Клану покладе край битві. Коти із земель Двоногів не мали почуття традиції чи вірності вояцькому правильнику. Їх тримав при купі Бич, і без нього вони нічого не були варті.

Вогнезір відчув, як настовбурчується його хутро, коли нарешті знайшов поглядом Бича. Дрібний чорний кіт скрутився біля підніжжя Великого Каменя, шматуючи кігтями якогось вояка. Вогнезір упізнав Одновуса, і йому замлоїло в животі.

Із несамовитим криком він метнувся через галявину. Бич крутнувся на місці, відпустивши Одновуса відповзати, стікаючи кров’ю.

Кривавий вожак вищирився і загарчав:

— О, Вогнезір!

Він стрибнув без попередження. Вогнезір перекрутився і опинився над ворогом, ударивши його лапою в шию. Та, перш ніж він встиг його вкусити, Бич вивернувся, наче змія. Собачі ікла на його пазурах блиснули і проїхались Вогнезоровим плечем.

Тіло Громового провідника пронизав нестерпний біль. Він намагався не відступати і знову стрибнув уперед, відштовхнувши Бича до Великого Каменя. Чорний кіт на мить заціпенів, і Вогнезір зміг вкусити його за передню лапу. Наче вогонь, його обпік жахливий біль від ще одного удару Кривавого вожака, і від шоку він випустив Бича.

Той подався назад, заносячи лапу для смертельного удару. Вогнезір хотів ухилитися, але не встиг. Його засліпила дика агонія, не залишивши нічого, крім темряви. М’яка чорна течія відносила його кудись. Вогнезір востаннє спробував підвестися, але лапи не слухалися, і він поринув у нікуди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 29

Вогнезір розплющив очі. Він лежав на траві біля Чотиридерева, на нього лилось місячне світло, а над головою шаруділо листя. На кілька митей він розслабився, вдихаючи тепле повітря зеленлисту.

Тоді пригадав, яким востаннє бачив Чотиридерево, коли його гілля було чорне і суворе в безодні гололисту, а навколо верещали та бились коти.

Нараз Вогнезір сів. Він був не сам. Вояки Зореклану обступили галяву, освітлюючи її сяйвом своїх шубок та світлом очей. У передній лаві Вогнезір побачив котів, які й подарували йому дев’ять життів: Синьозірку, Жовтоіклу, Плямолистку, Левосерда... і новоприбулого Білошторма. Білий вояк знову був у розквіті своїх молодечих сил, а на його густій шубі поблискувало зоряне світло.

— Вітаю, Вогнезоре, — нявкнув Білошторм.

Вогнезір підвівся.

— Нащо... нащо ви привели мене сюди? — запитав він. — Я ж маю бути там, маю битися за порятунок Клану.

Відповіла Синьозірка:

— Глянь, Вогнезоре.

Біля неї було вільне місце. Спершу він подумав, що воно порожнє, але тоді розібрав у повітрі блідісінькі обриси вогнешубого кота. Його зелені очі були такі бліді, що заледве відбивали світло, яке заливало долину, проте Вогнезір миттю впізнав, хто це.

— Ти втратив своє перше життя, — лагідно нявкнула Синьозірка.

Тілом Вогнезора пробігла дрож. То ось як воно було — померти. Він зацікавлено і водночас налякано вдивлявся у власну бліду копію посеред галявини. Зустрівшись із нею поглядом, він раптом побачив себе, закривавленого і скорченого, із подертим хутром і відчаєм в очах.

Вогнезір відвернув голову, щоб перервати видіння. Зараз для цього немає часу. Уся суть дев’яти життів була ж у тому, щоб він зміг повернутися?

— Відправте мене назад, — благав провідник. — Якщо ми програємо цю битву, в лісі запанує Кривавий Клан!

Наперед вийшла Синьозірка.

— Вогнезоре, май терпіння. Твоєму тілу потрібно трохи часу, щоб загоїти рани. Ти скоро повернешся.

