Erin Hunter

WARRIORS

Book Five: A Dangerous Path

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською для опису загального устрою котячих кланів та громадянства їх членів була використана термінологія Національної скаутської організації України «Пласт»

Гантер Ерін

Небезпечний шлях

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко.

ISBN 978-617-7660-81-0

© Working Partners Limited, 2001

© ПП «АССА», 2018

© Панченко О. І., дизайн, 2017

© mrgaser, e-pub, 2019

Аннотація

Клан ще не оговтався після великої пожежі, а на нього вже знову чекає небезпечне випробування. У прадавньому лісі оселилося зло. Щось невідоме і надзвичайно жорстоке полює на котів — щось, перед чим безсилі пазурі та зуби наймогутніших вояків. Зореклан намагається попередити Вогнесерда і Синьозірку про небезпеку. Та чи зможуть вони прислухатися до голосу пращурів і подолати власну ворожнечу, щоб урятувати Клан?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідниця

Синьозірка — синьо-сіра кицька з мордочкою, облямованою сріблястим пушком.

Воєвода

Вогнесерд — вродливий та сміливий рудий кіт, який потрапив до Клану з угідь Двоногів.

Медикицька

Попелюшка — сіра пухнаста киця з пораненою лапкою.

Вояки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Білошторм — великий білий кіт.

Темносмуг — елегантний чорно-сірий смугастий кіт.

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.

Мишошубка — маленька густо-коричнева кицька.

Орлякошуб — бурий смугастий кіт.

Морозошубка — киця з чудовим білосніжним хутром і блакитними очима. Після того як її кошенята стали новаками, вона знову приєдналася до вояків.

Порохошуб — блідо-руда киця.

Ряболиця — гарненька кицька.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Прудколап — спритний чорно-білий котик, учень Довгохвоста.

Шиполап — рудий котик, учень Мишошубки.

Яснолапка — біла киця з рудим хвостом, учениця Білошторма.

Хмаролап — біле пухнасте кошеня із впертою вдачею. Ще зовсім малим його до Клану віддала сестра Вогнесерда — хатня кицька Принцеса. Згодом котик став новаком свого дядька.

Зололап — сірий котик, учень Порохошуба.

Папоротелапка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою, учениця Темносмуга.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Злотоквітка — кішка з блідо-рудою шубкою.

Крапохвістка — світла кицька, найстарша серед королев-доглядачок.

Верболоза — світло-сіра кицька із блакитними очима.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Одноока — світло-сіра кицька.

Рябохвоста — колись вродлива плямиста кицька з рябою шубкою.

Тіньовий Клан

Провідник

Тигрозір — великий темно-бурий смугастий кіт із незвично довгими пазурами на передніх лапах.

Воєвода

Чорноногий — великий білий кіт із чорними як смола лапами.

Медикіт

Носошморг — маленький сіро-білий котик.

Новаки

Дрібнохмар — мурий дрібненький котик. Учень Носошморга

Річковий Клан

Провідник

Кривозір — великий світлий кіт зі скривленою щелепою.

Воєвода

Леопардошубка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Медикіт

Багношуб — брунатний котик.

Вояки

Каменешуб — мужній кіт із сірим хутром.

Мрячконіжка — струнка, граційна срібляста кішка.

Сіросмуг — сірий кремезний кіт, колишній вояк Громового Клану.

Королеви

Моховинка — плямиста киця, яка взяла на себе виховання кошенят Сіросмуга.

Вітряний Клан

Провідник

Високозорий — чорно-білий кіт із дуже довгим хвостом.

Воєвода

Мертвоніг — чорний кіт із вивихнутою лапою.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Одновус — молодий сміливий котик.

Багнокіготь — темно-брунатний котяра.

Новаки

Дроколап — маленький брунатний котик, учень Одновуса.

Королеви

Ранньоквітка — трикольорова кішка із бурштиновими очима.

Коти поза Кланами

Принцеса — світло-брунатна киця з білосніжними грудьми і білими передніми лапками.

Круколап — чорний кіт із маленькою білою плямкою на грудях і білим кінчиком хвоста.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Усередині рухомої нори було темно. Вожак зграї чув шкряботіння кігтів і відчував збоку прилизане хутро іншого пса, але не бачив нічого. Собачий запах був дуже сильний, але навіть крізь нього відчувався сморід згарища.

Вожак зграї незручно вмостився на дні рухомої нори, аж раптом підскочив — нора спинилася. Ззовні долинали Людські[1] голоси. Пес зрозумів кілька слів: «Вогонь… будьте напоготові… патрульні собаки».

Вожак зграї вловив сморід Людського страху поміж гірко-солодкого запаху спиляного дерева. Він згадав, як приходив сюди минулої ночі, і позаминулої, і ще стільки ночей, скільки йому не вистачить лап, щоб порахувати. Він обшукував територію разом із рештою зграї, винюшуючи зловмисників, аби прогнати їх.

Собака тихо загарчав, оголивши гострі ікла. Його зграя була сильною. Вони легко могли загнати і вбити ворога. Проте пси дозволяли замкнути себе у клітці, їли те, що їм кидали Люди, і слухалися Людських наказів.

Пес підвівся на свої могутні лапи і струсонув залізні двері одним поштовхом великої чорно-брунатної голови. Він загавкав, і його голос звучав ще гучніше, відлунюючи від стін закритого приміщення.

— Надвір! Зграя, надвір! Уже!

До нього приєдналися голоси решти псів:

— Зграя, надвір! Зграя, бігти!

Ніби у відповідь двері рухомої нори розчахнулися. У сутінках вожак помітив Людину, що стояла і наказувала виходити надвір.

Вожак першим скочив на землю біля стосу колод посеред угіддя. Його лапи здійняли хмари пилу і сажі. Решта зграї зливою чорно-брунатних тіл послідувала за ним.

— Зграя, слідом! Зграя, слідом! — гавкали вони.

Вожак нетерпляче крокував уздовж паркану, що відділяв їх від лісу. За парканом обпалені дерева схилилися одне на одне, а деякі зовсім попадали на землю. Трохи далі шелестів листям гайочок, який оминула пожежа.

Із тіней між деревами долинали спокусливі запахи. М’язи вожака напружилися, і тепла слина підступила до зубів. Там, у повному живності лісі, зграя могла би вільно бігати. Там не було би жодної Людини, яка б щось наказувала. Пси могли б їсти так часто, як захочуть, бо вони стали б найсильнішими і найлютішими у цілому лісі.

— На волю! — загавкав вожак. — Зграя, на волю! Скоро на волю!

Він підійшов до паркану і притулився носом до шпарини, вдихаючи на повні груди запахи лісу. Багато з них він відчув уперше, але був один добре знайомий, сильніший за інші — запах його ворога і його здобичі.

Коти!

Настала ніч. Голі гілки обвуглених дерев чорніли на тлі повного місяця. Пси снували територією, вишукуючи щось у тінях. Їхню ступу зм’якшували попіл і тирса. Мускули вигравали під лискучим хутром. Очі палали. Пащі з гострими зубами були роззявлені, а язики вільно звисали.

Вожак обнюхав паркан, шукаючи, де з того боку ночувала Людина. Три ночі тому він знайшов вузький хід, який вів під паркан, і відразу зрозумів, що це шлях до звільнення зграї.

— Дірка. Де дірка? — гарчав пес.

Аж раптом помітив місце, в якому під паркан запала земля, і одним поштовхом сильної лапи відгріб її вбік. Пес підвів голову і загавкав до своїх побратимів:

— Тут! Дірка, дірка. Тут.

Він відчував збудження зграї, його розум загострився і розпалився, наче під час лихоманки. Собаки підстрибом наблизилися до свого вожака, гавкаючи у відповідь:

— Дірка, дірка.

— Більша дірка, більша, — пообіцяв вожак. — Скоро бігати.

Він почав знову рити землю, докладаючи всіх зусиль, налягаючи усім своїм струнким, могутнім тілом. Земля розсипалася навсібіч, і діра під парканом усе ширшала і глибшала. Решта собак ходили довкруж вожака, принюхуючись до запахів нічного лісу. З їхніх пащек крапала слина: вони думали про лісову здобич.

Вожак зупинився і нашорошив вуха: чи не йшла Людина перевірити, що вони роблять? Та нікого не було чутно, Людський запах долинав звіддалік.

Пес пригнувся до землі та протиснувся в нору. Низ паркана шарпав його спину. Вожак сильно відштовхнувся задніми лапами, подався вперед і видряпався нагору. Тепер він стояв у лісі.

— Уже вільні, — гавкнув пес. — Ходіть, ходіть.

Собаки проривали собі шлях один за одним, і з кожним разом нора ставала все глибшою. Вилізши, вони підходили до свого вожака, що стояв між обвугленими стовбурами. Пси снували туди-сюди, обнюхуючи нірки, коріння дерев та вдивляючись у темряву. Їхні очі палали холодним вогнем.

Коли під парканом проліз останній собака, вожак зграї підвів голову і тріумфально загавкав:

— Бігти. Зграя вільна. Бігти тепер!

І, повернувшись до лісу, він щодуху помчав углиб. Його міцні мускули вигравали під хутром. Зграя ринула за ним, темні постаті блискавками миготіли в нічному лісі.

«Зграя, зграя, — думали вони. — Зграя, бігти».

Цілий ліс належав їм, і їхні думки заполонив єдиний інстинкт.

Вбити, вбити!

¹ У собак своя власна мова, що відрізняється від мови котів. Мовою псів Двоноги — це Люди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Вогнесердове хутро наїжачилося. Він лютував і не міг повірити своїм очам, дивлячись на нового провідника Тіньового Клану, що стояв на Великому Камені. Темний кіт мовчки водив своєю величезною головою з боку в бік. Його бурштинові очі переможно блищали, а під лискучим хутром вигравали м’язи.

— Тигрокіготь! — гаркнув Вогнесерд. Старий ворог, який уже кілька разів намагався його вбити, став одним із наймогутніших котів у лісі.

Повня пропливала над Чотиридеревом, ллючи своє холодне світло на котів чотирьох Кланів, які прийшли на Зборище. Вони всі були шоковані звісткою про загибель Ночезора, Тіньового провідника. Та ніхто не міг подумати, що новим провідником стане Тигрокіготь — колишній воєвода Громового Клану.

Хоча це стосувалося не всіх. Біля Вогнесерда стояв Темносмуг і аж тремтів від хвилювання, очі його сяяли. Цікаво, які думки роїлися у нього в голові? Коли Тигрокігтя вигнали з Громового Клану, колишній воєвода запропонував своїм товаришам піти з ним, але Темносмуг відмовився. Чи шкодував він про це зараз?

Вогнесерд помітив Піскошторму, яка протискувалася до нього крізь натовп. 

— Що відбувається? — шепнула йому на вухо блідо-руда кицька. — Тигрокіготь не може очолити Тіньовий Клан. Він же зрадник!

Вогнесерд на кілька митей завагався. Він першим дізнався про те, що Тигрокіготь убив Рудохвоста — попереднього воєводу. А коли Тигрокіготь сам став воєводою, то підмовив бродячих котів напасти на Громовий табір і намагався вбити Синьозірку, аби зайняти її місце. Не надто героїчне минуле як для провідника будь-якого Клану. 

— Але ж Тіньовий Клан не знає про те все, — тихо нагадав він Піскоштормі. — Взагалі ніхто більше не знає.

— Тоді ти мусиш їм сказати!

Вогнесерд підвів погляд на Високозорого і Кривозора — провідників Вітряного і Річкового Кланів, які стояли побіч Тигрокігтя на Великому Камені. Чи захотіли б вони його хоча б вислухати, якби Вогнесерд розповів їм усе? І до того ж Тіньовий Клан уже достатньо настраждався від кровожерливого провідництва Хвостолома і від жахливої недуги, аби зважати на те, що їхній новий провідник колись учинив. Головне для них — повернути могутність Тіньовому Кланові.

Зрештою Вогнесерд не міг позбутися почуття провини, бо відчув полегшення від того, що Тигрокіготь вирішив задовольнити свої владні амбіції в іншому Клані. Можливо, тепер Громовий Клан може зітхнути спокійно і не чекати нових атак, а Вогнесерд — ходити лісом, не озираючись щокроку.

Та все ж, борючись зі своїми суперечливими емоціями, він знав, що не дозволить Тигрокігтеві без бою захопити владу в лісі. 

— Вогнесерде! — Громовий воєвода обернувся й побачив Хмаролапа, свого довгошерстого білого новака, який швидко йшов до нього поруч із брунатною воячкою Мишошубкою. — Вогнесерде, ти що, збираєшся просто стояти там і чекати, поки той шматок лисячого лайна захопить ліс?

— Тихо, — наказав Вогнесерд. — Я не можу поки нічого сказати.

— Але ти знаєш, що він зробив! 

— Так, — відповів Вогнесерд. — Але почекай, доки почнеться Зборище. Це…

Він замовк на півслові, побачивши, як Тигрокіготь вийшов наперед на Великому Камені. 

— Я дуже радий сьогодні бути разом із вами на цьому Зборищі, — тихо, але владно почав кіт. — Я стою тут перед вами як новий Тіньовий провідник. Хвороба забрала багато життів з мого Клану. Ночезір теж загинув, тож Зореклан призначив мене його наступником.

Високозорий, чорно-білий провідник Вітряного Клану, повернувся до нього.

— Вітаємо тебе, Тигрозоре, — нявкнув він і поважно кивнув. — Нехай Зореклан буде тобі супутником.

Кривозір нявкнув, погоджуючись, і новий провідник Тіньового Клану схилив голову. 

— Я вдячний вам за ваші привітання, — відповів Тигрозір. — Для мене за честь стояти тут поруч із вами, але я волів би, щоб це було за кращих обставин.

— Зачекайте, — перебив його Високозорий. — Нас тут має бути четверо. — Він глянув униз на натовп котів. — Де провідниця Громового Клану?

— Ходи, — Вогнесерд відчув, як хтось підштовхнув його. Він обернувся й побачив, що це Білошторм приєднався до решти Громових котів. — Ти ж мусиш підмінити Синьозірку, забув?

Вогнесердові відібрало мову. Він кивнув і приготувався до стрибка. За мить кіт уже видерся на верхівку Великого Каменя і став поряд із трьома провідниками, захоплено споглядаючи всіх — дуже незвично було стояти на цьому місці. Здавалося, це так далеко від підніжжя, особливо коли дивишся на строкаті ряди світлих і темних котів у сяйві місяця, що лине крізь гілки чотирьох велетенських дубів. Вогнесерд здригнувся, зустрівшись поглядом із блідим відблиском нескінченних пар очей.

— Вогнесерде? — пролунав голос Високозорого. — Чому ти тут? Щось трапилося із Синьозіркою?

Вогнесерд із повагою схилив голову.

— Наша провідниця надихалася диму під час пожежі й була ще не готова до подорожі. Але вона скоро одужає, — поспіхом додав він. — Нічого серйозного.

Високозорий кивнув, але раптом роздратовано озвався Кривозір:

— Ми взагалі збираємося починати сьогодні? Тільки гаємо ніч.

І, не чекаючи на відповідь, світлошерстий Річковий провідник завив, сигналізуючи початок Зборища. Коли мурмотіння котів унизу затихло, він нявкнув:

— Коти всіх Кланів, вітаємо вас на Зборищі. Цієї ночі до нас приєднався новий провідник, Тигрозір. — Він підкликав темного кота помахом хвоста. — Тигрозоре, ти готовий сказати слово?

Ще раз поважно кивнувши, Тигрозір виступив наперед, аби привітати всіх котів:

— Я стою тут перед вами з волі Зоряного Клану. Ночезір був хоробрим вояком, але вже зістарівся і не міг перебороти хворобу. Його воєвода, Попелюх, також загинув.

Вогнесерд відчув неприємне поколювання під хутром, слухаючи його слова. Усі провідники отримують у дар дев’ять життів, коли йдуть до Місячної Скелі ділитися снами із Зорекланом. Ночезір став провідником лише нещодавно. Що ж сталося з його дев’ятьма життями? Невже пошесть у Тіньовому Клані була така жахлива, що забрала їх усі?

Вогнесерд глянув униз і помітив Носошморга, медикота Тіньового Клану, який сидів із похиленою головою. Він не бачив його морди, але зсутулена постать ніби волала про горе. «Йому, мабуть, дуже важко визнавати, що всіх його вмінь не було достатньо, аби врятувати свого провідника», — подумав Вогнесерд.

— Зореклан привів мене до Тіньового Клану в час найбільшої скрути, — продовжив Тигрозір з верхівки Великого Каменя. — Після хвороби вижило мало котів, які могли полювати для королев та старійшин і захищати Клан. Ніхто не був готовий узяти на себе відповідальність провідника. Тоді Зоряний Клан послав Носошморгові видіння, ніби прийде інший могутній провідник. І я присягаюся всіма нашими славними предками, що стану цим провідником.

Краєм ока Вогнесерд помітив, що Носошморг незручно засовався. Чомусь медикіт виглядав дуже нещасним при згадці про видіння.

Раптом Вогнесерд усвідомив, що його завдання стане значно складнішим. Якщо видіння таки було, то Зореклан, очевидно, сам обрав Тигрозора новим провідником Тіньового Клану. Ні Вогнесерд, ні будь-хто інший не мав права оскаржувати рішення предків. Що ж він мав зараз таке сказати, щоб це не суперечило їхній волі?

— Завдяки Зорекланові, — провадив Тигрозір, — я привів із собою й інших котів, які виявили бажання полювати для свого нового Клану.

Вогнесерд напевне знав, кого Тигрозір мав на увазі — банду волоцюг, які напали на табір Громового Клану! Він угледів одного з них прямо тут, під Великим Каменем, — кремезного рудого кота, що сидів, обкрутивши хвіст навколо лап. Востаннє, коли вони зустрічалися, цей волоцюга зчепився з Ряболицею, намагаючись прорватися до ясел Громового Клану. Дехто з банди Тигрозора виріс у Тіньовому Клані та підтримував тирана Хвостолома. Їх вигнали разом із провідником, коли Громовий Клан прийшов на допомогу знедоленим Тіньовим котам.

Вогнесерд замислився, чи не час йому щось сказати, та раптом наперед виступив Високозорий. Він не приховував своїх сумнівів:

— Хвостоломові посіпаки були жорстокими і кровожерливими, як і він сам. Яке ти маєш право приймати їх назад до Клану?

Вогнесерд розумів занепокоєння Високозорого, адже ці самі коти вигнали Вітряний Клан з його земель і майже знищили. Цікаво, скільки вояків із Тіньового Клану підтримали рішення Тигрозора? Зрештою, власний Клан Хвостолома постраждав не менше, ніж Вітряний. Вогнесерд не міг повірити, що Тіньові коти прийняли зрадників назад.