— Але може бути вже пізно! Синьозірко, чому це відбувається? Що, Зореклан навіть тепер нам не допоможе?

Колишня Громова провідниця не відповіла одразу. Деякий час вона мовчала, а її блакитні очі сяяли мудрістю.

— Ніхто б не зробив для Громового Клану більше, ніж ти, — нарешті нявкнула Синьозірка. — Хоч ти й не народжений у Клані, але в тебе серце кота Клану… і воно навіть вірніше, ніж у Тигрозора чи Темносмуга. Вони глузували з тебе, бо ти домашній, а самі зрадили свій Клан заради амбіцій.

Вогнезір нетерпляче переминався з лапи на лапу. Який сенс із цієї пустої похвали? Він ніяк не міг відволіктися від того, що діялося на іншій галявині, де його коти билися і помирали.

— Синьозірко…

Кішка підняла хвіст, закликаючи до тиші.

— Можливо, твоя сварка з Тигрозором дала тобі силу, — провадила вона. — Зрештою, ти вчинив так, як вважав за правильне, хоч твої товариші й не у всьому з тобою погоджувалися. Ти пережив самотність і сум’яття, але це зробило тебе тим, ким ти є зараз… обдарованим, кмітливим провідником, який має відвагу провести свій Клан через найтемніші часи.

— Але я їх не веду! — зашипів Вогнезір. — І я не можу їх врятувати! Мені не вистачає сили. Ми програємо цю битву. Синьозірко, це не може бути воля Зореклану! Ми завжди вірили, що в лісі повинно бути чотири Клани. Невже ми всі помилялися?

У передньому ряду зоряних вояків почався якийсь рух. Синьозірка підвелася, і до неї підійшли решта вісім котів, які дарували Вогнезорові життя на церемонії біля Місяцескелі. Усі дев’ятеро оточили юного провідника.

Хтось заговорив — цього разу не Синьозірка, — але в голові Вогнезора розляглася луна, ніби всі дев’ятеро котів говорили одночасно.

— Вогнезоре, ти помиляєшся. У лісі ніколи не було чотирьох Кланів.

Він здивовано глянув на Зоряних вояків, а голоси сказали:

— Їх завжди було п’ять.

Вогнезір відчув, як дев’ять пар мудрих очей дивляться на нього.

— Борись відважно, Вогнезоре. Зараз ти можеш повернутися до битви, а духи Зореклану будуть із тобою.

Обриси Зоряних вояків розчинилися у світлі. Вогнезір відчув, як їхня сила струменить у ньому, ніби довгождана вода у сухому ґрунті. Він знав, що його хоробрість повернулася разом із вірою.

Вогнезір розплющив очі. Шум битви хлинув йому у вуха, і провідник скочив на лапи. Прямо перед ним Хмарохвіст бився з Бичем. Білий вояк лежав на землі, з його ран текла кров. Бич вчепився йому в загривок і затряс головою, одночасно роздряпуючи кігтями бік. Але Хмарохвіст вкусив його за лапу і, незважаючи на смертельний біль, не відпускав.

— Бичу! — заволав Вогнезір. — Повернись і бийся зі мною!

Дрібний чорний кіт крутнувся на місці, від шоку відпустивши Хмарохвоста.

— Як?.. Я ж тебе вбив.

— Так, — гиркнув Вогнезір. — Але я провідник із дев’ятьма життями, і на моєму боці Зореклан. А чим ти можеш похвалитися?

Оце вперше, здається, він побачив непевність в холодних очах Бича і нарешті зрозумів, що йому сказав Ячмінь. Бич не вірив у Зореклан, і це було його слабким місцем. Без віри, без законів і звичаїв лісових Кланів Бич не міг мати дев’яти життів, як справжні провідники. Коли він помре, то помре назавжди.

Та Кривавий вожак піддався сумніву лише на мить. Він націлився на Хмарохвоста, збив його з лап і відтіснив до Великого Каменя.