— Вояки Хвостолома підкорялися його наказам, — спокійно відповів Тигрозір. — Хто з вас так не робить? Як сказано у вояцькому правильнику, слово провідника — закон. — Він облизав морду і продовжив: — Ці коти були віддані Хвостоломові. Тепер вони віддані мені. Чорноногий, воєвода Хвостолома, тепер мій воєвода.

Високозорий все ще дивився підозріливо, але Тигрозір спокійно витримав його погляд.

— Високозорий, ти маєш усі підстави ненавидіти Хвостолома. Він справді завдав великої шкоди твоєму Кланові. Та дозволь нагадати, що не я вирішив прийняти його до Громового Клану і піклуватися про нього. Я першим виступив проти цього, але Синьозірка захотіла дати Хвостолому притулок. Моя відданість провідниці змусила мене підтримати її.

Вітряний провідник трохи повагався, а тоді схилив голову.

— Це правда, — нявкнув він.

— І тому все, про що я прошу — повірте мені. Дайте моїм воякам шанс показати, що вони можуть шанувати вояцький правильник і бути вірними Тіньовому Кланові. З допомогою Зореклану я зміцню Тіньовий Клан і поверну його до нормального життя, — присягнувся Тигрозір.

«Можливо, — з надією подумав Вогнесерд, — тепер, коли Тигрозір втілив свої амбіції, він насправді стане могутнім провідником. Він сказав, що волоцюги заслуговують на другий шанс. Може, на нього заслужив і сам Тигрозір?» Якась частка Вогнесерда справді хотіла дати колишньому ворогу цей шанс, та все ж кожна волосинка на ньому тремтіла від люті. Треба показати Тигрозору, що Громовий Клан йому захопити не вдасться.

Воєвода так глибоко поринув у свої думки, що ледве помітив, як Тигрозір закінчив своє звернення до Кланів і відступив назад.

— Вогнесерде? — нявкнув Високозорий. — Ти хочеш зараз щось сказати?

Вогнесерд нервово глитнув і ступив наперед по холодному гладкому каменю. Внизу він побачив Піскошторму, яка очікувально дивилася на нього із рештою котів Громового Клану. Світло-руда кицька не зводила з воєводи захоплених очей.

Підбадьорений її поглядом, Вогнесерд почав промову. Він не збирався вдавати, ніби його Клан не спустошила нещодавня пожежа, але й не хотів створювати враження, ніби Громові коти ослабли. Леопардошубка, Річкова воєвода, уважно слухала. Коли Вогнесерд глянув на неї, вона примружила очі, ніби зважувала кожне його слово. Річковий Клан допоміг їм втекти від пожежі, і краще від Леопардошубки ніхто не знав, які вразливі зараз Громові коти.

— Кілька світанків тому, — доповідав Вогнесерд, — вогонь зайнявся у Дереворізці й поширився на наш табір. Куцохвіст і Плямошкур загинули, ми їх поминаємо. Та найбільше ми вшановуємо Жовтоіклу. Вона повернулася в охоплений вогнем табір, аби врятувати Куцохвоста. — Громовий воєвода схилив голову. Він відчував, що от-от нахлинуть спогади про стару медикицьку. — Я знайшов Жовтоіклу в її кублі й був біля неї, коли вона померла.

З натовпу долинуло розпачливе завивання. Не лише Громовий Клан мав причини горювати за Жовтоіклою. Вогнесерд помітив Носошморга, що сидів нашорошений, витріщившись угору, очі медикота були затуманені жалем. Він був новаком Жовтоіклої, коли та ще жила в Тіньовому Клані, перш ніж Хвостолом прогнав її.

— Нашою новою медикицькою буде Попелюшка, — продовжив Вогнесерд. — Синьозірка надихалася диму під час пожежі, але скоро одужає. Усі наші кошенята цілі й здорові. Ми відбудовуємо табір.

Він не згадав ані про те, що в лісі після пожежі було катма здобичі, ані про табір, який зараз був відкритий для ворога, незважаючи на їхні зусилля збудувати стіни. 

— Ми повинні подякувати Річковому Кланові, — додав Громовий воєвода і вдячно глянув на Кривозора. — Вони надали нам притулок у їхньому таборі під час пожежі. Без їхньої допомоги могло б загинути значно більше наших котів.

Кривозір прийняв його подяку, схиливши голову. Вогнесерд не міг стриматися, щоб не глянути знову на Леопардошубку. Річкова воєвода відвела від нього свій бурштиновий погляд.

Тоді Вогнесерд зробив паузу, щоб набрати повітря, і повернувся до Тигрозора.

— Громовий Клан визнає твоє провідництво з волі Зореклану, — нявкнув він. — Волоцюги наробили шкоди всім чотирьом Кланам, поки вешталися лісом, тож буде краще, якщо вони повернуться до власного Клану, дотримуватимуться вояцького правильника і житимуть на власній території.

Вогнесердові здалося, що в очах Тигрозора майнуло здивування, тож він упевнено продовжив:

— Але ми не будемо терпіти жодних вторгнень на територію Громового Клану. Незважаючи на пожежу, ми все ще маємо сили вигнати будь-якого кота, який насмілиться переступити наш кордон. Ми не боїмося Тіньового Клану.

Знизу долинуло кілька згідливих вигуків. Тигрозір ледь помітно кивнув і тихо, щоб не почув ніхто за межами Великого Каменя, сказав:

— Хоробрі слова, Вогнесерде. Запевняю, що тобі не варто боятися Тіньового Клану.

Якби ж Вогнесерд міг йому повірити! Він кивнув і ступив назад, хутро на ньому нарешті вляглося — промова закінчилася. Громовий воєвода став спокійно слухати Високозорого і Кривозора, які ділилися новинами зі своїх Кланів: про висвячених новаків і вояків, про якихось нових Двоногів біля річки.

Коли офіційна частина Зборища закінчилася, Вогнесерд скочив додолу — до компанії Громових вояків, що стояли біля підніжжя каменя.

— Гарна промова, — нявкнув Білошторм.

Піскошторма глянула на Вогнесерда сяючими очима і притулилася мордочкою до його шиї.

Вогнесерд лизнув її у відповідь.

— Час рушати, — нявкнув він. — Прощайтеся з усіма, і якщо хтось запитає, то кажіть, що у Громового Клану справи йдуть чудово.

Коти на галявині розбивалися на чотири групи, готуючись йти. Вогнесерд озирався, шукаючи решту своїх вояків. Він помітив знайому блакитно-сіру постать і покрокував через галявину до неї.

— Привіт, Мрячконіжко, — нявкнув Громовий воєвода. — Як у тебе справи? Як Сіросмуг? Я не бачив його.

Сіросмуг став першим товаришем Вогнесерда у Громовому Клані, вони разом тренувалися, коли були новаками. Та потім Сіросмуг закохався у Срібнострумку, молоду воячку з Річкового Клану, і вона померла, народжуючи їхніх кошенят. Сіросмуг покинув власний Клан і пішов зі своїми малими до Річкового Клану. Минуло вже багато повень, але Вогнесерд усе ще сумував за своїм другом.

— Сіросмуг не прийшов, — Річкова киця сіла й обгорнула лапки хвостом. — Леопардошубка йому не дозволила. Вона була лиха через його поведінку під час пожежі. Воєвода вважає, що глибоко в серці Сіросмуг усе ще відданий Громовому Кланові.

Вогнесерд мусив визнати, що Леопардошубка, мабуть, мала рацію. Сіросмуг уже запитував Синьозірку, чи можна йому повернутися до Громового Клану, але провідниця відмовила.

— То як він? — повторив Вогнесерд.

— З ним усе чудово, — нявкнула Мрячконіжка. — І з кошенятами теж. Він попросив мене дізнатися, як ідуть ваші справи після пожежі. Синьозірка ж не дуже захворіла, чи не так?

— Ні, вона скоро одужає, — Вогнесерд намагався сказати це якомога впевненіше. Це правда, що Синьозірка надихалася диму, але ось уже кілька повень глузд провідниці Громового Клану був затуманений. Вона почала сумніватися у власних рішеннях і навіть у вірності своїх вояків. Викриття Тигрозорової зради вразило її до глибини душі. А тепер воєвода, якого прогнала Синьозірка, став провідником Тіньового Клану. Вогнесерд дуже переймався тим, як вона відреагує на ці новини.

— Я рада чути, що Синьозірка одужує, — нявкіт Мрячконіжки перервав потік його думок.

Вогнесерд смикнув вухами.

— А як Кривозір? — запитав він, змінюючи тему. Річковий провідник виглядав таким втомленим тоді, коли дозволив Громовому Кланові переночувати у своєму таборі, а сьогодні, стоячи біля Тигрозора, він здавався ще старішим. Та це й не дивно. У провідника Річкового Клану було багато проблем через повені, які витурювали котів з їхнього табору, і через нестачу здобичі, бо Двоноги отруїли річку. Крім того, Сіросмугова кохана Срібнострумка була донькою Кривозора, і він невимовно за нею тужив.

— З ним усе гаразд, — нявкнула Мрячконіжка. — Багато пережив останнім часом. Та я більше турбуюся через Сіротоню, — додала сіра киця, згадавши старійшину, що виховувала її з кошеняти. — Вона так постаріла. Боюся, що скоро її забере Зореклан.

Вогнесерд хотів заспокійливо лизнути Мрячконіжку, але не знав, як Річкова киця сприйме такий жест від кота з іншого Клану. Він був єдиним, хто знав, що Сіротоня — несправжня матір Мрячконіжки та її брата Каменешуба. Їхній батько, Дубосерд, приніс їх у Річковий Клан, коли вони ще були кошенятами, і Сіротоня погодилася піклуватися про малюків. Та справжньою мамою Мрячконіжки і Каменешуба була Синьозірка.

Вогнесерд співчутливо муркотів, прощаючись із Мрячконіжкою. Він не міг позбутися думки, що проблема між обома Кланами залишається через секрет Синьозірки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

Небо вже блідніло у перших променях світанку, коли Вогнесерд зі своїми вояками повернувся до табору Громового Клану. Хоч він і знав, що його чекає на тому місці, та все одно був дуже вражений, побачивши спустошений ліс із вершини яру. Усі укриття з ялівцю і папороті зжер вогонь. Земляний покрив табору був голий, оточений почорнілими рештками тернової стіни, яку коти підперли новими гілками.

— Чи стане тут усе таким, як раніше? — тихо нявкнула Піскошторма, підійшовши до Вогнесерда.

Він подумав про те, скільки часу й зусиль вони витратять, щоби повністю відбудувати табір, і раптом його охопила шалена втома.

— Одного дня, — пообіцяв він. — Ми й раніше зазнавали лиха. Ми виживемо.

Він притулився носом до Піскошторми, заспокоєний її рівномірним муркотом, а тоді вирушив униз яром.

Кущ, біля якого спали вояки, залишився на місці, але гілки, що утворювали острішок, усі згоріли, стирчало лише кілька обвуглених галузок. Орлякошуб скрутився надворі, Довгохвіст вартував біля ясел, а Порохошуб міряв кроками галявину перед кублом старійшин.

Коли Вогнесерд із ватагою увійшли до табору, Орлякошуб підскочив на лапи, але за мить заспокоївся.

— Це ви, — нявкнув він полегшено. — Ми цілу ніч вижидали Тигрокігтя.

— Що ж, можете не хвилюватися більше, — нявкнув Вогнесерд. — Він тепер надто заклопотаний, аби думати про нас. Тигрозір — новий провідник Тіньового Клану.

Спантеличений Орлякошуб витріщився на воєводу.

— Святий Зореклане! — вигукнув він. — Не вірю!

— Що ти сказав? — голос Довгохвоста долинув з іншого кінця галявини. — Я правильно все почув?

— Так, — Вогнесерд подивився на шокованого вояка. — Тигрозір захопив Тіньовий Клан.

— І вони йому дозволили? — нявкнув Довгохвіст. — Вони що, здуріли?

— Зовсім ні, — відповів Білошторм, який тим часом підійшов і став біля Вогнесерда. Старий вояк пошкріб голу землю лапами і сів, втомлено зітхнувши. Його густе біле хутро було брудне від сажі після мандрівки лісом. — Хвороба майже знищила Тіньовий Клан. У них не було сильного провідника. Мабуть, Тигрозір їм здався дарунком Зореклану.

— Виглядає на те, що так і було, — похмуро погодився Вогнесерд. — Як виявилося, Зореклан послав Носошморгові видіння, ніби у Тіньового Клану з’явиться могутній провідник.

— Але ж Тигрокіготь — зрадник! — заперечив Орлякошуб.

— Та Тіньовий Клан цього не знає, — наголосив Вогнесерд.

На галявині почали з’являтися інші коти. Яснолапка з Прудколапом вибігли з новацького кубла, Порохошуб підійшов разом із Папоротелапкою — новачкою Темносмуга, а Крапохвістка зацікавлено виглядала з ясел. Коли всі зібралися навколо Вогнесерда, щоби розпитати його, він мусив підвищити голос.

— Слухайте всі, — нявкнув Громовий воєвода. — Є дещо, що ви мусите почути.

«І що я мушу сказати Синьозірці», — подумав він, налаштовуючись на зустріч із провідницею. 

— Білошторм розповість вам, що трапилося на Зборищі, — продовжив Вогнесерд, — а я призначу досвітній патруль.

Він завагався, оглядаючи котів, що зібралися навколо. Усі вояки були потомлені: ті, хто не пішов на Зборище, чатували на терені.

Та перш ніж Вогнесерд устиг вирішити, кого вирядити у патруль, заговорив Порохошуб:

— Ми із Зололапом підемо.

Вогнесерд вдячно кивнув. Бурий вояк ніколи не виявляв дружби до нього, проте був відданий Громовому Кланові і, здається, вже прийняв Вогнесерда як воєводу.

— Я теж піду, — запропонувала Мишошубка.

— І я, — нявкнув Хмаролап.

На словах новака Вогнесерд замуркотів. Він дуже тішився з того, що син його сестри тепер брав більшу участь у житті Клану. Усе змінилося після жахливого випадку, коли Хмаролапа викрали Двоноги і доводилося його визволяти.

— Отже, Порохошуб, Мишошубка, Хмаролап і Зололап, — нявкнув воєвода. — Решті треба добре виспатися. Нам будуть потрібні мисливські загони.

— А ти що? — запитав Темносмуг.

Вогнесерд набрав повні груди повітря.

— А я йду поговорити із Синьозіркою.

Лишайник, що прикривав вхід до кубла провідниці під Високим Каменем, також згорів. Коли Вогнесерд наблизився до входу, Попелюшка, медикицька Громового Клану, вийшла на галявину і потягнулася зі сну. Її темно-сіре хутро було скуйовджене. Після пожежі вона постійно доглядала за котами Клану, тому і виглядала втомленою, та все ж ясний вогник у блакитних очах медикицьки не згасав. Вогнесерд пригадав часи, коли Попелюшка була його новачкою — аж поки не потрапила в пастку на Громошляху, яку Тигрозір приготував для Синьозірки. Юна кицька серйозно пошкодила лапку і вже ніколи не зможе стати воячкою, проте вона не втратила бажання служити Клану.

Вогнесерд підійшов до Попелюшки.

— Як сьогодні Синьозірка? — тихо запитав він.

Медикицька схвильовано озирнулася на кубло провідниці.

— Вона не спала минулої ночі, — відповіла Попелюшка. — Я давала їй ялівцевих ягідок для заспокоєння, та не знаю, чи це допоможе.

— Я мушу розповісти Синьозірці, що трапилося на Зборищі, — нявкнув Вогнесерд. — І їй це не сподобається.

Попелюшка примружила очі.

— Чому?

Воєвода переповів їй усе у двох словах. Попелюшка мовчки слухала, а її блакитні очі все ширше розкривалися від здивування.

— Що ти робитимеш? — запитала медикицька, коли Вогнесерд договорив.

— Я мало що можу з цим зробити. Зрештою, це, можливо, і на краще для Громового Клану. Тигрозір тепер отримав, що хотів. Якщо нам пощастить, то він буде надто заклопотаний тим, аби привести свій новий Клан до тями, а про нас забуде. — Побачивши недовірливий погляд Попелюшки, воєвода поспіхом додав: — Це справа Тіньового Клану, кого обирати провідником. Ми мусимо дбати про свої кордони, але я не думаю, що Тигрозір найближчим часом може завдати нам шкоди. Я більше переживаю за те, як цю новину сприйме Синьозірка.

— Їй від цього лише погіршає, — тривожно нявкнула Попелюшка. — Я сподіваюся, що зможу підібрати трави, щоб допомогти. Якби ж тут зараз була Жовтоікла…

— Знаю, — Вогнесерд притулився до Попелюшки, щоб заспокоїти її. — Але ти впораєшся. Ти станеш чудовою медикицею!

— Та не лише в цьому справа, — Попелюшка перейшла на шепіт. — Я сумую за нею, Вогнесерде! Я все чекаю, коли вона скаже мені, що я вже не мислю, як мале кошеня. Принаймні, коли Жовтоікла мене хвалила, я знала, що це було щиро. Мені не вистачає її, Вогнесерде, її запаху, дотику її хутра, її голосу.

— Я знаю, — промуркотів Вогнесерд. Він поринув у спогади про стару кішку, з якою був дуже близький, ще відколи знайшов її, вигнанку, на землях Громового Клану. — Але зараз вона вже полює із Зорекланом.

«І, можливо, Жовтоікла нарешті знайшла спокій», — додав воєвода подумки, згадавши біль у голосі старої медикицьки, коли вона, помираючи, думала про свого сина-убивцю Хвостолома. Жовтоікла ніколи не переставала любити його, хоч він і виріс, не знаючи власної матері. Але, врешті-решт, вона згубила власного сина, щоби врятувати Громовий Клан від його кровожерливих намірів. Страждання медикицьки закінчилися, та Вогнесерд все ж не міг за нею не сумувати.

— Ти ж невдовзі йдеш до Місяцескелі, аби зустрітися з іншими медикотами, чи не так? — нагадав він Попелюшці. — Думаю, тоді ти будеш дуже близько до Жовтоіклої.

— Мабуть, ти маєш рацію, — Попелюшка відсторонилася від нього. — Я просто не чую її зараз, — нявкнула вона. — А ти чому стоїш тут і рюмсаєш, коли навкруги стільки роботи? Іди й поговори із Синьозіркою. Я загляну до неї пізніше.

— Ти певна, що все гаразд? — нявкнув Вогнесерд.

— Зі мною все чудово, — Попелюшка швидко лизнула його вухо. — Ти мусиш бути сильним заради Синьозірки, Вогнесерде. Зараз ти їй потрібен, як ніколи.

Воєвода глянув услід медикиці, яка шкандибала геть, а тоді повернувся до кубла Синьозірки. Набравши повні груди повітря, він нявкнув привітання і зайшов у прогалину, над якою раніше нависав лишайник.

Синьозірка скрутилася на підстилці у глибині печери, поклавши передні лапки під груди. Вона підвела голову, але не дивилася на Вогнесерда. Відсутній погляд блакитних очей був зосереджений на чомусь далекому, видимому лише для неї. Брудне хутро провідниці сплуталося, і вона так схудла, що Вогнесерд міг порахувати її ребра. Серце його защеміло від жалю до Синьозірки й до Громових котів. Їхня провідниця перетворилася на стару хвору кішку, розбиту і нездатну захистити себе, не кажучи вже про цілий Клан.

— Синьозірко? — непевно запитав Вогнесерд.

На перший погляд здалося, що вона його не почула. Та коли Вогнесерд зайшов глибше у кубло, провідниця повернула голову. Її затуманений погляд зупинився на воєводі, і якусь мить сіра кішка виглядала спантеличеною, ніби не могла згадати, хто він.

Раптом її вуха смикнулися, провідниця ніби прокинулася від сну.

— Вогнесерде? Що ти хотів?

Кіт шанобливо схилив голову.

— Я щойно повернувся зі Зборища, Синьозірко. Боюся, в мене погані новини, — він зупинився.

— Отже? — роздратовано запитала Синьозірка. — Які?

— У Тіньового Клану новий провідник, — нявкнув Вогнесерд. Він вирішив сказати все як є. — Це Тигрокіготь. Тепер він Тигрозір.

Синьозірка вмить скочила на лапи. Її очі палали, і Вогнесерд раптом пригадав, якою грізною вона колись була.

— Це неможливо! — зашипіла провідниця.

— Ні, це правда. Я сам його бачив. Він говорив з Великого Каменя поруч з іншими провідниками.

Синьозірка не відповіла. Вона міряла кубло кроками, а її хвіст метався з боку в бік. Вогнесерд позадкував до виходу, не певен, чи провідниця не нападе на нього за погані новини.

— Як Тіньовий Клан посмів таке зробити? — нарешті гаркнула вона. — Як вони посміли прийняти кота, який посягав на моє життя, і зробити його своїм провідником?

— Синьозірко, вони не знають… — почав було Вогнесерд, але Синьозірка його не слухала.

— А що думають інші провідники? — запитала вона. — Як вони могли це дозволити?

— Ніхто не знає, що Тигрозір вчинив із Громовим Кланом, — Вогнесерд намагався наштовхнути Синьозірку на логічне мислення. — Кривозір багато не говорив, а Високозорий був незадоволений з того, що Тигрозір привів старих поплічників Хвостолома назад у Клан.

— Високозорий! — пирхнула Синьозірка. — Ми вже мали би знати, що йому не можна довіряти. Зрештою, він дуже швидко забув, що Громові коти зробили для його Клану. Адже це саме ви зі Сіросмугом пішли їх шукати і привели додому.

Вогнесерд хотів заперечити, але провідниця проігнорувала його.

— Зореклан мене покинув! — продовжила вона, все ще роздратовано крокуючи туди-сюди. — Вони сказали мені, що вогонь врятує Клан, але вогонь нас мало не знищив. Як я зможу знову вірити Зорекланові, особливо зараз? Вони подарували дев’ять життів цьому зраднику. Вони плювати хотіли на мене і на Громовий Клан!

Вогнесерд здригнувся.

— Синьозірко, послухай…

— Ні, Вогнесерде, це ти послухай, — провідниця підійшла до нього. Її хутро наїжачилося, а ікла оголилися від люті. — Громовий Клан приречений. Тигрозір приведе Тіньовий Клан і знищить нас усіх — і нам не варто навіть сподіватися на допомогу від Зореклану.

— Тигрозір не здавався вороже налаштованим, — Вогнесерд відчайдушно намагався пробитися до Синьозірки. — Коли він говорив, здавалося, що його турбує лише провідництво у новому Клані.

Синьозірка сухо засміялася.

— Вогнесерде, якщо ти віриш у це, то ти повний дурень. Тигрозір буде тут ще до падолисту, згадаєш мої слова. Але ми на нього чекатимемо. Якщо вже нам всім судилося загинути, то ми прихопимо кілька Тіньових котів із собою.

Вона знову почала швидко міряти печеру кроками, а Вогнесерд злякано за нею спостерігав.

— Збільш кількість патрулів удвічі, — наказала провідниця. — Признач на терені вартових. Накажи охороняти кордон із Тіньовим Кланом.

— У нас недостатньо вояків для всього цього, — заперечив Вогнесерд. — Усі надто виснажені відбудовою табору. 

— Ти суперечиш моїм наказам? — Синьозірка різко розвернулася і глянула йому в обличчя, оголивши ікла. Її очі підозріливо звузилися. — Чи ти теж збираєшся мене зрадити?

— Ні, Синьозірко, ні! Ти можеш мені довіряти.

Вогнесерд напружився, готуючись уже ухилятися від її гострих пазурів.

Та раптом провідниця заспокоїлася.

— Я знаю, Вогнесерде. Ти завжди був відданим, не те що інші.

Вона похилила голову, ніби обтяжена власним гнівом, і подибала назад до гнізда.

— Виряди патрулі, — наказала Синьозірка, вмощуючись на м’якому мохові. — Зроби це зараз, перш ніж Тіньовий Клан перетворить нас усіх на вороняче їдло.

— Добре, Синьозірко.

Він не бачив сенсу більше сперечатися, лише вклонився і позадкував до виходу. Погляд Синьозірки знову був зосереджений на чомусь невидимому. «Цікаво, — подумав Вогнесерд, — чи дивиться зараз провідниця у майбутнє, чи споглядає руйнування свого Клану?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Вогнесерд розплющив очі й одразу замружився від яскравого світла. Він все ще не міг звикнути до того, що сонце сяяло прямо у вояцьке кубло, адже густого вкривала з листя вже не було. Позіхнувши, кіт випростався й обтрусив дрібні клаптики моху зі своєї шубки.

Біля нього все ще спала Піскошторма, а трохи далі скрутилися клубочками Порохошуб і Темносмуг. Вогнесерд вийшов на галявину. Минуло вже три дні, відколи вони дізналися про Тигрозора, та жодних ознак вторгнення, якого боялася Синьозірка, не було. Весь цей час Громовий Клан продовжував відбудовувати табір. Хоч залишалося ще багато роботи, Вогнесерд усе ж почувався дуже радісно, дивлячись на тинок із папороті, що почав відростати, і на ожинові зарості, переплетені галуззям, які захищали королев та їхніх кошенят.

На шляху до купи свіжини Вогнесерд помітив досвітній патруль, що повертався на чолі з Білоштормом. Воєвода зупинився і почекав на вояка.

— Є якісь сліди Тіньового Клану?

Білошторм похитав головою.

— Жодних, — нявкнув він. — Лише звичні помітки на кордоні. Хоча була одна річ…

Вогнесерд нашорошив вуха.

— Яка?

— Неподалік від Зміїних Скель ми знайшли витоптану стежку, а на ній — повно голубиного пір’я.

— Голубиного пір’я? — повторив за ним Вогнесерд. — Давно вже я не бачив голубів. Мені би й одного вистачило. Невже якийсь інший Клан полює на наших землях?

— Не думаю. Там усе смерділо собаками, — Білошторм гидливо покрутив носом. — І ще там був собачий послід.

— О, собака, — презирливо смикнув хвостом Вогнесерд. — Так ми всі ж знаємо, що Двоноги весь час приводять своїх псів до лісу. Вони трохи побігають, поганяються за білками, а потім Двоноги забирають їх назад додому, — він весело муркнув. — Дивно, що собаки нарешті змогли когось упіймати.

Та, на його подив, Білошторм залишився серйозним.

— Усе ж, я гадаю, що варто сказати патрулям, аби були насторожі, — нявкнув білий кіт.

— Гаразд.

Вогнесерд надто поважав старого вояка, аби пропустити його пораду повз вуха, та все одно гадав, що той пес уже мав би бути десь далеко, зачинений у гнізді Двоногів. Собаки приносили незручності, але зараз були важливіші проблеми.

Підійшовши слідом за Білоштормом до купи свіжини, він згадав про нестачу запасів. Яснолапка, новачка Білошторма, і Хмаролап, які ходили разом у досвітній патруль, були вже там.

— Поглянь лише! — поскаржився Хмаролап, коли Вогнесерд підійшов ближче. Новак однією лапою перекинув польову мишку. — Тут і на один зуб не стане!

— Живності мало, — нагадав йому Вогнесерд, помітивши, що на купці залишилося лише кілька шматочків. — А ті, хто пережив пожежу, самі не мають, що їсти.

— Нам потрібно знову вийти на полювання, — нявкнув Хмаролап. Він відкусив шматок миші й ковтнув. — Я піду, як тільки закінчу з цим.

— Можеш піти зі мною, — нявкнув Вогнесерд, вибравши для себе сороку. — Я збираюся незабаром повести патруль.

— О ні, я не можу чекати, — сказав Хмаролап, пережовуючи ще один кусень. — Я такий голодний, що й тебе би з’їв. Яснолапко, хочеш піти зі мною?

Киця, що саме акуратно снідала мишкою, глянула на свого виховника, чекаючи на дозвіл. Білошторм кивнув, і вона враз підскочила.

— Йдемо, як тільки скажеш, — нявкнула новачка.

— Тоді гаразд, — сказав Вогнесерд. Його трохи зачепило, що Хмаролап не запитав у нього дозволу, як Яснолапка у свого виховника, та Кланові справді потрібна їжа, а обидва новаки були добрими мисливцями.

— Лише не відходьте далеко від табору, — попередив воєвода.

— Але вся найкраща здобич далеко від нас, там, де не було пожежі, — виступив наперед Хмаролап. — Ми дамо собі раду, Вогнесерде, — пообіцяв він. — Спершу принесемо їжі для старійшин.

Покінчивши з мишею одним величезним ковтком, він поспішив до виходу з табору. Яснолапка вклонилася Вогнесердові й Білошторму та залопотіла навздогін.

— Тримайтеся подалі від угіддя Двоногів! — крикнув їм услід Вогнесерд, згадавши, як колись Хмаролап завзявся ходити туди і дорого заплатив за це. Двоноги забрали його у своє гніздо аж на дальньому краю земель Вітряного Клану. Вогнесерд сподівався, що коли добіжить кінця зеленлист і настане голодний гололист, його новак не повернеться до такого життя.

— Новаки! — замуркотів Білошторм, спостерігаючи за двома юними котами, що чимчикували лісом. — Ходили в досвітній патруль, тепер от на лови. Якби ж мені стільки енергії…

Він витягнув з купи дрозда і схилився поснідати.

Коли Вогнесерд ковтнув останній шматок сороки, з вояцького кубла саме вийшла Піскошторма. Її руде хутро вилискувало на сонці, і воєвода зачаровано спостерігав за рухом її налитих м’язів.

— Хочеш піти зі мною на полювання? — запитав він, коли киця підійшла до купи свіжини.

— Виглядає на те, що хочу, — відповіла Піскошторма, подивившись на жалюгідну купку посеред галявини. — Ходімо зараз, не можу вже дочекатися, аби зловити що-небудь.

Вогнесерд роззирнувся в пошуках ще одного кота, який би пішов із ними, і помітив Довгохвоста. Вояк гукав Прудколапа біля новацького кубла.

— Агов, Довгохвосте! — нявкнув воєвода. — Ходімо з нами на полювання.

Довгохвіст завагався, ніби не був певен, чи це наказ від воєводи, чи ні. 

— Ми збиралися піти до лощовини, — відповів він. — Прудколапові ще треба потренуватися в захисті.

— Можете зайнятися захистом пізніше, — цього разу Вогнесерд чітко дав зрозуміти, що віддає наказ. — Спершу Кланові потрібна їжа.

Вояк роздратовано смикнув хвостом, але не відповів. Прудколап виглядав більш охочим. Вогнесерд зауважив, що юний чорно-білий котик уже майже доріс до свого виховника. Прудколап був найстаршим серед новаків і невдовзі вже має отримати звання вояка.

«Я мушу поговорити із Синьозіркою про церемонію назовництва для нього, — подумав Вогнесерд. — І ще для Хмаролапа, Яснолапки і Шиполапа. Кланові потрібно більше вояків».

Залишивши Білошторма відпочивати, воєвода повів свій мисливський загін з табору до яру. На вершечку вони звернули до Сонячних Скель. Намагаючись виконати наказ Синьозірки про подвоєння патрулів, Вогнесерд наказав мисливським загонам також оглядати кордони, шукати помітки інших Кланів чи будь-які інші знаки присутності ворога. Особливо він наполіг, щоб коти були уважними біля кордонів з Тіньовим Кланом, та про себе вирішив не нехтувати загрозою і з боку Річкового Клану.

У Вогнесерда були якісь непевні відчуття щодо їхніх стосунків із Річковими котами. Кривозір уже старий, а його воєвода Леопардошубка має абсолютний авторитет. До того ж Вогнесерд усе ще чекав, коли вона забажає віддяки за допомогу Громовому Клану під час пожежі.

Простуючи далі до річки, він помітив, що нові рослинки вже почали пробиватися крізь настил попелу. Розкручувалися молоді пагінці папороті, землю встеляли зелені вусики. Ліс оживав, але з наближенням падолисту рослини сповільнять свій ріст. Вогнесерд не міг відігнати думки про холодний, безпросвітний гололист, який чекав на їхній Клан.

Коли вони дійшли до Сонячних Скель, Довгохвіст повів Прудколапа в розщелину.

— Можеш потренуватися знаходити мишей[2] і нориць на слух, — сказав виховник. — Побачимо, чи зможеш ти упіймати що-небудь раніше за нас.

Вогнесерд схвально спостерігав за ними. Світлий вояк був сумлінним виховником, і вони з Прудколапом дуже зблизилися.

Вогнесерд обійшов скелі з боку річки, де вціліло більше рослинності. Незабаром він помітив мишку, що шкряботіла собі поміж травичкою. Коли вона сіла, тримаючи в передніх лапах зернятко, кіт вистрибнув і прикінчив її одним махом.

— Молодець, — муркнула Піскошторма, підбігши до нього.

— Хочеш? — запитав Вогнесерд, підштовхнувши здобич до неї лапою. — Ти ж іще не снідала.

— Ні, дякую, — швидко відмовила Піскошторма. — Можу сама собі зловити.

Руда кицька прослизнула в тінь від горіха. Вогнесерд дивився услід, гадаючи, чи образив її, а тоді почав рити землю, аби закопати здобич.

— Будь обережніший з цією штучкою, — нявкнув хтось позаду нього. — Одне неправильне слово — і ти без вуха.

Вогнесерд рвучко обернувся. Його старий товариш Сіросмуг стояв на кордоні з Річковим Кланом трохи нижче схилом. На його сірому хутрі відблискувала вода.

— Сіросмуже! — гукнув Вогнесерд. — Ти мене налякав!

Сіросмуг обтрусився.

— Я помітив вас з іншого берега, — нявкнув він. — Ніколи б не подумав, що побачу, як ти полюєш для Піскошторми. Вона тобі небайдужа, еге ж?

— Не знаю, про що ти говориш, — напиндючився Вогнесерд. Йому раптом стало гаряче, ніби по шкірі забігали сотні мурашок. — Ми з Піскоштормою просто друзі.

Сіросмуг вдоволено замуркотів.

— Звісно, я й не сумнівався.

Він піднявся схилом і по-дружньому тицьнув Вогнесерда головою в плече.

— Тобі неабияк пощастило, друже. Вона дуже гарна кицька.

Вогнесерд уже було розтулив рота, аби заперечити, але передумав. Сіросмуга все одно не переконаєш, до того ж, можливо, Піскошторма й справді була не просто подругою.

— Не зважай, — нявкнув воєвода, змінюючи тему. — Розкажи краще, як у тебе справи. Що нового в Річковому Клані?

Веселий вогник в очах Сіросмуга згаснув.

— Нічого особливого. Усі говорять про Тигрозора.

Коли Сіросмуг ще був вояком Громового Клану, вони з Вогнесердом були єдиними, хто дізнався правду про кровожерливі амбіції Тигрозора і про те, що він вбив колишнього воєводу Клану — Рудохвоста.

— Я й сам не знаю, як це розуміти… — визнав Вогнесерд. — Тепер, коли Тигрозір дістав те, що хотів, він може змінитися. Ніхто б не заперечив, що цей кіт може бути добрим провідником: він сильний, мужній вояк, гарний мисливець і знає правильник назубок.

— Але йому не можна довіряти, — прогарчав Сіросмуг. — Який сенс із того, щоб знати вояцький правильник, якщо ти ігноруєш його заповіді?

— Не нам зараз вирішувати, чи варто довіряти йому, — зауважив Вогнесерд. — У нього тепер новий Клан, а Носошморг розповідав про видіння від Зореклану, який нібито мав послати їм сильного провідника. Очевидно, Зореклан знає, що Тіньовим котам потрібен мужній вояк, аби відродитися після недуги.

Та Сіросмуг не виглядав переконаним.

— Зореклан його прислав? — форкнув він. — Я в це повірю, коли побачу, як їжаки літають.

Вогнесерд не міг не погодитися з тим, що Тигрозорові важко довіряти. Пару сезонів він ще буде зайнятий відновленням свого нового Клану, але потім… Думка про лютого вояка на чолі сильного Клану змусила Вогнесерда здригнутися від вух до кінчика хвоста. Він не міг повірити, що Тигрозір вирішив мирно жити в лісі й поважати права інших трьох Кланів. Рано чи пізно він захоче розширити свої угіддя, і першою мішенню стане Громовий Клан.

— На твоєму місці, — нявкнув Сіросмуг, вторячи його думкам, — я б посилив контроль за кордонами.

— Так, я … — почав було Вогнесерд, але урвався, побачивши Піскошторму, що наближалася до них із кроликом в зубах. Вона легким кроком підійшла і кинула здобич до лап Вогнесерда, а потім, враз набувши вдоволеного вигляду, кивнула Річковому воякові.

— Привіт, Сіросмуже, — нявкнула киця. — Як поживають малюки?

— Чудово, дякую, — відповів Сіросмуг. Його очі палахкотіли від гордощів. — Скоро вже стануть новаками.

— Ти будеш виховником? — запитав Вогнесерд.

На його здивування, Сіросмуг виглядав непевно.

— Ще не знаю, — нявкнув він. — Якби це вирішував Кривозір, то може… але він не робить зараз практично нічого, лише спить. Більшістю справ займається Леопардошубка, а вона ніколи не пробачить мені смерть Білокігтя. Гадаю, воєвода дасть мені тренувати чужих кошенят.

Він схилив голову. Вогнесерд раптом усвідомив, що його товариш досі винуватить себе за смерть Річкового вояка. Білокіготь упав в ущелину, коли його патруль напав на загін Громових вояків.

— Це сумно, — нявкнув Вогнесерд, притулившись до Сіросмуга і намагаючись його заспокоїти. 