Вогнезір кинувся на ворога. З кожним стрибком він відчував, як біля нього біжать вояки Зоряного Клану: могутній Левосерд, зграбний, невтомний Вітрогон, прудкий Рудохвіст, мудра й відважна Жовтоікла, метка Плямолистка і вправна та сильна Синьозірка.

Вогнезір почувався, наче він не біг, а летів. Він роздер пазурами Бичів бік і встиг ухилитися від удару по голові — такого самого, як той, що забрав його перше життя.

Та Бич був надто швидкий. Він кинувся між Вогнезорових простягнутих лап і націлився на живіт, збираючись розпороти Громового провідника так само, як перед тим Тигрозора.

Вогнезір ледве встиг відхилитися. Тепер він захищався, уникаючи гострих пазурів і водночас намагаючись триматись достатньо близько, щоб нанести удар. Йому вдалося вкусити Кривавого вожака біля хвоста, і двоє котів покотилися по траві, ніби верескливий клубок зубів і кігтів. Коли провідники роз’єдналися, Вогнезір побачив, як його кров скрапує на траву, і зрозумів, що треба з цим покінчувати, поки він знову не ослаб.

Раптом Вогнезір згадав старий прийом. Він не вірив, що це спрацює проти такого бійця, як Бич, але більше не міг нічого придумати. Вогнезір вперся передніми лапами у закривавлений ґрунт і пригнувся перед ворогом, ніби хотів здатися, але кожен його м’яз тремтів від напруження.

Бич переможно заволав і скочив на нього. У ту ж мить Вогнезір кинувся вгору і, вдаривши ворога в живіт, скинув на землю. Він роздирав кігтями його шерсть, а зубами впивався в шию, аж доки не відчув присмак крові. Вогнезір слабо відчував, як Бич розлютовано шматує пазурами його плече, але продовжував бити в живіт нападника задніми лапами, поки удари Бича не ослабли.

Вогнезір замотав головою, обтрушуючи з очей великі краплини крові. Він відпустив горло Бича і замахнувся для останнього удару, але в цьому вже не було потреби. Очі Кривавого провідника — дві темні безодні ненависті — були зосереджені на ньому, а тіло конвульсивно здригалося. Бич намагався зашипіти, але чути було лише булькання крові з роздертого горла. Нарешті він перестав смикатися і невидющими очима втупився в небо.

Судомно дихаючи, Вогнезір глянув униз на мертве тіло свого ворога. Хтозна, куди прямував тепер його дух… Явно, що не до лав Зореклану.

За кілька хвостів від них якийсь кістлявий чорно-білий кіт бився з Високозорим. Помітивши бездиханне тіло Бича, Кривавий вояк застиг на місці, зовсім не відчуваючи ударів Високозорого.

— Бич! — вигукнув він. — Ні! Ні!

Раптом кіт позадкував, розвернувся і кинувся навтьоки, на ходу збивши іншого Кривавого вояка. Той люто огризнувся і кинувся на Вогнезора, але враз помітив свого мертвого вожака.

Він моторошно заволав:

— Бич! Бич помер!

Його клич рознісся над шумом битви, і Вогнезір побачив, як вояки Кривавого Клану заціпеніли й облишили бій. Усвідомивши, що вожака більше немає, вони почали втікати. Кремезні міські коти раптом поменшали в очах Вогнезора. Вони більше не були такими страшними. Це були звичайні коти — повільніші за Вітряний Клан, дурніші за Річковий і хирлявіші за Тіньовий. Їм не місце у лісі. Вони більше не мали того грізного вигляду, і зі звитяжними вигуками лісові коти погнали їх геть із бойовища.

Вогнезір, заціпенілий від виснаження, ледве зміг зрозуміти, що Левиний Клан переміг. Ліс знову належав Зореклану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 30

На галявині все затихло. У холодному світлі сонця, що прорізалося крізь гілля дерев, на траві поблискувала кров. Хмарохвіст підвівся та, придибавши до Вогнезора, глянув на бездиханне чорне тільце Бича.