— Але я її розумію, — тихо промовила Піскошторма. — Леопардошубка хоче бути певною, що кошенята виростуть повністю відданими Річковому Кланові.

Сіросмуг повернув голову і глянув їй у вічі.

— Але ж я збирався саме так їх виховати! Я не хочу, аби мої кошенята розривалися між двома Кланами. Я знаю, як це важко.

На Вогнесерда нахлинув біль за друга. Після пожежі він побачив, який нещасний Сіросмуг у новому Клані. Зараз, мабуть, було не краще. Вогнесерд хотів сказати йому, аби повертався додому, але знав, що не має права пропонувати Сіросмугові те, в чому йому вже відмовила Синьозірка.

— Поговори з Кривозором, — порадив він. — Попроси сам за своїх кошенят.

— І намагайся залишитися у добрих стосунках із Леопардошубкою, — додала Піскошторма. — Не варто, щоб вона застала тебе на території Громового Клану.

Сіросмуга пересмикнуло.

— Мабуть, ти маєш рацію. Краще мені вже повертатися. Бувайте, Піскоштормо й Вогнесерде.

— Спробуй прийти на наступне Зборище, — попросив Вогнесерд.

Сіросмуг махнув хвостом і побіг униз схилом. На півдорозі до річки він раптом повернувся, нявкнув: «Зачекайте!» і погнав до берега. Якусь мить він нерухомо сидів на пласкому камені, вдивляючись у мілину.

— Що він тепер задумав? — промурмотіла Піскошторма.

Перш ніж Вогнесерд устиг відповісти, Сіросмуг змахнув лапою. З води ніби вистрибнула срібляста рибка і впала на берег, б’ючись хвостом і звиваючись. Сіросмуг прикінчив її одним ударом лапи і потяг угору, до Вогнесерда й Піскошторми.

— Ось, — нявкнув він і кинув свою здобич. — Я знаю, що живності в лісі зараз негусто. Це може допомогти.

— Дякую, — нявкнув Вогнесерд, а тоді захоплено додав: — Гарний прийом.

Сіросмуг вдоволено муркнув:

— Мрячконіжка показала.

— Це дуже доречно, — сказала Піскошторма. — Та якщо Леопардошубка прознає, що ти підгодовуєш інший Клан, вона тобі не подякує.

— Леопардошубка хай свого хвоста поганяє, — прогарчав сірий вояк. — Якщо щось скаже, я їй нагадаю, як ми з Вогнесердом підгодовували Річковий Клан під час повені минулого новолисту.

Він розвернувся і знову побіг до річки. Вогнесердові було боляче дивитися, як його товариш плигає у воду і перепливає на інший берег. Він би все віддав, щоб Сіросмуг повернувся до Громового Клану, але мусив визнати, що його навряд чи коли-небудь приймуть назад.

* * *

Вогнесерд насилу доніс слизьку рибину до табору, його ніздрі забивав незвичний запах, а рот весь час слинився. Коли вони увійшли на терен, він побачив, що купа свіжини збільшилася. Хмаролап із Яснолапкою вже повернулися і саме збиралися вийти знову з Мишошубкою й Шиполапом.

— Ми нагодували старійшин, Вогнесерде! — гукнув Хмаролап через плече, збігаючи вгору схилом.

— А Попелюшку? — крикнув Вогнесерд у відповідь.

— Ні, ще ні!

Вогнесерд повернувся до свіжини. «Можливо, Сіросмугова рибка зацікавить Попелюшку», — подумав він. Юна медикиця останнім часом недоїдала через жаль за Жовтоіклою й через те, що постійно треба було доглядати за хворими котами та Синьозіркою.

— Ти голодний, Вогнесерде? — запитала Піскошторма, кидаючи свою здобич на купу. Як виявилося, вона чекала, аж доки всі позносять здобич до табору, тож тепер ласо дивилася на свіжину. — Ми могли б разом пообідати, якщо хочеш.

— Гаразд, — сніданок видався Вогнесердові таким далеким. — Тільки піду віднесу це Попелюшці.

— Не барись, — нявкнула Піскошторма.

Вогнесерд схопив рибину зубами і попростував геть. Колись, ще до пожежі, кубло медикицьки від решти табору відділяв тунель між папоротей. Зараз там чорніло лише кілька галузок, тож Вогнесерд добре бачив розщелину в камені, яка слугувала входом.

Він зупинився і загукав:

— Попелюшко!

За мить з розщелини вигулькнула голова медикиці.

— Що… а, це ти, Вогнесерде.

Вона вийшла з кубла. Її хутро було скуйовджене, а в очах не блимав звичний вогник. Попелюшка здавалася стурбованою й незібраною. Вогнесерд подумав, що вона, мабуть, досі думає про Жовтоіклу.

— Я рада, що ти прийшов, — нявкнула Попелюшка. — Мені треба тобі дещо сказати.

— Спершу поїж, — сказав воєвода. — Глянь, Сіросмуг зловив для нас рибку.

— Дякую, Вогнесерде, — промуркотіла Попелюшка, — але це терміново. Зореклан послав мені видіння минулої ночі.

Щось у її голосі насторожило Вогнесерда. Він усе ще не міг звикнути до того, що його колишня новачка ставала справжньою дорослою медикицькою, яка повинна жити без партнера та власних кошенят, таємно зустрічатися з іншими медикотами і бути пов’язаною з ними узами Зореклану.

— Про що було видіння? — запитав воєвода. Раніше в нього вже були такі видіння, що віщували майбутнє. Саме тому він розумів ту суміш трепету і сум’яття, яку вона зараз мала відчувати.

— Я не певна, — спантеличено кліпнула Попелюшка. — Я стояла в лісі й чула, як щось велике продирається між деревами, але не бачила, що то. І ще чула голоси — грубі, які говорили не котячою мовою. Та я розуміла, що вони казали…

Попелюшка затихла. Вона стояла і вдивлялася в далечінь замуленими очима, а передніми лапами місила землю перед собою.

— Що вони казали? — підштовхнув її Вогнесерд.

Попелюшка здригнулася.

— Щось дуже дивне. Вони казали: «Зграя, зграя» і ще «Вбити, вбити».

Вогнесерд відчув розчарування. Він сподівався, що Зореклан дасть йому якийсь знак про те, як розібратися з проблемами — з появою Тигрозора, слабкістю Синьозірки та наслідками пожежі.

— Ти знаєш, що це означає? — запитав Вогнесерд.

Попелюшка похитала головою, але в її очах і досі був жах, ніби вона зіштовхнулася з величезною загрозою, яку Вогнесерд не міг побачити.

— Ще ні. Можливо, Зореклан відкриє мені більше, коли я піду до Високих Скель. Але це щось лихе, Вогнесерде, цього я певна.

— Ніби нам досі бракувало проблем, — пробурмотів воєвода, а до Попелюшки сказав: — Не знаю, що я можу вдіяти. Треба дізнатися більше. Потрібні факти. Ти певна, що це все? 

Медикицька кивнула, все ще вражена. Вогнесерд заспокійливо її лизнув.

— Не хвилюйся, Попелюшко. Якщо це попередження стосується Тіньового Клану, то ми вже пильнуємо їх. Просто скажи мені, коли будеш знати трохи більше.

Раптом він аж підскочив від роздратованого нявкоту за спиною:

— Вогнесерде, ти там цілий день збираєшся проговорити?

Озирнувшись, кіт побачив, що Піскошторма чекала на нього біля входу до спаленого тунелю.

— Я мушу йти, — сказав він Попелюшці.

— Але ж…

— Я подумаю про це, гаразд? — перебив її Вогнесерд, уже чуючи, як його порожній шлунок переконує повертатися до Піскошторми. — Просто повідом, якщо матимеш іще видіння.

Попелюшка знервовано смикнула вухами.

— Це попередження від Зореклану, Вогнесерде, а не просто якась шпичка у лапі чи кісточка в горлі. Воно стосується всього Клану. Ми повинні з’ясувати, що це означає.

— Що ж, ти з цим краще впораєшся, ніж я, — кинув через плече Вогнесерд, виходячи з її кубла.

Крокуючи слідом за Піскоштормою, він гадав, що те видіння могло означати. Воно не здавалося попередженням про напад іншого Клану, а на думку йому не спадало більше нічого, що могло б становити загрозу. Та, уп’явшись зубами в полівку, яку Піскошторма відклала для нього, Вогнесерд легко забув про всі видіння.

² Нориця — гризун, близький родич домашнього хом’яка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

Вогнесерд відсапувався, важко надимаючи боки, його щока пекла від болю. Він скочив на лапи, а Яснолапка відійшла на кілька кроків.

— Я тебе не сильно вдарила? — стурбовано запитала біло-руда новачка.

— Ні, все гаразд, — відповів Вогнесерд. — Тебе Білошторм навчив цього прийому? Я його не передбачив. Молодець.

Намагаючись не кульгати, він побрів через лощовину до Прудколапа, Шиполапа і Хмаролапа. Воєвода перевіряв бойові навички новаків. Вони по черзі боролися з ним і, треба визнати, проявляли неабиякі вміння.

— Дуже добре, що ви всі на моєму боці. Не хотів би я стрітися з вами в бою, — нявкнув Вогнесерд. — Я мав бесіди з вашими виховниками, і вони вважають, що ви вже готові. Отже, я збираюся запитати Синьозірку, чи не висвятить вона вас на вояків.

Яснолапка, Шиполап і Прудколап захоплено перезирнулися. У Хмаролапа теж з’явився вогник в очах, хоч він і намагався виглядати байдужим.

— Що ж, — продовжив Вогнесерд. — Дорогою до табору вполюйте здобич для старійшин і королев. Тоді зможете самі поїсти.

— Якщо щось залишиться, — пробурмотів Прудколап.

Вогнесерд перевів на нього погляд. Прудколап перейняв звичку невдоволено все коментувати від свого виховника Довгохвоста, який колись товаришував із Тигрозором, але зараз новак, здавалося, просто пожартував. Усі четверо юних котів підскочили і побігли до лісу. Вогнесерд ще почув, як Яснолапка гукала Хмаролапові:

— Я тобі зараз покажу, як полюють професіонали!

Вогнесердові здалося, ніби вже минуло чимало часу, відколи він сам був таким безтурботним. Під тягарем обов’язків воєводи він іноді почувався старішим за старійшин. Клан ледве виживав, намагаючись знайти хоч якусь їжу і відбудувати спустошений табір. Усі вояки вже були на межі. Вогнесерд сам був на лапах від світанку до заходу сонця і щоночі йшов до свого кубла з незакінченими справами на думці. «Скільки ще ми протягнемо? — запитував він себе. — Коли прийде гололист, стане тільки важче». Ті кілька листочків на деревах, які вціліли після пожежі, вже золотавилися й червоніли. Вогнесерд зупинився на вершині лощовини і відчув прохолодний вітерець, що куйовдив його хутро, хоч і сонце яскраво сяяло.

Він тихо спустився до табору і якусь мить стояв біля входу, роззираючись навколо. Темносмуг, який відповідав за відбудову, вже почав заповнювати прогалини між гілками над вояцьким кублом. Поруч із ним працювали Порохошуб і двоє молодших новаків, Папоротелапка та Зололап.

З іншого боку табору Вогнесерд помітив Попелюшку, що йшла до кубла старійшин, несучи в зубах якісь трави.

Посеред галявини двоє кошенят Злотоквітки бавилися з котиком Крапохвістки, поки самі королеви спостерігали за ними, сидячи біля входу до ясел. Верболоза також була біля них, та вона ще не пускала своє потомство гратися зі старшими котиками.

Вогнесерд спинив погляд на Ожинкові, старшому кошеняті Злотоквітки. Його сильне мускулясте тіло і темно-коричневе хутро було до болю знайомим. Одного погляду на котика було достатньо, аби зрозуміти, що його батьком був Тигрозір. Думка про це дошкуляла Вогнесердові, і він намагався її позбутися. За цією логікою він мав би так само підозріливо ставитися і до Ожинкової сестри Вохроньки, але, хоч у них і був один батько, вона не була настільки на нього схожа. У будь-якому разі нечесно звинувачувати Ожинка у гріхах Тигрозора.

І все ж Вогнесерд не міг стерти з пам’яті образ волаючого від жаху кошеняти, що лізло вгору палаючим деревом. Так само він не міг забути, що доки рятував Ожинка, Жовтоікла потрапила у вогняну пастку в своєму кублі. Невже він пожертвував медикицькою, аби врятувати сина Тигрозора?

Зненацька з гурту кошенят долинуло пронизливе виття. Ожинко повалив на землю Сніжка, сина Крапохвістки, і тепер з усіх сил гатив його пазурами. Виття линуло від міцного білого котика, який, здавалося, навіть не намагався захищатися.

Вогнесерд кинувся до них, вчепився в Ожинка і скинув його з жертви.

— Досить! — гаркнув він. — Що це ти робиш?

Котик підвівся, спантеличено і водночас обурено дивлячись на Вогнесерда.

— Ну? — запитав воєвода.

Ожинко обтрусився від пилюки.

— Нічого, Вогнесерде. Ми просто гралися.

— Просто гралися? Тоді чому кошеня Крапохвістки так кричало?

В очах Ожинка згаснув вогонь, і він знизав плечима.

— А я звідки знаю? Він усе одно не вміє нормально гратися.

— Ожинку! — це була Злотоквітка, яка саме підійшла. — Скільки разів тобі казати? Якщо хтось починає кричати, треба відпустити. І не будь таким невихованим із Вогнесердом. Пам’ятай, він — воєвода.

Ожинко глипнув на Вогнесерда і знову відвів погляд.

— Пробач, — пробурмотів він.

— Гаразд, але більше так не роби, — відповів Вогнесерд.

Ожинко пройшов повз нього до Сніжка, який все ще лежав на землі. Крапохвістка енергійно його вилизувала.

— Ну ж бо, підводься, — нявкнула вона. — З тобою все добре.

— Так, давай, Сніжку, — нявкнув Ожинко, лизнувши товариша у вухо. — Я не хотів. Ходімо гратися, можеш бути провідником Клану цього разу.

Ожинкова сестра Вохронька сиділа за кілька хвостів від них, обгорнувши лапки хвостиком.

— Він нецікавий, — пронявчала маленька кицька. — З ним ніколи нормально не пограєшся.

— Вохронько! — Злотоквітка легенько хляпнула її по вуху. — Не будь така невихована. І що з вами обома сьогодні сталося?

Сніжко й досі вилежувався на землі. Він піднявся лише тоді, коли мама сама його підштовхнула.

— Може, покажеш його Попелюшці, — порадив Вогнесерд королеві. — Перевір, чи він нічого не пошкодив.

Крапохвістка повернулася і глянула на воєводу.

— Усе добре з моїм кошеням! — гаркнула вона. — Ти натякаєш, що я не вмію за ним доглянути?

І, відвернувшись від Вогнесерда, вона повела Сніжка назад до ясел.

— Крапохвістка дуже печеться про нього, — пояснила Злотоквітка. — Думаю, це тому, що він у неї один. — Вона з любов’ю подивилася на своїх двох кошенят, які вовтузилися на землі.

Вогнесерд підійшов до неї і сів. Він почувався незручно через те, що так різко розмовляв з Ожинком.

— Ти сказала їм, що їхній батько став провідником Тіньового Клану? — запитав воєвода тихо.

Злотоквітка кинула на нього короткий погляд.

— Ще ні, — зізналася королева. — Вони б цим лише вихвалялися, а тоді хтось би розповів їм всю історію.

— Рано чи пізно вони дізнаються, — нявкнув Вогнесерд.

Руда киця почала бадьоро вилизувати хутро.

— Я бачила, як ти на них дивишся, — нарешті нявкнула вона. — Особливо на Ожинка. Та він не винен, що виглядає точно як Тигрозір. Інші коти дивляться на нього так само, — кицька задумано лизнула свою лапу і почала вимивати вушко. — Я хочу, щоби мої кошенята росли щасливими і не почувалися винними через те, що трапилося ще до їхнього народження. Можливо, зараз на це вже є більше надії, якщо Тигрозір стане добрим провідником. Може, вони навіть зможуть ним пишатися.

Вогнесерд ніяково смикнув вухами. Він не поділяв її оптимізму.

— Вони обоє тебе поважають, ти ж знаєш, — продовжила Злотоквітка. — Особливо відколи ти врятував Ожинка з вогню.

Якусь мить Вогнесерд не знав, що відповісти. Зараз він як ніколи почувався винним за своє ставлення до Ожинка. Як не старався, Вогнесерд усе одно не міг припинити бачити в кошеняті його кровожерного батька.

— Гадаю, тобі потрібно розповісти їм про Тигрозора, — нявкнула Злотоквітка. — Зрештою, ти ж воєвода. Вони добре сприймуть це з твоїх уст. Я знаю, що ти розповіси їм правду.

— Ти… ти думаєш, що варто розповісти їм зараз? — затинаючись, спитав Вогнесерд. Слова Злотоквітки звучали для нього як виклик.

— Ні, не зараз, — спокійно відповіла королева. — Коли будеш готовий. І коли вирішиш, що вони вже готові, — додала вона. — Але не відкладай це надовго.

Вогнесерд похилив голову.

— Добре, Злотоквітко, — пообіцяв він. — Я спробую зробити це для них якомога легшим.

Перш ніж королева встигла відповісти, підбіг Ожинко, а відразу за ним і Вохронька.

— Можна нам піти до старійшин? — запитав котик, сяючи очима. — Одноока розповідає цікавезні історії!

Злотоквітка лагідно замуркотіла.

— Звісно ж, — нявкнула вона. — Принесіть їй щось із наловленого — так годиться. І не забудьте, що треба повернутися до заходу сонця.

— Добре! — нявкнула Вохронька. Вона чкурнула через галявину, гукаючи через плече: — Я збираюся принести Одноокій мишку!

— Ні, це я збираюся! — крикнув Ожинко і дременув за нею.

— Що ж, — нявкнула Злотоквітка, повернувшись до Вогнесерда, — якщо ти бачиш щось недобре в цих кошенятах, то скажи мені, бо я не бачу.

Вона підвелася, не чекаючи на відповідь, потрусила кожною лапкою й пішла до ясел. Вогнесерд дивився їй услід. І як йому вдалося зіпсувати стосунки одразу і зі Злотоквіткою, і з Крапохвісткою? Хоч перша й довіряла йому, та все ж їй було важко пробачити Вогнесерда за його почуття до Ожинка — а він і близько не знав, як їх змінити.

Воєвода зітхнув і підвівся, згадавши, що саме час посилати вечірній патруль. Повертаючись від ясел, він помітив Орлякошуба, який снував неподалік, ніби хотів щось сказати.

— Щось трапилося? — запитав його Вогнесерд.

— Не знаю, — відповів Орлякошуб. — Я просто побачив, що там трапилося з кошеням Крапохвістки, і …

— Ти збираєшся мені сказати, що я надто грубо поводився з Ожинком?

— Ні, Вогнесерде, звісно ж ні. Але… я гадаю, що зі Сніжком не все в порядку.

— З ним усе буде гаразд, якщо син Тигрозора його не побив!

Орлякошуб замислився.

— Я не певен.

Вогнесерд знав, що цей кіт не робив би з мухи слона. Він спробував заспокоїтися.

— То що? — запитав він.

— Я за ним приглядав, — пояснив Орлякошуб. Він почав ніяково шкребти землю передніми лапами. — Я… я просто думав, що ти призначиш мене його виховником, і хотів краще з ним запізнатися. І я думаю, що зі Сніжком щось не так. Він не грається, як інші кошенята. Він не відповідає, коли хто-небудь до нього говорить. Ти ж знаєш малих, Вогнесерде, але Сніжко зовсім не такий. Я думаю, що Попелюшці варто його оглянути.

— Я запропонував це Крапохвістці й отримав прочухана.

Орлякошуб знизав плечима.

— Мабуть, Крапохвістка не захоче визнавати, що з її кошеням якісь проблеми.

Вогнесерд на мить замислився. Сніжко й справді виглядав загальмованим, порівняно з іншими кошенятами. Він був значно старшим за потомство Злотоквітки, але й близько не таким розвиненим.

— Залиш це на мене, — нявкнув воєвода. — Я переговорю з Попелюшкою. Вона придумає, як оглянути малого так, аби не засмучувати Крапохвістку.

— Дякую, Вогнесерде, — полегшено сказав Орлякошуб.

— Між іншим, — нявкнув воєвода, — ти б не повів вечірній патруль? Візьми із собою Мишошубку і Ряболицю.

Вояк випростався.

— Звісно, Вогнесерде, — відповів він. — Я піду їх пошукаю.

Кіт рушив через галявину, задерши вгору хвоста. Коли він відійшов уже на кілька лисячих хвостів, Вогнесерд гукнув його.

— А, Орлякошубе! — нявкнув він, радий, що нарешті має для когось гарні новини. — Коли зі Сніжком буде все ясно, я побалакаю із Синьозіркою щодо твого виховництва.

* * *

Перш ніж піти до Попелюшки, Вогнесерд зайшов до Синьозірки, аби розказати про залік новаків. Провідниця сиділа біля входу до кубла і ніжилась у сонячних променях, тож Вогнесерд сподівався, що вона буде в доброму гуморі. Та її блакитні очі глянули на нього так втомлено, і до обіду вона майже не доторкнулася.

— Вогнесерде? — запитала Синьозірка, коли він підійшов. — Чого тобі?

— Маю хороші новини, — Вогнесерд намагався звучати бадьоро. — Я сьогодні перевірив навички всіх чотирьох старших новаків. Вони показали гарні результати. Думаю, вже пора їх висвячувати на вояків.

— Старших новаків? — Синьозірка виглядала спантеличеною. — Значить, це Орляколап і… Попелапка?

Вогнесерд похолов. Провідниця навіть не пам’ятала, хто був новаком!

— Ні, Синьозірко, — терпляче нявкнув він. — Хмаролап, Яснолапка, Прудколап і Шиполап.

Синьозірка перемінилася.

— Я їх і мала на увазі, — гаркнула вона. — І ти хочеш, щоб вони стали вояками? Тільки… нагадай мені, хто їхні виховники, добре?

— Я виховник Хмаролапа, — почав Вогнесерд, намагаючись не виказувати свого розчарування. — Решта — Довгохвіст…

— Довгохвіст, — перебила Синьозірка. — А, так… один із друзів Тигрозора. Чому ми довірили йому новака, коли не можемо йому довіряти?

— Довгохвіст вирішив зостатися у Громовому Клані, коли Тигрозір утік, — нагадав їй Вогнесерд.

Синьозірка пирхнула.

— Це не означає, що можна йому довіряти, — повторила вона. — Не можна вірити нікому з них. Вони всі зрадники і виховають інших зрадників. Я не висвячу жодних їхніх новаків! — Вогнесерд вражено задивився на провідницю, яка додала: — Лише твого, Вогнесерде. Ти єдиний вірний мені. Хмаролап зможе бути вояком, але ті інші — ні.

Вогнесерд не знав, що й відповісти. Хоч Клан і радів поверненню Хмаролапа після тієї пригоди з Двоногами, все ж воєвода знав, що виникнуть проблеми, коли його новак стане вояком, а інші новаки — ні. До того ж Хмаролапові не піде на користь, якщо наділити його одного тією честю, якої заслуговують інші не менше, ніж він.

Вогнесерд намагався перебороти паніку, усвідомивши, що жоден із новаків ще не може стати вояком. І хоча Кланові терміново були потрібні нові вояки, він знав, що зараз не має сенсу сперечатися із Синьозіркою.

— Ем… дякую, — нарешті нявкнув Вогнесерд, збираючись уже йти геть. — Та, мабуть, варто ще трохи почекати. Хмаролапові не завадить більше потренуватися.

Він пішов, а Синьозірка й далі не зводила з нього своїх невидющих очей.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

Коли Вогнесерд вирушив до Попелюшки, сонце вже сідало, відкидаючи довгі тіні через усю галявину. Він застав медикицьку в її кублі, вона саме перевіряла запаси лікувальних трав.

— Кошеня Крапохвістки? — нявкнула Попелюшка, коли Вогнесерд розповів їй про підозри Орлякошуба. Вона замислено примружила очі. — Так, я розумію, про що він. Я погляну на Сніжка.

— Але будь обережна з Крапохвісткою, — застеріг її воєвода. — Коли я порадив їй показати тобі малого, вона мені мало носа не відкусила.

— Це й не дивно, — відповіла Попелюшка. — Кожна королева хоче вірити, що її кошеня ідеальне. Я розберуся з цим, Вогнесерде, не хвилюйся. Але не зараз, — додала вона, збивши в купку ягідки ялівцю. — Сьогодні вже пізно їх турбувати, а завтра я йду до Високих Скель.

— Так скоро? — здивувався Вогнесерд. Він і не помітив, як швидко промайнули ці дні.

— Завтра вночі молодик, усі інші медикоти теж прийдуть. Зореклан відкриє мені повну силу.

Попелюшка завагалася, а тоді додала: 

— Жовтоікла мала піти зі мною, щоби показати мене Зорекланові як вивчену медикицьку. Тепер доведеться пройти цю церемонію без неї.

Зіниці Попелюшки розширилися, а погляд звернувся кудись удалечінь. Вогнесерд відчував, що вона зараз десь далеко від нього, у краю тіней і марев, куди він не може дістатися.

— Тобі потрібно взяти з собою вояка, — нявкнув воєвода. — Востаннє, як Синьозірка намагалася потрапити до Високих Скель, її не пропустив Вітряний Клан.

— Я би подивилася, як патруль буде намагатися перепинити медикицьку. Зореклан би цього не пробачив, — Попелюшка бешкетно зблиснула очима. — Хочеш провести мене до Чотиридерева? Звісно, якщо ти зможеш так надовго залишити Піскошторму.

Вогнесерд зніяковів.

— Не знаю, про що ти, — пробурмотів він та раптом згадав, як пішов обідати з Піскоштормою і залишив Попелюшку саму, хоча вона розповідала йому про своє видіння. Медикиця, мабуть, образилася на нього за це. — Піскошторма може повести досвітній патруль і без мене. Я піду з тобою до Чотиридерева.

* * *

Наступний день почався з вогкого й похмурого ранку. Між дерев стелився туман, а Вогнесерд з Попелюшкою прямували до Чотиридерева. Густі білі хмари приглушували їхню ступу й осідали на хутрі білими краплинками. Раптом серед лісової тиші пролунав пташиний крик, від якого Вогнесерд аж сіпнувся. Він боявся, що вони з медикицькою можуть заблукати у цьому лячному незнайомому лісі.

Та поки коти перейшли струмок і почали підійматися до Чотиридерева, туман уже потроху розвіявся, і вони вийшли на вершину, залиту сонячним сяйвом. Чотири величезних дуби височіли прямо перед ними, їх листя вже почало золотавіти й червоніти в передчутті падолисту.

Попелюшка гучно видихнула і обтрусилася від води.

— Непогано! Я вже думала, що доведеться позначати свій шлях до Високих Скель, я ж була там лише раз, ще з Жовтоіклою.

Вогнесерд теж радів: теплі сонячні промінці зігрівали його хутро. Він смачно потягнувся, розкрив рота і принюхався, сподіваючись відчути запах здобичі.

Натомість звідусіль долинули запахи інших котів. «Тіньовий Клан!» — подумав Вогнесерд, водномить напружившись і роззираючись навсібіч. Та враз заспокоївся, помітивши Носошморга, медикота Тіньового Клану, який прямував до лощовини з боку Тіньових земель з іще одним котом. То не був ворожий вояк. Зореклан підіймав медикотів вище за ворожнечу між Кланами.

— Здається, тобі все ж не доведеться йти самій, — нявкнув воєвода до Попелюшки.

Вони зачекали, доки Тіньові коти підійдуть до них. Коли ті наблизилися, Вогнесерд упізнав супутника Носошморга — це був Дрібнохмар. Він мало не помер від пошесті, яка лютувала в його Клані. Дрібнохмар і ще один Тіньовий вояк, Білогорлик, намагалися знайти притулок у Громовому Клані. Синьозірка тоді відмовилася їх прийняти, але Попелюшка таємно доглядала хворих котів, доки вони не одужали достатньо, аби повернутися на свою територію.

На жаль, Білогорлик невдовзі загинув, коли Тигрозір зі своїми поплічниками напав на патруль Громового Клану. Потвора на Громошляху розчавила юного кота, коли він втікав від бійки. Вогнесерд, в якого зараз пронеслися перед очима ті страшні події, був радий побачити, що Дрібнохмар виглядав знову здоровим і сильним.

— Привіт! — весело привітався Носошморг із Громовими котами. — Радий зустрічі, Попелюшко. Сьогодні гарний день для подорожі.

Дрібнохмар шанобливо вклонився Вогнесердові й пішов привітатися з Попелюшкою.

— Рада бачити, що ти знову на лапах, — нявкнула вона.

— Усе завдяки тобі, — відповів Дрібнохмар і гордо додав: — Я тепер новак Носошморга.

— Вітаю! — замуркотіла Попелюшка.

— І це також завдяки тобі, — бадьоро сказав котик. — Коли ми були хворі, ти знала, що робити. І коли ти дала лікарські трави для Клану — вони допомогли! Я теж захотів стати медикотом.

— У нього справжній талант, — нявкнув Носошморг. — І неабияка відвага, якщо він зміг повернутися з травами до Клану. Мені лише шкода, що Білогорлик не повернувся.

— А він не прийшов? — запитав Вогнесерд. Він хотів дізнатися, що саме було відомо Тіньовому Кланові про долю юного кота.

Дрібнохмар сумно похитав головою.

— Білогорлик не повернувся зі мною до табору. Боявся знову заразитися хворобою, хоч ми вже й мали лікарські трави, — кіт примружився, ніби спогади про це завдавали йому болю. — Ми знайшли тіло Білогорлика біля Громошляху кілька днів потому.

— Співчуваю, — нявкнув Вогнесерд. Він вагався, чи варто розповідати їм правду про загибель Білогорлика. Врешті, вирішив не казати Дрібнохмарові, що до смерті його товариша частково причетний новий провідник Тіньового Клану. Очевидно, Білогорлик приєднався до банди волоцюг і заплатив за це життям.

Попелюшка ніжно притулилася до Дрібнохмара. Влаштувавшись на теплій травичці, вона покликала новака сісти біля неї та почала розпитувати про навчання.

— Зараз справи йдуть краще? — обережно поцікавився у Носошморга Вогнесерд. Він волів би попередити медикота щодо Тигрозора, але тоді б довелося розповісти про події у Громовому Клані.

— Ніби так, — нявкнув йому сторожко Носошморг. — Новаків нарешті тренують так, як треба, і ми завжди ситі.

— Це добре, — погодився Вогнесерд і змусив себе додати: — А що з волоцюгами?

Носошморг насупився.

— Скажімо, не всі щасливі від їхнього повернення, — визнав він. — Я й сам не був радий. Але поки що жодних проблем не виникало. До того ж вони досить сильні вояки.

— Тоді, можливо, Тигрозір і стане великим провідником, як було сказано у пророцтві, — нявкнув Вогнесерд.

Медикіт пильно глянув на нього.

— Якось дивно, що Громовий Клан просто відмовився від такого сильного кота.

Вогнесерд набрався духу. Ось його шанс розповісти Носошморгові правду про Тигрозора.

— Це довга історія, — почав воєвода.

— Ні, Вогнесерде, — перебив його Носошморг. — Я не прошу тебе зраджувати таємниці Клану, — він підійшов ближче до воєводи, примнув передніми лапами землю й сів. — Щоб не трапилося у Громового Клану, — тихо нявкнув медикіт, — я певен, Зореклан справді послав нам Тигрозора.

— Ти маєш на увазі видіння?

— Чесно кажучи, є ще дещо, — Носошморг глянув на Вогнесерда. — Нашого попереднього провідника Зоряний Клан не прийняв, — зізнався він. — Коли Ночезір став провідником, Зореклан не подарував йому дев’ять життів.

— Що? — Вогнесерд недовірливо витріщився на медикота. Якщо Ночезір мав лише одне життя, то цілком зрозуміло, чому хвороба забрала його так швидко. — Чому він не отримав дев’ять життів?

— Цього Зореклан мені не відкрив, — нявкнув Носошморг. — Можливо, через те, що Хвостолом був ще живий, і Зореклан досі вважав його провідником. Коли ми дізналися про смерть Хвостолома, Ночезір уже був надто слабкий для подорожі за дев’ятьма життями до Місяцескелі. А потім прийшов Тигрозір, і я вирішив, що це, мабуть, і був вибір Зореклану. Ночезір однак не годився для провідництва.

— І Клан усе одно визнавав його провідником? — запитав Вогнесерд.

— Ніхто з Клану не знав, що йому не подарували дев’ять життів, — зізнався медикіт. — Ночезір був хоробрим і відданим. Ми вирішили тримати в таємниці рішення Зореклану. А що нам залишалося? Не було жодного гідного кандидата. Якби ми розповіли правду, у Клані би почалася паніка.

У голосі Носошморга чулося полегшення. Вогнесерд усе думав, наскільки радий був медикіт нарешті поділитися цією таємницею.

— Клан думав, що хвороба була настільки важка, що забрала всі дев’ять життів Ночезора одразу, — провадив Носошморг. — Вони були налякані. Дуже налякані… І, як ніколи, потребували сильного провідника.

«Тож прийняли Тигрозора без жодних запитань», — подумки додав за нього Вогнесерд. Та Носошморгові й не треба було висловлювати свої сумніви щодо нового провідника.

— Тигрозір казав що-небудь про напад на Громовий Клан? — провагавшись, запитав Вогнесерд.

Носошморг втішно замуркотів:

— Ти вважаєш, що я можу відповісти на це запитання? Якби він щось і справді планував, я би зрадив свій Клан, розповівши тобі. Наскільки я знаю, Громовому Клану нема про що турбуватися, хочеш вір, а хочеш ні.

І Вогнесерд йому вірив — принаймні, вірив, що Носошморг нічого не знає про плани Тигрозора. Та чи мав медикіт рацію, було вже іншим питанням.

— Вогнесерде! — це гукнула Попелюшка. Вона вже підвелася і дивилася через лощовину на вересовий пустир. То були землі Вітряного Клану, які медикотам ще належало перейти на шляху до Високих Скель. — Ви з Носошморгом там весь день збираєтесь язиками чесати?

Кицька нетерпляче шкребла землю передніми лапами. Біля неї, підвівши голову, стояв Дрібнохмар; його очі захоплено сяяли.

— Ну, гаразд, — нявкнув Носошморг, покрокувавши до них. — Усе одно в нас цілий день у запасі. Високі Скелі нікуди не втечуть.

Четвірко котів перейшли лощовину і дісталися до краю пустиря. Попелюшка спинилася і притулилася до Вогнесердового носа.

— Дякую, що пішов зі мною аж сюди. Я повернуся завтра ввечері.

— Бережися, — відповів Вогнесерд.

Він уже стояв тут колись, так само прощаючись із Попелюшкою, коли вона вперше ходила спізнати таємниці Місяцескелі. Вогнесерд аж похолов, коли уявив, як сіра кицька пробирається підземними ходами до мерехтливого кристала, аби утаємничитися із Зорекланом. Воєвода більше нічого не сказав, лише прощально лизнув її вушко. Він залишився і дивився, як Попелюшка кульгає через торфовище поруч із двома Тіньовими котами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

У лісі було темно. Вогнесерд не бачив нічого, крім нечітких обрисів гілок на тлі неба. Дерева здавалися вищими, ніж завжди, вони оточували його звідусіль. Лапи плуталися в заростях ожини й плюща.

— Плямолистко! — нявкнув він. — Плямолистко, де ти?

Та на його крик ніхто не відповів, лише звіддалік почувся шум води. Кіт боявся ступити вперед — боявся, що під лапами не опиниться нічого, крім чорної безодні, і нестримна течія знесе його.

Якоюсь частиною свого розуму Вогнесерд усвідомлював, що спить. Він засинав у вояцькому кублі, сподіваючись побачитися з Плямолисткою. Коли Вогнесерд тільки приєднався до Громового Клану, Плямолистка була медикицькою. Вона загинула від лап одного з поплічників Хвостолома. Тепер кицька приходила до Вогнесерда у снах, тож він знову міг вдихнути її солодкий запах і знайти в її мудрості відповіді на питання, які його мучили.

Але зараз, як не намагався, Громовий воєвода не міг знайти Плямолистку.

— Плямолистко! — знову загукав він. Це вже не вперше Вогнесерд не міг побачити її уві сні. Коли він проводжав Жовтоіклу до Зореклану після пожежі, то лише чув голос Плямолистки. Невже вона його покидає? — Плямолистко, не йди від мене, — благав кіт.

Раптом на нього ззаду налягло щось важке. Вогнесерд заворушився, намагаючись звільнитися. Ніздрі наповнилися запахом іншого кота, і він розплющив очі, раптом опинившись на своїй моховій підстилці. Його плечі стискав Порохошуб.

— Та що з тобою? — гаркнув той. — Неможливо спати, коли ти тут так вересканиш.

— Залиш його у спокої, — Піскошторма підвела голову зі свого кубельця, заспано кліпаючи. — Це був лише сон. Це не його провина.

— Хто б ото казав, — огризнувся Порохошуб. Він відвернувся від них і пішов геть, переступаючи навислі гілки.

Вогнесерд підвівся і почав вичищати шматочки моху зі своєї шубки. З-поза навислих гілок він побачив, що сонце піднялося високо на небосхилі. Білошторм уже, мабуть, повів досвітній патруль.