— Вогнезоре, ти зробив це, — видихнув він. — Ти врятував ліс.

Вогнезір лизнув вухо молодого вояка.

— Ми всі це зробили, — нявкнув він.

Провідник згадав про всі клопоти, яких завдавав його родич, іще тільки-но потрапивши до лісу. Тоді Вогнезір і подумати не міг би, що колись так пишатиметься своїм племінником.

— Знайди Попелюшку, хай зробить щось із твоїми ранами.

Хмарохвіст кивнув та подибав назад галявиною.

Роззирнувшись, Вогнезір побачив, що вояки всіх чотирьох Кланів збираються навколо своїх медикотів на чотирьох кінцях галявини. Один знову став чотирма, Левиного Клану більше не існувало.

Попервах він не міг знайти Піскошторму і навіть почав панікувати. Вогнезір не знав, чи зможе пережити її втрату. А тоді побачив, як руда киця втомлено бреде тереном. Хутро на її боці задубіло від висхлої крові, але рани, здається, були не надто серйозні.

— Дяка Зорекланові! — видихнув він.

Двома стрибками Вогнезір перетнув галявину, а Піскошторма повернулася до нього і з полегшенням промурмотіла:

— Ми це зробили. Ми вигнали Кривавий Клан.

Вогнезір раптом відчув неймовірну легкість, наче вся галявина з Чотиридеревом водномить закружляла.

— Так, спокійно, — сказала Піскошторма, підтримуючи його плечем. — Ти втратив багато крові. Ходімо до Попелюшки.

Вогнезір бездумно брів решту дороги, насолоджуючись запахом Піскошторми та втішаючись м’якістю її хутра. Коли вони підійшли до Попелюшки, він просто бухнувся на землю, гадаючи, чи не доведеться тепер втратити ще одне життя. А тоді збагнув, що досі чує всі навколишні звуки на галявині. І коли медикиця приклала павутиння до найгірших його ран, біль почав пульсувати, замість гамуватися.

— З ним усе добре? — то був голос Сіросмуга. — Егей, ну, Вогнезоре, ти ж не можеш здатися зараз!

— Я не здаюся. Просто втомлений, та й усе, — Вогнезір підморгнув сірому воякові. — Не переймайся, тобі ще якийсь час не доведеться бути провідником.

— Вогнезоре, — лагідно торкнулась його плеча Піскошторма. — Сюди йдуть іще коти.

Вогнезір сів та побачив гурт Річкових вояків на чолі з Леопардозіркою. Річкова провідниця підійшла і схилила голову. Хутро її було пошрамоване, але очі — ясні, а хвіст — високо піднятий.

— Чудово, Вогнезоре, — нявкнула вона. — Мені сказали, ти убив Бича.

— Кожен кіт бився гідно, — відповів Громовий провідник. — Ми б не перемогли, якби всі Клани не об’єдналися.

— Це правда, — погодилась Леопардозірка. — Але зараз ми знову маємо розділитись. Я поведу свій Клан додому. Нам треба подбати про поранених і оплакати полеглих.

— А Тіньовий Клан? — запитав Вогнезір.

— Тіньовий Клан має повертатися до свого дому, — твердо нявкнула Леопардозірка. — У мене тепер новий воєвода та вдосталь вояків для захисту угідь від Тіньових котів, якщо вони не поважатимуть наші кордони.

— А хто новий воєвода? — зацікавився Вогнезір.

— Мрячконіжка, — нявкнула Річкова провідниця, і в її очах спалахнув якийсь вогник.

Поки Вогнезір здивовано дивився на неї, із лав Громових котів вийшла Мрячконіжка в супроводі Перолапки та Бурелапа.

— Я піду з Леопардозіркою, — пояснила сіра кішка, дивлячись на Вогнезора крижано-блакитним поглядом своєї матері. — Я завжди буду вдячна за те, що ти зробив, але в душі я все ж Річкова воячка.