Темрява з його сну розсіювалася, але він не міг позбутися неясних споминів. Чому ліс здавався таким темним і жахливим? Чому Плямолистка не прийшла до нього, не було чути навіть її запаху чи голосу?

— Усе гаразд? — стривожено запитала Піскошторма.

Вогнесерд обтрусився.

— Так, — нявкнув він. — Ходімо полювати.

День видався ясний, хоч у повітрі вже чулася прохолода падолисту. Вогнесерд полегшено помітив, що трава й папороть густо піднялися: ліс оживав. Якби ж тільки гарна погода протрималася довше! Тоді все б виросло ще більше, і звірина б повернулася.

Він повів Піскошторму вгору яром, а далі через ліс — до Високих Сосон. Відколи сталася пожежа, більшість котів уникали земель біля Дереворізки, де руїна була найбільша. Вогонь почався саме тут, і цілі смуги лісу згоріли дотла, залишивши стриміти лише поодинокі обвуглені цурпалки. Вогнесерд хотів дізнатися, чи могла там уже з’явитися якась здобич, але, наблизившись до краю Високих Сосон, відчув, що на нього чекає розчарування.

Обгорілі сосни все ще густо стояли одна біля одної, а ті, що падали, позачіплювалися за інші. Кілька вцілілих гілок неспокійно хиталися від вітру. Земля була чорна, і навколо — жодної пташини.

— Нема сенсу тут шукати, — нявкнула Піскошторма. — Ходімо і…

Вона замовкла, помітивши якогось кота, що з’явився з-за дерев. Дрібна біла постать тривожно ступала поміж обгорілими гілками на землі. Вогнесерд неабияк здивувався, упізнавши свою сестру Принцесу.

У той самий момент кицька його теж помітила і побігла назустріч, гукаючи:

— Вогнесерде! Вогнесерде!

— А це хто? — шикнула Піскошторма. — Вона ж розлякає всю здобич аж до Чотиридерева.

Перш ніж Вогнесерд устиг відповісти, його сестра вже підійшла. Вона щасливо муркотіла, притулившись до нього мордочкою й вилизуючи його хутро.

— Вогнесерде, ти живий! — нявкнула вона. — Я так налякалася, коли побачила пожежу. Я думала, що ви з Хмаролапом загинули.

— Ні, все гаразд, — ніяково нявкнув Вогнесерд, коротко лизнувши Принцесу у відповідь. Він ступив крок назад, усвідомлюючи, що зараз на нього пильно дивиться Піскошторма. — І з Хмаролапом також.

Глянувши на Піскошторму, він помітив, що в її погляді з’явився огидливий вогник, а хутро наїжачилося.

— Це ж кицюня, — форкнула войовниця. — Вона вся смердить кицюнячим смородом.

Принцеса боязко на неї подивилася і притулилася ближче до Вогнесерда.

— Це… це одна з твоїх друзів, Вогнесерде? — затинаючись, запитала сестра.

— Так, це Піскошторма. Піскоштормо, це моя сестра Принцеса, мати Хмаролапа.

Руда войовниця на крок чи два відійшла від них, хоч і видно було, що трохи вже заспокоїлася.

— Хмаролапова мати? — повторила Піскошторма. — То вона все ще з вами двома зустрічається? 

Подруга кинула на Вогнесерда погляд, в якому читалося питання про те, чи розповідав він Принцесі що-небудь про Хмаролапову пригоду з Двоногами.

— У Хмаролапа все добре, — нявкнув Вогнесерд. — Чи не так? — він зустрівся поглядом із Піскоштормою, сподіваючись, що та не бовкне чого-небудь про його норовливого новака.

— Він добрий мисливець, — сказала Піскошторма. — І має всі шанси стати добрим вояком.

Та Принцеса не знала, скільки всього їй не сказала Піскошторма. Очі Вогнесердової сестри засяяли від гордощів, і вона нявкнула:

— Я знаю, що він буде хорошим вояком, адже його виховує Вогнесерд.

— Але ти так і не сказала, що ти сама тут робиш, — нявкнув воєвода, змінюючи тему. — Звідси досить далеко до гнізда твоїх Двоногів.

— Я тебе шукала. Мусила дізнатися, що трапилося з тобою та Хмаролапом, — пояснила Принцеса. — Я побачила зі свого саду вогонь, а ти не прийшов після того побачитися зі мною, і я подумала…

— Пробач, — нявкнув Вогнесерд. — Я би прийшов, але ми були дуже зайняті через пожежу: мусили відбудовувати табір. Та й здобичі в лісі катма. І в мене зараз більше роботи, бо я ж воєвода.

— Ти тепер воєвода? Цілого Клану? Вогнесерде, це ж чудово!

Вогнесерд аж зніяковів від захопленого погляду Принцеси.

Піскошторма раптом коротко кахикнула.

— Нам пора щось вполювати, Вогнесерде…

— Так, маєш рацію, — нявкнув той. — Принцесо, це дуже хоробро з твого боку прийти аж сюди, але краще тобі зараз повернутися додому. Ліс дуже небезпечний, якщо його не знати.

— Так, але я…

Її перервав рявкіт, і тієї ж миті Вогнесерд відчув сморід потвори Двоногів. Ревіння гучнішало, а тоді потвора вискочила з-за дерев, несучись розбитою дорогою.

Вогнесерд із Піскоштормою інстинктивно сховалися під обвугленим деревом, чекаючи, поки потвора зникне. Принцеса ж просто сиділа і зацікавлено спостерігала.

— Ховайся! — зашипіла на неї Піскошторма.

Принцеса виглядала спантеличеною, але слухняно притислася до землі поруч із Вогнесердом.

Замість того, щоб пробігти далі, потвора спинилася і так само раптово перестала ревіти. З її нутра вилізло троє Двоногів.

Вогнесерд перекинувся поглядом із Піскоштормою і притиснувся до землі ще щільніше. Принцеса, може, й почувалася безпечно поруч із Двоногами та їхньою потворою, але для нього це було надто близько, і трав’яний покрив ще недостатньо виріс, аби дати їм пристойний прихисток. Усі інстинкти волали про втечу, але цікавість змушувала залишатися на місці.

Двоноги мали однакові темно-сині шубки. З ними не було ні Двоноженят, ні собак — зазвичай усі Двоноги приходили до лісу з ними. Вони розійшлися між спаленими деревами, щось горлаючи і здіймаючи своїми лаписьками хмари пилу й попелу. Коли один із Двоногів пройшов на відстані лисячого хвоста від схованки котів, Піскошторма опустила голову і тихо чихнула.

— Що вони роблять? — прошепотів Вогнесерд.

— Розлякують усю живність, — шикнула Піскошторма, випльовуючи пилюку. — Чесно, Вогнесерде, яка різниця, що собі роблять Двоноги? Вони всі навіжені.

— Не знаю… — Вогнесерд не міг позбутися думки, що ці Двоноги прийшли з якоюсь метою, хоч він і не розумів з якою саме. Вони постійно кудись вказували лапами і кричали одне до одного.

Повз котів пройшов ще один Двоніг. Він підняв гілку і почав тицькати нею в ямки під обгорілим покровом. Виглядало майже так, ніби він полював, проте при цьому видавав такі гучні звуки, які відлякали б навіть глухого кроля.

— Ти знаєш, що тут відбувається? — спитав Вогнесерд у Принцеси.

— Не певна, — відповіла сестра. — Я трохи розумію мову Двоногів, але мої домашні такі слова не вживають. Гадаю, вони когось кличуть, але не знаю кого.

Вогнесерд поглянув, як Двоніг кинув палицю на землю. У цьому жесті читалося роздратування. Він знову загукав, і з-за дерев показалися інші Двоноги. Тоді всі троє повернулися до потвори і залізли в неї. Потвора заревіла і прожогом кинулася геть.

— Хух! — Піскошторма сіла і почала енергійно вмиватися від пилу. — Слава Зорекланові, вони пішли!

Вогнесерд теж підвівся, все ще дивлячись туди, де мить тому зникла потвора. Її ревіння вже стихло, а їдкий сморід розвіювався.

— Не подобається це мені, — нявкнув він.

— Облиш, Вогнесерде! — Піскошторма підійшла до нього і легенько штовхнула. — Чому ти переймаєшся якимись Двоногами? Вони просто диваки.

— Ні, я думаю, Двоноги знають, що роблять, хоч це й виглядає дивно для нас, — відповів Вогнесерд. — Зазвичай вони приводять до лісу своїх двоноженят чи собак, але ці — ні. Якщо Принцеса має рацію і Двоноги справді щось шукають, то вони цього не знайшли. Хотілося б знати, що це було, — кіт на мить замислився, а тоді додав: — До того ж ми зазвичай не зустрічали Двоногів у цій частині лісу. Щось вони надто близько до табору.

Піскошторма заспокійливо притислася мордочкою до його плеча.

— Ти можеш сказати патрулям, щоби були обачніші, — нагадала вона.

— Так, — задумано кивнув Вогнесерд. — Так і зроблю.

Тож він попрощався з Принцесою, заразом намагаючись притлумити наростаюче хвилювання. Щось діялося в лісі. Вогнесерд не міг цього зрозуміти і побоювався, що це становитиме загрозу його Кланові.

* * *

Вони з Піскоштормою зрізали шлях через Високі Сосни і нарешті дійшли до річки біля Сонячних Скель. Між обпатраними після пожежі деревами не було ні сліду живності — галасливі Двоноги розігнали всіх.

— Підемо вздовж кордону з Річковим Кланом до Чотиридерева, — вирішив Вогнесерд. — Може, там на щось натрапимо.

Та коли Сонячні Скелі вже почали видніти перед ними, Вогнесерд раптом зупинився, почувши знайомий голос. Він підвів голову і побачив Сіросмуга, що сидів на вершечку найближчого каменя. Сірий вояк зісковзнув донизу і підбіг ближче.

— Вогнесерде! Я сподівався тебе тут перехопити.

— Добре, що патруль тебе не перехопив, — гиркнула Піскошторма. — Як для Річкового вояка, ти надто добре почуваєшся на нашій території.

— Та припини, Піскоштормо, — нявкнув Сіросмуг, дружно підштовхнувши кицьку. — Це ж я, Сіросмуг, пам’ятаєш?

— Ще й як, — відрізала кицька. Вона сіла, лизнула передню лапу і почала вмиватися.

— Якісь проблеми, Сіросмуже? — запитав Вогнесерд, передчуваючи, що його старий друг не зайшов би на територію Громового Клану без поважної причини.

— Не зовсім проблеми, — відповів сірий вояк. — Принаймні, я так сподіваюся. Просто дещо хотів тобі сказати.

— То зроби це нарешті, — нявкнула Піскошторма.

Сіросмуг махнув на неї хвостом.

— Учора до Кривозора приходив дехто, — сказав він і примружив свої бурштинові очі. — Це був Тигрозір.

— Що? Чого він хотів? — спитав Вогнесерд.

Сіросмуг захитав головою.

— Я не знаю. Але Кривозір дуже заслаб. Увесь Клан знає, що це його останнє життя. Тигрозір побув у нього лише кілька хвилин, але мав довгу розмову з Леопардошубкою.

Згадка про воєводу Річкового Клану посилила страх Вогнесерда. Що вони з Тигрозором мали спільного для розмови? У нього пробігли думки про можливий альянс між Тіньовим та Річковим Кланами і про Громовий Клан, затиснутий між ними двома. Тоді він спробував переконати себе, що поки нема через що хвилюватися. У нього не було жодних підстав вважати, що Леопардошубка і Тигрозір планують що-небудь.

— Це ж нормально для провідників — провідувати одне одного, — зауважив Вогнесерд. — Якщо Кривозір помирає, то Тигрозір міг захотіти просто попрощатися.

— Мабуть, — форкнув Сіросмуг. — Але навіщо тоді стільки часу балакати з Леопардошубкою? Я намагався підійти ближче, щоб підслухати, але почув лише те, що Тигрозір прийде знову.

— Це все, що він сказав? — запитав Вогнесерд.

— Це все, що я почув, — Сіросмуг пригнічено понурив голову. — Леопардошубка помітила мене і сказала не пхати свого носа.

— Можливо, Тигрозір просто знайомився з нею, — припустив Вогнесерд. — Зрештою, Леопардошубка стане провідницею Клану після смерті Кривозора.

Раптом він почув, як його кличе ще хтось. То була Мрячконіжка, що саме вилізала з води.

— Святий Зореклане! — вигукнула Піскошторма. — Сюди весь Річковий Клан перебрався?

— Вогнесерде! — задихано гукнула Річкова кішка, обтрушуючись від води. Піскошторма роздратовано відскочила від крапель, що летіли навсібіч. — Вогнесерде, ти бачив де-небудь Сіротоню?

— Сіротоню? — задумано спитав він, згадуючи вигляд старійшини, яку Мрячконіжка вважала своєю матір’ю. Вогнесерд усе ще почувався вдячним Сіротоні за те, що розповіла йому правду про двох Громових кошенят, яких вона прийняла і виховала. Але ні, він давно вже її не бачив. — А що Сіротоня мала б тут робити?

— Не знаю, — схвильована Мрячконіжка підійшла до схилу. — Я не можу знайти її у таборі. Сіротоня виглядала такою слабкою й непевною ці дні… Я переживаю, що вона десь заблукала і не знає, куди йти.

— Сіротоня б сюди не пішла, — заперечив Сіросмуг. — У неї не вдосталь сил, аби переплисти річку.

— Тоді куди вона пішла? — заголосила Мрячконіжка. — Я вже всюди біля табору обшукала, її там нема. До того ж вода в річці опустилася, і зараз вже не так важко переплисти.

Вогнесерд швидко метикував. Якщо Сіротоня перепливла на територію Громового Клану, її треба знайти якнайшвидше. Громові коти вже й так чекали вторгнення з дня на день. Він не хотів навіть уявляти, що б сталося, якби хтось агресивний, наприклад Темносмуг, першим її зустрів.

— Гаразд, — нявкнув воєвода. — Я пройду вздовж кордону до Чотиридерева і подивлюся, чи не пішла вона туди. Піскоштормо, ти повертайся до табору, розкажи всім про те, що трапилося, і попередь, щоб не нападали на Сіротоню, коли на неї натраплять.

Піскошторма закотила очі.

— Добре, — нявкнула вона й підвелася. — Я ще пополюю дорогою. Треба ж хоч комусь принести щось до Клану, — і, змахнувши хвостом, кицька попрямувала геть.

Мрячконіжка вклонилася Вогнесердові.

— Дякую, — нявкнула вона. — Я цього не забуду. І якщо тобі доведеться перетнути кордон із Річковим Кланом, аби привести Сіротоню, можеш сказати будь-якому зустрічному коту, що це я тобі дозволила.

Вогнесерд кивнув і подякував. Він саме подумав про те, що могло статися, якби його зловив за Річковим кордоном патруль Леопардошубки.

— Ходімо, Мрячконіжко, — сказав Сіросмуг. — Я перепливу з тобою, і ми знову пошукаємо в таборі.

— Дякую, Сіросмуже, — Мрячконіжка тицьнула носом сірого вояка, і вони обоє побігли вниз до річки. 

Сіросмуг тільки повернувся, аби гукнути на прощання Вогнесерда, і стрибнув у воду вслід за кицькою.

Вогнесерд дивився, як вони дружно гребли до берега, а потім повернув угору до Чотиридерева.

Він пройшовся уздовж кордону, заодно помічаючи територію, аж поки не дістався майже до Чотиридерева. Йому було складно повірити, що ослабла старійшина могла зайти так далеко. Але раптом, глянувши на кам’янистий схил, що вів до річки, Вогнесерд помітив тонку сіру постать. Вона поволі кульгала через міст Двоногів, яким Річкові коти діставалися до Чотиридерева.

Сіротоня!

Вогнесерд розтулив рота, аби гукнути її, але не спромігся видати жодного звуку. Старійшина переходила міст небезпечно близько до краю. Якщо вона почує, що її хтось кличе, то може підсковзнутися і впасти в річку. Вогнесерд почав спускатися схилом, обережно ступаючи попід скелями, ніби мисливець, аби вона не побачила його і не налякалася.

За мить він відчув полегшення: Сіротоня повернула від річки і намагалася піднятися крутим схилом до Чотиридерева. Її лапи безсило хапалися за кругляки, і Вогнесерд раптом замислився, чи вона взагалі усвідомлювала, що робить. Може, стара кішка уявляє, ніби зараз повня і вона йде на Зборище?

Вогнесерд випростався і ще раз розкрив рота, аби гукнути Сіротоню, але знову прикусив язика і швидко сковзнув у тінь під найближчою каменюкою. З боку Чотиридерева з’явився ще один кіт. Вогнесерд не міг не впізнати це кремезне мускулясте тіло й темне хутро.

Це був Тигрозір!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

Вогнесерд спостерігав з-за каменя. Тигрозір уже помітив Сіротоню й попрямував до неї. Коли він наблизився, кішка відсахнулася і впала, але водномить підвелася. Провідник Тіньового Клану підійшов до неї і щось пронявкав, та Вогнесерд був надто далеко, аби розібрати слова.

Притиснувшись пузом до землі, він поплазував ближче до них, намагаючись застосувати всі свої мисливські навички для маскування. На щастя, вітер віяв у бік Вогнесерда, тож Тигрозір навряд чи зміг би відчути його запах. Громовий воєвода не хотів би зустрітися з Тіньовим провідником. Була надія, що Тигрозір просто йде знову зустрітися з Леопардошубкою й доправить Сіротоню до Річкового табору.

Вогнесерд підкрадався все ближче, притискаючись до землі, аж поки не дійшов до сховку за іншим каменем, що був майже на рівні з котами. Сіросмуг же сказав, що Тигрозір лише день тому відвідував Річковий Клан. Для чого б йому було повертатися так скоро?

— Не прикидайся, ніби не знаєш мене, — Вогнесерд ледве розпізнав тремкий голос Сіротоні. — Я добре знаю, хто ти. Ти Дубосерд.

Вогнесерд застиг. Дубосердом звали батька Мрячконіжки й Каменешуба. Коли Синьозірка їх залишила, він забрав дітей до Річкового Клану. Дубосерд загинув у бою, ще перш ніж Вогнесерд приєднався до Громового Клану, але Річковий кіт таки був трохи схожий на Тигрозора — такий же міцний і темношубий.

З безмежною цікавістю Вогнесерд підвів голову і глянув понад каменем, за яким ховався. Сіротоня сиділа на клаптику трави якраз над розсипом каміння. Вона дивилася на Тигрозора, що нависав над нею всього за кілька хвостів.

— Я не бачила тебе вже місяці, — продовжувала Сіротоня. — Де ти ховався?

Тигрозір вдивлявся в неї примруженими очима. Вогнесерд чекав, коли він скаже старійшині, що та помилилася. Але провідник просто нявкнув:

— Ох… то тут, то там.

«Святий Зореклане, у що він грає?» — подумав Вогнесерд.

— Ти міг хоча б прийти до мене, — поскаржилася Сіротоня. — Після того, що я для тебе зробила, виняньчила тих кошенят.

Кремезний кіт повів вухами, і його бурштинові очі зацікавлено засяяли.

— Яких кошенят?

— Яких-яких! — Сіротоня хрипко засміялася. — Ніби ти не знаєш! Двох кошенят із Громового Клану, про яких ти попросив мене подбати.

Вогнесерд похолов. Річкова старійшина щойно видала таємницю Синьозірки!

Тигрозір напружився і глянув на Сіротоню пильніше, цікавість виднілася у всій його позі. Він нахилився до неї і нявкнув щось так тихо, що Вогнесерд не зміг почути.

— Багато сезонів тому, — відповіла Сіротоня спантеличено. — Не кажи, що ти забув. Ти… ні, Дубосерд би не питав про таке, — вона ступила кілька кроків, придивилася до Тигрозора й обнюхала його.

— Ти не Дубосерд! — вигукнула кішка. Тепер я тебе впізнала. Ти Тигрозір.

— Не зважай, — заспокійливо нявкнув Тигрозір. — Ти все ще можеш розповісти мені про це. Яких Громових кошенят? Хто була їхня матір?

Вогнесерд був досить близько, щоб помітити спантеличений погляд Сіротоні. Вона схилила голову набік, непевно вдивляючись у Тіньового провідника.

— Вони були красивими кошенятами, — задумано нявкнула старійшина. — І виросли добрими вояками.

Та раптом Тигрозір кинувся до неї, і вона замовкла.

— Скажи мені, чиї то кошенята, ти, стара шкапо, — вимагав він, втрачаючи терпець.

Вогнесерд застиг від жаху, коли Сіротоня спантеличено подалася назад. Її лапи зісковзнули, і сіра кішка покотилася додолу крутим схилом, ніби клубок із лап і хвоста. Старійшина приземлилася прямо на каміння, що стирчало з землі. Вона не рухалася.

Вогнесерда переповнила лють. Він скочив на лапи і побіг схилом, доки Тигрозір обнюхував нерухоме тіло Сіротоні. Та перш ніж Вогнесерд встиг добігти до них, Тіньовий провідник уже розвернувся, не помітивши свого колишнього ворога, і кинувся геть до Чотиридерева і своїх земель.

Вогнесерд глянув на Сіротоню. З її невеличкої сірої голівки струменіла цівка крові. Кінцівки безладно розкинулися, а невидющі очі втупилися в небо. Кішка загинула.

Громовий воєвода схилив голову.

— Прощавай, Сіротоню, — тихо нявкнув він. — Нехай тебе прийме Зореклан.

Вогнесерд застиг на місці, думаючи про те, що хотів би знати Сіротоню ближче. Її гострий язик і хоробре серце нагадували йому про Жовтоіклу. Крім того, Річкова королева відкрила йому свою найбільшу таємницю, хоч Вогнесерд був з іншого Клану. І він завжди буде їй за це вдячний.

Раптом його жалобу перервали голоси двох котів. Підвівши голову, Вогнесерд помітив Мрячконіжку та Сіросмуга, що бігли до нього з боку річки. Річкова киця відчайдушно скрикнула, побачивши померлу старійшину, і ринула до неї з усіх сил.

— Що трапилося? — запитав Сіросмуг.

У ту ж мить Вогнесерд вирішив змовчати про Тигрозора. Будь-яка згадка про Тіньового провідника могла загрожувати викриттям правди про кошенят Сіротоні, а Вогнесерд знав напевно, що вона б цього не хотіла — навіть у власному Клані. Він глянув на застигле тіло і подумки перепросив Зореклан за замовчування.

— Я побачив, як Сіротоня дереться вгору схилом, — відповів воєвода. — Вона підсковзнулася, а я не зміг вчасно до неї добігти. Мені так шкода.

— Це не твоя провина, Вогнесерде, — Мрячконіжка підвела на нього погляд, повний жалю. — Я вже давно передчувала, що щось подібне може статися.

Вона схилилася і знову притулилася до Сіротоні. Вогнесерд відчув, як жаль здавлює йому серце. Сіротоня прийняла Мрячконіжку та Каменешуба, коли Синьозірка — їхня справжня мати — відмовилася від них. Без Сіротоні вони б не вижили. Вона вигодувала і виняньчила кошенят аж до новаків. Вона була їм єдиною матір’ю, і жодна кішка не могла би зробити для них більше.

— Ходімо, Мрячконіжко, — Сіросмуг обережно підштовхнув подругу. — Треба забрати її до табору.

— Я допоможу вам, — запропонував Вогнесерд.

Мрячконіжка сіла.

— Ні, — нявкнула вона. — Ти вже й так досить для нас зробив. Дякую, Вогнесерде, та це обов’язок її власного Клану.

Річкова королева дуже обережно взяла Сіротоню зубами за шию. Сіросмуг підхопив її нижче, і вони разом понесли старійшину до мосту Двоногів. Лапи Сіротоні хиталися між ними, а її хвіст волочився по пилюці.

Коли Річкові коти дійшли до протилежного боку мосту, Вогнесерд розвернувся назад до своїх земель і Громового табору. Думки роїлися в його голові. Тигрозір дізнався, що двоє Річкових вояків були народжені від Громової королеви! Вогнесерд поняття не мав, як Тигрозір застосує цю таємницю. Але він був упевнений, що Тіньовий провідник обов’язково нею скористається, і наслідки будуть катастрофічними для Синьозірки і всього Громового Клану. 

На шляху до табору Вогнесерд спинився пополювати, і до яру дійшов, уже тримаючи в зубах кролика. Глянувши вниз на табір, він помітив, що Злотоквітка вивела своїх кошенят до яру. Двоє малих ганялися одне за одним між камінням, грайливо нападали на Яснолапку, яка смикала хвостом і відстрибувала так, щоб вони її не дістали. Коли Вогнесерд спустився до них і кинув на землю кролика, до нього підійшов Ожинко і поклав біля його лап мишку.

— Дивись, Вогнесерде! — переможно нявкнув він. — Я сам зловив!

— Його перша здобич, — додала Злотоквітка, пишаючись сином.

Бурштинові очі Ожинка захоплено сяяли.

— Мама каже, що я буду таким же добрим мисливцем, як мій тато, — сказав він Вогнесердові.

Воєводі скрутило в животі. Він примружив очі й зиркнув на Злотоквітку. Королева не зводила погляду з сина, але її хвіст нервово смикався: вона знала, що Вогнесерд на неї дивиться.

— Вогнесерде? — спантеличено нявкнув Ожинко. — Можна віднести мою мишку старійшинам?

Вогнесерд роздратовано обтрусився. Це кошеня зловило свою першу здобич, хоча було ще таке мале. Воно заслуговує на похвалу! Та воєвода не міг викинути з голови образ Тигрозора, який стояв над обм’яклим тілом Сіротоні. Він доклав усіх зусиль, аби не визвіритися на невинного Ожинка.

— Так, звісно, — нявкнув Вогнесерд. — Ти молодець. Поглянь, може, Одноокій вона припаде до душі. Може, вона навіть вигадає про це якусь історію.

Ожинко засяяв ще ясніше.

— Чудова ідея! — вигукнув він, схопив мишку і чкурнув до табору. Його сестричка Вохронька побігла за ним.

Злотоквітка розлючено дивилася на Вогнесерда. Вона точно бачила, наскільки силуваною була його похвала.

— Я вже казала тобі, Вогнесерде, що нічого поганого не казатиму їм про батька. Ми вірні Кланові — всі ми.

Королева розвернулася, смикнула хвостом прямо перед носом Вогнесерда і пішла назад до табору.

Воєвода вхопив свого кролика та рушив за нею, вирішивши віднести обід Попелюшці й заодно побалакати з медикицькою про Ожинка. Можливо, в неї будуть якісь ідеї, як поводитися з кошеням. Кицька пришкандибала до табору дуже пізно вночі після Зборища медикотів. Вогнесерд знав, що вона була виснаженою, та сяйво Місяцескелі досі мерехтіло в її очах.

Воєвода протиснувся на галявину крізь новий папоротевий тунель і побачив, що Попелюшка сидить із Крапохвісткою перед яслами. Медикицька спостерігала за Сніжком, який порпав щось лапкою за кілька хвостів від матері.

«Добре, — подумав Вогнесерд. — Тепер вона зможе дізнатися, чи є якась проблема зі Сніжком».

Він підійшов до Громових киць і поклав кролика біля Попелюшки.

— Це для тебе, — нявкнув він. — Як почуваєшся після подорожі?

Попелюшка повернулася до нього. Її блакитні очі зоріли спокоєм.

— Чудово, — муркнула медикиця. — Дякую за кролика. Ми з Крапохвісткою саме говорили про Сніжка.

— Тут нема про що говорити, — пробурмотіла королева і наїжачилася. Вона була роздратованою, але у Попелюшки з’явився якийсь новий авторитет, який навіть старша кішка не могла проігнорувати.

Медикицька схилила голову.

— Просто поклич його, гаразд? — попросила вона.

Крапохвістка пирхнула і гукнула:

— Сніжку! Сніжку, ходи сюди!

Вона підкликала сина хвостом. Сніжко підвівся, кинувши моховий м’ячик, з яким грався, і підійшов до мами. Крапохвістка нахилилася і лизнула його вушко.

— Добре, — нявкнула Попелюшка. — Тепер, Вогнесерде, відійди он туди і поклич його, — вона кивнула на місце за кілька лисячих хвостів від них. А тоді пошепки додала: — Не рухайся. Використовуй лише голос.

Спантеличений Вогнесерд перейшов на вказане місце й гукнув котика. Цього разу, хоч Сніжко й дивився прямо на нього, він не поворухнувся. Малий зовсім ніяк не реагував, навіть коли воєвода покликав його тричі.

Кілька інших котів спинилися на шляху до купи свіжини і зацікавлено глянули в їхній бік. Синьозірка — мабуть, її збудили голоси — вийшла зі свого кубла і сіла спостерігати біля підніжжя Високого Каменя. Рябохвоста, яка саме прямувала до кубла старійшин, зупинилася біля Крапохвістки і щось сказала. Королева роздратовано їй відповіла, та Вогнесерд був надто далеко і не почув їхній діалог. Рябохвоста пропустила повз вуха грубощі Крапохвістки і всілася біля неї, щоб спостерігати.

Вогнесерд продовжував кликати Сніжка, аж доки мама не підштовхнула його, вказавши напрямок, і котик пострибав до нього.

— Молодець, — нявкнув Вогнесерд, а тоді повторив свою похвалу, побачивши пустий погляд Сніжка.

За мить кошеня нявкнуло.

— Га… разд, — його слова звучали так розірвано, що Вогнесерд ледве розібрав.

Він повів Сніжка до його матері й Попелюшки. Тепер воєвода починав підозрювати, в чому проблема, тож не здивувався, коли Попелюшка повернулася до Крапохвістки й нявкнула:

— Мені шкода, та Сніжко глухий.

Королева нервово переминалася з лапи на лапу. На її обличчі була суміш горя й злості.

— Я знаю, що він глухий! — нарешті вигукнула вона. — Я його мати. Ти думаєш, я б не знала?

— Білі коти з блакитними очима часто бувають глухі, — нявкнула Вогнесердові Рябохвоста. — Пам’ятаю одного зі свого першого потомства… — зітхнула вона.

— Що з ним трапилося? — запитав Вогнесерд, водночас відчувши полегшення, адже Хмаролап також мав біле хутро й блакитні очі, зате чув усе пречудово. 

— Ніхто не знає, — сумно відповіла Рябохвоста. — Він зник, коли мав усього три місяці. Ми думали, що його спіймав лис.

Крапохвістка розлючено пригорнула до себе Сніжка.

— Мого жоден лис не забере! — кинула вона. — Я за ним умію доглядати.

— Я певна, що вмієш, — нявкнула Синьозірка, підійшовши ближче. — Та, боюся, він ніколи не зможе бути вояком.

Сьогодні у Синьозірки був хороший день. Її голос звучав співчутливо, але рішуче, а очі були ясні.

— Чому він не зможе бути вояком? — запитала Крапохвістка. — З рештою в нього все добре. Він сильний котик і все чудово розуміє, якщо показати.

— Цього не досить, — відповіла Синьозірка. — Виховник повинен навчити його боротися і полювати за сигналами. Сніжок не зможе чути наказів під час битви. А як він навчиться полювати, якщо не може чути ні здобичі, ні навіть власних кроків?

Крапохвістка підскочила. Її хутро наїжачилося, і на якусь мить Вогнесерд подумав, що вона кинеться на Синьозірку. Та королева різко розвернулася, підвела Сніжка і зникла разом з ним у яслах.

— Вона важко це сприйняла, — зауважила Рябохвоста.

— А як би вона мала це сприймати? — запитала Попелюшка. — Крапохвістка вже старіє. Можливо, це її останнє кошеня, а тепер вона дізнається, що воно ніколи не стане вояком.

— Попелюшко, ти мусиш з нею поговорити, — наказала Синьозірка. — Вона повинна зрозуміти, що потреби Клану понад усе.

— Звісно, Синьозірко, — нявкнула медикицька і шанобливо вклонилася провідниці. — Але я гадаю, що Крапохвістці варто трохи побути наодинці зі Сніжком. Треба дати їй час звикнути до того, що решта Клану знає про його глухоту.

Синьозірка погодилася і пішла назад до свого кубла. Вогнесерд почувався розчарованим. Раніше провідниця сама би поговорила з Крапохвісткою і, може, запропонувала б якісь ідеї щодо Сніжкового майбутнього у Клані. «Куди поділося її співчуття і розуміння?» — дивувався Вогнесерд. Він усвідомив, що Синьозірку зовсім не турбували проблеми ні глухого кошеняти, ні його матері.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Сонце саме сходило над деревами, коли Вогнесерд і його патруль підійшли до Зміїних Скель, що на протилежному боці прирічкової території. Аж сюди вогонь не сягнув, підлісок був соковитий і зелений, хоч листя й почало опадати.

— Зачекай, — нявкнув Вогнесерд Шиполапові, коли новак кинувся до скель. — Не забувай, що тут живуть гадюки.

Шиполап негайно зупинився.

— Пробач, Вогнесерде.

Відколи Синьозірка відмовилась висвятити їх у вояки, Вогнесерд вирішив приділяти увагу всім новакам по черзі. Він включав принаймні по одному з них у кожен патруль, намагаючись показати, що Клан їх цінує. Неприязні погляди Прудколапа натякали, що ця затримка його дуже ображає, а ось Шиполап наче й не проти був почекати повноцінного вояцького статусу.

До новака підійшла Мишошубка, його виховниця.

— Скажи-но мені, що ти відчуваєш.

Шиполап підняв голову і роззявив щелепи, вбираючи запахи з повітря.

— Мишка! — нараз нявкнув він, облизуючись.

— Так, але ж ми не на полюванні, — нагадала йому Мишошубка. — Що ще?

— Громошлях отам, — махнув хвостиком Шиполап. — І собака.

Вогнесерд, який саме хлебтав воду із заглибинки в землі, нашорошив вуха. Тоді, покуштувавши повітря, зрозумів, що Шиполап має рацію. Чувся міцний, свіжий запах собаки.

— Це дивно, — прокоментував воєвода. — Запах має бути старий, щонайменше вчорашній. Хіба що Двоноги дуже рано прокинулись.

Тоді він пригадав, що декілька днів тому Білошторм доповів про притоптаний підлісок і розкидане голубине пір’я біля Зміїних Скель. Тоді там чувся собачий сморід, але довго запах не тримався.

— Краще б нам тут роззирнутися, — нявкнув Вогнесерд.

Наказавши Шиполапові не відходити від виховниці, він відіслав котів у хащі, а сам поповз ближче до скель. Але не встиг подолати і півдороги, як його спинив окрик Мишошубки:

— Ходи поглянь на це!

Обійшовши ожинову галузку, Вогнесерд приєднався до брунатної войовниці та глянув на маленьку галявинку, оточену крутими схилами. На дні було застояне озерце зеленавої води, завалене опалим листям. Вогнесерд нюховими залозами відчув різкий дух зламаного листя папороті, але його нотка майже зовсім губилася в густому собачому смороді. Навколо валялось розкидане голубине пір’я, а ще клапті шерсті — кролячої або білячої. Унизу схилу Шиполап занюхав купку собачого лайна і гидливо відвернувся.

Вогнесерд же змусив себе вивчити кожну деталь цього видовища. Зазвичай собаки Двоногів не зоставалися в лісі достатньо довго, щоб аж так наслідити — усе навколо смерділо, як та лисяча нора.

— Що ти про це думаєш? — запитала Мишошубка.

— Не знаю, — Вогнесерд не надто хотів озвучувати свої тривоги. — Схоже на те, що десь тут блукає пес без нагляду Двоногів, можливо, втікач.

«Чи не це шукали Двоноги?» — замислився він, раптом пригадавши тих трьох, які прибули в потворі, коли вони з Піскоштормою полювали серед Високих Сосон. Але ж то було далеко звідси, на іншому кінці Громових угідь.

— І що ж нам робити? — несподівано серйозно писнув Шиполап.

— Я розповім усе Синьозірці, — вирішив Вогнесерд. — Якщо десь нашими угіддями бродить пес, то з цим потрібно щось робити. Можливо, зможемо його звідси виманити.

Собака явно відбирав здобич, якої у Громового Клану і так було небагато. А про те, що може статися, якщо з ним віч-на-віч зустрінеться хтось із вояків, Вогнесерд навіть думати не хотів.

Повернувшись геть від галявини та рушивши до табору, воєвода все не міг позбутися відчуття, що ліс навколо нього став незвично ворожим. Він знав тут кожне деревце і камінь, а все ж було щось у його нетрях. Ні, не запах, не звук, а радше відлуння на межі самої здатності чути — те, чого він не розумів. То був тільки пес? Чи побоювання Синьозірки таки справдились? Невже Зоряний Клан наготував іще якісь лиха для Громового?

Патруль уже майже досягнув табору, коли Вогнесерд зачув позаду себе Громових котів. Озирнувшись, він побачив Білошторма, Яснолапку та Хмаролапа, які простували почорнілими хащами лісової долівки. Усі вони тримали в зубах здобич.

— Гарно полювалося? — запитав Вогнесерд, коли вони порівнялися.

Білошторм кинув на землю кроля, якого тримав у зубах.

— Непогано, — відповів вояк. — Але нам довелося пройти аж до Чотиридерева, перш ніж ми знайшли достатньо здобичі.

— А все одно хороша, тлуста здобич, — схвально нявкнув Вогнесерд. — Чудова робота, — додав він, звертаючись до Яснолапки і Хмаролапа, які тягли білок.