Вогнезір кивнув. Він і не чекав, що Мрячконіжка полишить Клан, в якому народилася.

— Але... воєводою? — нявкнув він. — Після того, що сталося з Каменешубом?

В очах Мрячконіжки відбилась глибока скорбота, проте рішучості в погляді не поменшало.

— Леопардозірка запитала мене про це ще до початку битви, — пояснила вона. — Я сказала, що подумаю. Зараз я впевнена, що мушу зробити це заради Каменешуба і заради свого Клану.

Вогнезір схилив голову на знак поваги до її вибору.

— Тоді нехай буде з тобою Зореклан, — нявкнув він. — А ти завжди будеш другом Громового Клану.

Двоє молодих котів біля Мрячконіжки несміливо позирали то на Вогнезора, то на Леопардозірку.

— Ми також підемо, — нявкнув Бурелап. — Річковий Клан утратив багатьох вояків. Ми потрібні йому.

Перолапка підійшла до Сіросмуга та торкнулась його носа.

— Ти будеш навідувати нас, правда ж?

— Спробуйте мене зупинити, — голос Сіросмуга був приглушений, сповнений болю. — Станьте найкращими вояками, і я буду вами пишатися.

— Та й вам є на кого рівнятися, — додав Вогнезір. — Ваш батько тепер воєвода Громового Клану.

Двоє новаків притулились до батька та переплели свої хвости з його. Леопардозірка дала їм змогу трішки побути наодинці, після чого подала знак, і молоді коти рушили за нею. Річкові вояки зникли в кущах на схилі, що вів до їхніх угідь.

Вогнезір перевів погляд на групу Тіньових вояків, серед яких помітив Ожинолапа і Вохролапку. Громовий провідник підвівся та поволі побрів до них; Чорноногий вийшов йому назустріч.

— Вогнезоре, — примружився Тіньовий воєвода. — Тож ми таки перемогли в битві.

— Так, ми перемогли, — погодився Вогнезір і додав: — І що ж ти далі робитимеш?

— Відведу свій Клан додому і готуватимусь до мандрівки до Високих Скель. Тепер я їхній провідник. Нам ще доведеться отямитись після всього, але зрештою життя піде, як і завжди.

— Тоді побачимось уже наступного Зборища. І ще, Чорноноже, краще тобі вчитися на помилках своїх попередників. Я бачив, що ти зробив із Каменешубом біля Кістяного Пагорба.

У погляді Чорноногого промайнула тінь. Він не відповів.

Вогнезір помахом хвоста підкликав Ожинолапа, який швиденько притулився мордочкою до боку Вохролапки та прослизнув повз Тіньових котів до свого виховника. Чорноногий зібрав вояків і повів їх геть із терену. Носошморг, їхній медикіт, ішов останнім і на прощання глянув на Вогнезора. А той лише сподівався, що з новим провідником Носошморгу поведеться легше, з огляду на всі проблеми з Ночезором та Тигрозором.

Вогнезір повернувся до власного Клану, але опинився віч-на-віч із Круколапом та Ячменем.

— Я б не довіряв Чорноногому, — промурмотів Круколап, спостерігаючи, як останні Тіньові вояки зникають у кущах. — Він шукатиме бід на свою голову, повір мені.

— Я знаю, — відповів Вогнезір. — Не бійся. Громовий Клан буде готовим, якщо він щось затіє.

— Принаймні тепер, коли Бич мертвий, коти з угідь Двоногів нарешті зможуть жити в мирі, — щиро сказав Ячмінь. — Можливо, тепер їхнє життя трохи покращиться.

— А сам ти на землі Двоногів не повернешся? — запитав провідник.

— Ніколи в житті! — випростав хвоста Ячмінь. — Ми рушаємо додому.

— Але я радий був знову битися на боці Громового Клану, — додав Круколап.

— Громовий Клан завжди буде вдячний вам, — тепло нявкнув Вогнезір. — І ви можете приходити на наші землі, коли вам заманеться.

— І ти зазирай до нас на ферму, коли будеш іти до Високих Скель, — уже відвертаючись, нявкнув Ячмінь. — Думаю, у нас для тебе знайдеться зайва мишка або дві.

Переговоривши з Річковим та Тіньовим Кланами, Вогнезір хотів побалакати ще з Вітряними котами, перш ніж повертатись до табору. Навколо Короморда, Вітряного медикота, стояла невеличка групка вояків — менша, ніж мала бути. Високозорого досі не було. Вогнезір відчув, як під його вогнистою шубкою знову заворушився страх.

Тоді він побачив Вітряного провідника, який виходив із кущів на дальньому кінці галявини. З ним були Багнокіготь, Ранньоквітка та двоє новаків. Усі п’ятеро важко дихали, ніби щойно звідкись прибігли. Вогнезір кинувся до них, очікуючи, що ворожі переслідувачі ось-ось вистрибнуть із кущів.

— У чому річ? — запитав він. — За вами женеться Кривавий Клан?

Високозорий вдоволено замуркотів.

— Ні, Вогнезоре. Це ми гналися за ними. Бігли назирці аж до Громошляху. Вони нескоро сюди повернуться.

— Добре, — вдячно нявкнув до них Громовий провідник.

Він побачив знайомий вогник в очах Ранньоквітки та збагнув, що нарешті вона помстилася за смерть Дроколапа.

Глибоко вдихнувши, Вогнезір схилив голову перед Високозорим і нявкнув:

— Більше немає потреби в Левиному Клані. Тепер у лісі знову чотири Клани.

Він побачив, що старий провідник зрозумів сказане. Тепер вони були не союзниками, а суперниками, і місце для дружби було тільки на Зборищі.

— Ми завдячуємо тобі свободою, — нявкнув Вітряний провідник. Він схилив голову і разом зі своїми вояками рушив на інший кінець галявини.

Уперше в житті Вогнезір сам заліз на верхівку Великого Каменя. Навколо клубочився сморід крові, але звідси він принаймні міг глянути на ліс та повірити в те, що невдовзі ця битва стане просто далеким спогадом.

Вогнезір уявив навколо себе всіх духів Зореклану, які поділяють його провідництво. Зоряні вояки будуть із ним на кожному кроці, аж поки він не віддасть останнє життя і не приєднається до них.

— Дякую, Зореклане, — промурмотів Вогнезір. — Дякую, що ви були з нами, були п’ятим Кланом цього лісу. Як я взагалі міг подумати, що йшов на цю битву сам?

Нараз він відчув знайомий запах Плямолистки, яка притулилась до нього. Голос плямистої киці лунав у його вусі:

— Ти ніколи не будеш сам, Вогнезоре. Твій Клан житиме й далі, а я завжди наглядатиму за тобою.

На мить Вогнезір відчув свіжий біль утрати, наче його кохана медикиця загинула не багато повень тому, а в цій битві. Тоді він нашорошив вуха, почувши шкрябання кігтів об камінь, і запах Плямолистки зблід. Вогнезір побачив Сіросмуга та Піскошторму, які лізли до нього, а за ними дряпався ще й Ожинолап.

Руда киця притулилась до провідника і нявкнула:

— Синьозірка мала рацію. Вогонь таки врятував Клан.

— А зараз у лісі знову чотири Клани, — додав Сіросмуг. — Як і повинно було бути.

«Ні, їх п’ять», — подумав Вогнезір. Він глянув понад галявиною, понад деревами, які простягались до самого обрію, і його чуття сповнилися звуків та запахів лісової домівки. У вухах шепотінням звучали тисячі таємниць про народження в землі новолисту, який вистрелить угору зеленими пагонами та пробудить живність від її довгого сну, насланого гололистом.

Ранішнє сонце зблиснуло над деревами, затопивши галявину світлом і теплом, а Вогнезорові здалося, що ніколи ще тут не було яскравішого світанку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.