— Ми побачили дещо, про що тобі варто знати, — нявкнув Білошторм. — Давай повернемось до табору.

Білий вояк знову підняв кроля і рушив позаду Вогнесерда, який спускався униз до табору. Коли усі поскладали свіжину на купу, а новаки пішли погодувати старійшин, воєвода з Білоштормом узяли собі по шматочку і посідали обідати. Мишошубка обрала собі дрозда і влаштувалася біля них.

— То що ж ти бачив? — запитав Вогнесерд, коли кілька шматочків водяної миші трохи притлумили його голод.

Він побачив спохмурніле обличчя Білошторма і здогадався, якою буде відповідь, ще перш ніж білий вояк заговорив.

— Ще більше розтерзаної здобичі, — нявкнув Білошторм. — Клапті кролячого пуху. Нові запахи псів. Цього разу неподалік Чотиридерева, коло самої межі з Річковим Кланом.

— Запахи свіжі?

— Я б сказав, що учорашні.

Вогнесерд кивнув, відчуваючи, як лапи зводить від тривоги. Очевидно, що собака зайшов в їхні землі значно глибше, ніж він попервах подумав. Ковтнувши останній шматочок своєї страви, воєвода розповів Білоштормові, що знайшов його досвітній патруль.

— Там усюди смерділо, — додала Мишошубка, відірвавшись від їжі. — Тож на нашій землі живе пес, він убиває нашу здобич?

— Так, мабуть, так, — Вогнесерд повернувся до Білошторма. — Коли ти вперше сказав мені, що знайшов собачий слід, я сподівався, що пес пішов додому зі своїми Двоногами. Очевидно, ні.

— Доведеться його позбутися, — понуро нявкнув Білошторм.

— Знаю. Я розповім Синьозірці. Вона, мабуть, захоче зібрати Клан на віче.

Залишивши Білошторма і Мишошубку, Вогнесерд рушив тереном до Високого Каменя. Наближався сонцепік, навколо ліниво плинуло таборове життя. Прудколап із Зололапом борюкалися біля входу до новацького кубла. Під вояцьким кублом Морозошубка і Ряболиця ділилися язиками, обидві замалим не засинали після нічного чатування. Посеред галявини Крапохвістка лапами і хвостом гралася зі своїм малим, за ними спостерігав Орлякошуб. Вогнесерд відчув, як йому в серце встромився крижаний шип страшної думки про те, що може скоїти пес, якщо випадково знайде табір.

Він уже майже досягнув кубла Синьозірки, коли це Орлякошуб підвівся та побрів до нього.

— Вогнесерде, можна тебе на два слова?

Воєвода завагався.

— Тільки швидко. Мені треба поговорити із Синьозіркою.

— Я про Крапохвістку, — пояснив Орлякошуб. — Я за неї хвилююся. Вона думає, що Сніжко вже має бути новаком, і пробує сама проводити тренування. Вважає, коли Синьозірка побачить, що він вчиться, то зробить його вояком.

Тепер, коли Вогнесерд уважніше придивився до мами з кошеням, він побачив, що то не просто гра — принаймні, не для Крапохвістки. Вона показувала Сніжкові мисливську стійку. Та Сніжко, здавалося, веселився, катуляючись і настрибуючи на маму, й навіть не думав наслідувати її рухи.

Вогнесерд, спостерігаючи за ними, смутнів на очах.

— Може, воно й на краще, — перегодя зітхнув він. — Сніжко не може вчитися. І якщо Крапохвістка сама збагне це, тоді, можливо, змириться з тим, що її син ніколи не буде вояком.

— Можливо... — Орлякошуб звучав не надто впевнено. — Я б хотів трохи за ними поспостерігати — хтозна, може зможу допомогти.

Вогнесерд схвально глянув на нього. Хоч Орлякошуб іще не так багато повень був вояком, його серйозності могли позаздрити й старші коти. Він був готовий до власного новака, а Вогнесерд був певен того, що з нього вийде чудовий виховник, терплячий та відповідальний. Але не для Сніжка. Воєвода знав, що глухе кошеня ніколи не матиме виховника, ніколи не вирушить на Зборище, не спізнає шаленої насолоди, відомої лише вояцтву на службі Клану.

А проте зараз у них не було інших кошенят, які потребували виховників, тож навряд чи комусь зашкодило б, якби Орлякошуб опікувався Сніжком.

— Добре, якщо тільки ти через це не занедбаєш свої вояцькі обов’язки, — нявкнув Вогнесерд. — Коли раптом щось надумаєш, дай мені знати. Я ще раз поговорю з Попелюшкою.

— Дякую, Вогнесерде, — нявкнув Орлякошуб. Він сів на землю, підібгавши під себе лапи, і заходився спостерігати за Крапохвісткою та кошеням.

Вогнесерд завагався, співчуваючи глухому кошеняті, його матері та й Орлякошубові, надії якого на виховництво не справдяться. Тоді воєвода відвернувся і рушив до Синьозірки.

Провідниця лежала на підстилці в дальньому кутку свого кубла. Там її не досягало сонячне світло, і вона скидалася на сіру тінь. Рештки білки вказували на те, що Синьозірка допіру поїла. Коли Вогнесерд ступив на поріг, вона саме повернула голову, щоб вилизати спину. Вогнесерда трохи підбадьорило те, що провідниця знову нібито поверталася до нормального життя.

Він шкрябонув кігтями землю, привертаючи увагу кішки, а коли вона озирнулася, нявкнув:

— Синьозірко, можна мені зайти? Я маю дещо розповісти.

— Нічого доброго, смію припустити, — сухо нявкнула Синьозірка. Вогнесерд здригнувся від її тону, аж провідниця, здається, пом’якшала. — Добре, заходь і розкажи, що маєш на мислі.

— Ми думаємо, що нашим лісом гуляє собака, — Вогнесерд розказав про те, що Білошторм знайшов розтерзану здобич біля Зміїних Скель, а також про вранішню пригоду власного патруля та рештки кролика, знайдені Білоштормом біля Чотиридерева.

Синьозірка мовчки сиділа, втупившись у стіну, поки воєвода не закінчив. Тоді раптом озирнулась і глянула просто йому у вічі.

— Біля Чотиридерева? Де?

— Біля Річкової межі, за словами Білошторма.

Провідниця форкнула і впилася кігтями в долівку свого кубла.

— Так, я розумію! — кинула вона. — Вітряний Клан полював на наших землях.

Вогнесерд витріщився на неї.

— Пробач, Синьозірко, я не розумію.

— Отже, ти дурень! — прогарчала Синьозірка. Тоді раптом розслабилася. — Ні, Вогнесерде, ти хороший і шляхетний вояк. Не твоя вина, що ти не можеш побачити чужої зради.

«Що вона має на увазі? — подумав Вогнесерд. — Чи Синьозірка забула, що то я постійно попереджав про Тигрозора?»

Голова йому пішла обертом, і він збагнув, що це явно не один із найкращих днів Синьозірки. Її очі поблискували, а шерсть стояла щіткою, наче перед нею були лави ворогів. Можливо, вона їх і справді бачила.

— Але ж, Синьозірко, — заперечив Вогнесерд, — повсюди лежали шматки здобичі, ми чули запах собаки. Немає жодних підстав думати, що за це відповідальні інші Клани.

— Мишомізкий! — прошипіла Синьозірка, вимахуючи хвостом. — Собаки так не поводяться. Вони приходять сюди із Двоногами, і Двоноги забирають їх назад. Хто коли чув про собаку, що валандається лісом сам?

— Такого не було раніше, але чому це не може трапитися зараз? — у відчаї нявкнув Вогнесерд. — Чому ти вважаєш, що це Вітряний Клан?

— Чи ж ти не розумієш? — голос Синьозірки тремтів від люті. — Вітряні вояки полюють кролів, а ті, мабуть, тікають на Річкові землі через Чотиридерево. Тамтешня смуга Річкових угідь вузенька. Вітряні коти женуть кролів через обидва кордони, на Громові землі, перш ніж наздогнати і вбити їх, — вона говорила про це з такою певністю, ніби бачила на власні очі. — Це ж настільки очевидно, що й кошеня збагнуло б, — провідниця знову стала шкрябати землю лапами. — Що ж, Вітряному Кланові краще поберегтися!

Вогнесерд похолов. Скидалось на те, що Синьозірка хоче напасти на Вітряний Клан. «Нам просто нікуди далі влазити в халепу!» — у відчаї подумав воєвода. У голові його зринув образ Тигрозора, що йде на зустріч із Кривозором і Леопардошубкою. Тепер, коли в повітрі висіла загроза союзу між Річковим і Тіньовим Кланами, останнє, що їм було потрібно — це війна з Вітряним Кланом.

— Може й так, Синьозірко, — дипломатично визнав він, — але ж не варто винуватити Вітряний Клан без жодних справжніх доказів. Це ж міг бути і Річковий Клан, хіба ні?

— Нісенітниці! — гірко відповіла Синьозірка. — Річкові коти нізащо не перетнули б кордон у гонитві за здобиччю. Вони надто шанують вояцький правильник. Чи ж ти забув, як вони допомогли нам у боротьбі з пожежею? Ми б усі згоріли чи потонули, якби не Річковий Клан.

«Так, і Леопардошубка не дає нам про це забути», — подумки додав Вогнесерд. Він ніяк не міг позбутися думки, що Річковий Клан може вважати кількох кролів лише авансом за їхню допомогу.

Вогнесерд похитав головою, розганяючи подібні припущення. Винуватити Річковий Клан також не було жодних підстав. Він добре знав, що то були за запахи. Собака залишив рештки здобичі, тільки треба було переконати в цьому Синьозірку.

— Синьозірко, я справді гадаю... — почав було Вогнесерд.

Провідниця урвала його мову, махнувши хвостом.

— Ні! — вперто сказала вона. — Це ж ти, Вогнесерде, підійшов до мене після останнього Зборища і сказав, що Високозорий привітав Тигрозора як провідника Тіньового Клану.

— Без особливої радості! — спробував заперечити Вогнесерд, але Синьозірка не звернула на це уваги.

— Чи ти забув, як Вітряні вояки не дали мені пройти до Високих Скель? Як вони напали на тебе, коли ти вів Хмаролапа додому? У них немає вдячності — ні крихти — за те, що для них зробив Громовий Клан, коли ви зі Сіросмугом повернули їх із вигнання! Високозорий за підтримки Зореклану виступає проти мене! Він об’єднався з моїм найлютішим ворогом, і зараз зі своїми вояками вторгається на мої землі. Він безчестить саме вояцьке ім’я, він... — її очі геть ошаліли, а голос зірвався на хрип і кашель, наче вона ледве могла видобувати слова.

Страшенно стривожений, Вогнесерд позадкував із кубла.

— Синьозірко, не треба, — заблагав він. — Ти була хвора, тобі не можна нервуватись. Я приведу Попелюшку.

Але перш ніж він вийшов, на галявині пролунав гучний крик. Голоси котів злились у нажаханому хорі. Вогнесерд повернувся і вибіг із кубла Синьозірки.

Середина галявини, практично порожня, купалася в неприродно яскравому сяйві, яке падало крізь позбавлені листя гілки. Коти поховалися по найдрібніших закапелках під стінами згорілої папороті. Вогнесерд запримітив Злотоквітку і Верболозу, які заганяли свою малечу в ясла. Орлякошуб вів старійшину до кубла, вмовляючи поспішати.

Коти, що сиділи по краях терену, дивились на небо нажаханими очима. Глянувши вгору, Вогнесерд почув важкі змахи крил і побачив яструба, що кружляв над деревами, наповнюючи повітря своїм пронизливим криком. І в той же час воєвода збагнув, що одне кошеня не сховалося: Сніжко знай собі грався та катулявся на відкритому просторі.

— Сніжку! — завила Крапохвістка.

Вона вийшла з-поза ясел, куди королеви ходили закопувати послід, і кинулась до кошеняти. У ту ж мить яструб шугнув на галявину. Сніжко зойкнув, коли жорсткі пазурі зімкнулися на його спинці. Птах змахнув величезними крилами. Вогнесерд кинувся до кошеняти, але Крапохвістка його випередила. Коли яструб здійнявся в повітря, вона стрибнула і вчепилася лапами в біле хутро кошеняти.

Кілька безмежно довгих митей обоє котів звисали з кігтів яструба. Вогнесерд також підстрибнув, але вони були вже занадто високо. Тоді яструб однією лапою відпустив кошеня і кігтями вдарив Крапохвістку в обличчя. Кішка впала, важко гепнувшись об землю. Позбувшись її ваги, птах швидко злинув понад верхівки дерев і полетів до Чотиридерева. Злякане вищання Сніжка стихло вдалині.

— Ні! — Крапохвістка закинула голову догори і відчайдушно заволала. — Моє кошеня! Ні, моє кошеня!

Орлякошуб промчав повз Вогнесерда, перестрибнувши таборову стіну в місці, де щойно починалася відбудова, і зник у лісі. Хоч воєвода і розумів, що ця гонитва безглузда, він усе ж повернувся і пошукав поглядом найближчого кота.

— Прудколапе, йди з ним.

Новак уже роззявив було рота заперечити, добре розуміючи, що гонитва таки безглузда, тоді закрив його і кинувся навздогін Орлякошубові. Інші коти, вражені тим, що трапилося, по одному вилазили на терен і ставали довкруж Крапохвістки.

— Він же не міг почути, — промурмотіла Піскошторма, носиком торкаючись Вогнесердової щоки. — Сніжко не міг чути яструба, не міг чути, як ми кричали.

— То моя провина! — голосила Крапохвістка. — Я залишила його... і він зник. Той яструб мав забрати мене замість нього!

Піскошторма підійшла ближче до королеви, заспокійливо притиснувшись до її боку. Попелюшка ж, наблизившись, лизнула вухо Крапохвістки.

— Ходімо до мого кубла, — лагідно нявкнула вона. — Подбаємо про тебе. Ми тебе не покинемо.

Але Крапохвістка не приймала співчуття.

— Він зник, і це моя провина, — схлипнула вона.

— Це не твоя провина, — нявкнула Синьозірка.

Вогнесерд повернувся і побачив провідницю, що крокувала до них. Широкоплеча сіра кішка здавалася сильною та рішучою, зараз вона була більше схожою на вояка, ніж будь-який інший Громовий кіт, бо ж усі були вбиті наповал звісткою про втрату Крапохвістки.

— Це не твоя провина, — повторила Синьозірка. — Хіба ви чули про яструба, який би наважився залетіти і забрати кошеня просто з-посеред табору, коли навколо стільки котів? Це знак від Зоряного Клану. Я більше не можу опиратися правді, — провідниця оглянула котів, що дивилися на неї у німому здивуванні, і голос її затремтів від люті. — Зоряний Клан оголосив війну Громовому!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

Поки Клан нажахано дивився на неї, Синьозірка повернулась та пішла до свого кубла. Вогнесерд кинувся за провідницею, але вона, не повертаючи голови, гаркнула:

— Облиш мене!

У її голосі було стільки отрути, що воєвода завмер на місці. «І що ж я маю робити зараз?» — запитував він себе. Вогнесерд бачив і розумів, що Клан балансує на межі паніки. Шок від нападу яструба, та ще й Синьозірчина інтерпретація цієї події перетворили їх на зляканих кошенят. У нього також тремтіли лапи, але він відкинув страх і застрибнув на Високий Камінь.

— Слухайте! — гукнув воєвода. — Ходіть сюди, всі ви.

Поволі коти послухалися і збилися в купу біля підніжжя каменя. Кілька з них злякано поглядали на небо, наче боялися, що яструб повернеться. Вогнесерд помітив Шиполапа, що притиснувся до Порохошуба, і Довгохвоста, який припав до землі, наче Зореклан ось-ось мав зрушити на них дощ із вогню й сірки.

Раптом воєвода побачив Хмаролапа. Новак здивовано роззирався навсібіч.

— А з чого це стільки галасу? — нявкнув білий котик до Яснолапки. — Кожен кіт знає, що Зореклан — то байка для кошенят. Він же не може нам нічого зробити.

Яснолапка шоковано глянула на побратима.

— Хмаролапе, це ж неправда! — вигукнула вона.

— Та ну! — Хмаролап махнув хвостом. — Ти ж не віриш у все це? — і він продемонстрував байдужість до Зореклану, всівшись та заходившись вилизувати свої лапки.

Вогнесерд витріщився на новака, відчуваючи, як кров у жилах холоне від невимовного жаху. Він давно вже знав, що Хмаролап не шанує вояцький правильник, але навіть уявити не міг, що той зовсім не вірить у Зореклан. Намагаючись не видавати тривоги, Вогнесерд сказав собі, що зараз не час займатися ще й цим.

На іншому краю галявини Попелюшка і Ряболиця обережно вели Крапохвістку до кубла медикицьки. Попелюшка спинилася, коротко нявкнула щось Ряболиці, а тоді й сама пошкутильгала до каменя.

— Либонь, я можу стати тобі у пригоді, Вогнесерде, — нявкнула вона. — Але кажи вже швидше. 

Вогнесерд кивнув.

— Коти Громового Клану, — почав він, підвищуючи голос, — щойно ми стали свідками жахливих подій. Жоден кіт цього не заперечить. Але нам слід бути обережними і не вкладати в цю трагедію більше смислів, ніж необхідно. Попелюшко, чи має рацію Синьозірка? Чи означає це, що Зоряний Клан нас покинув?

Попелюшка лунко озвалася зі свого місця біля підніжжя каменя.

— Ні, — нявкнула вона. — Зоряний Клан не показував мені нічого, що наводило б на такі думки. Після пожежі табір став відкритим, тому не дивно, що яструб помітив свою здобич.

— Тож утрата Сніжка просто випадковість? — наполягав Вогнесерд.

— Просто випадковість, — відлунила Попелюшка. — Яка не має нічого спільного із Зорекланом.

Вогнесерд побачив, як коти потроху розслабляються, і збагнув, що Попелюшка їх таки переконала. Вони досі були вражені та вбиті горем через те, що від них забрали Сніжка, але ошалілі панічні погляди потихеньку зникали.

Та разом із полегшенням прийшло й переживання. Коли Клан отямиться від шоку, хтось напевне почне цікавитися, чому Синьозірка дійшла до того, щоб оголосити війну їхнім предкам-воякам.

— Дякую, Попелюшко, — нявкнув Вогнесерд.

Медикицька майнула хвостом і бадьоро пошкандибала до свого кубла.

Вогнесерд ступив крок уперед до краю каменя та поглянув на звернені до нього обличчя.

— Є ще дещо, що я повинен вам сказати, — почав він. Насправді воєвода не був певен, чи варто це озвучувати, бо ж Синьозірка наполягала, що то Вітряні коти відповідальні за мертвих кролів. Але це стосувалося безпеки всього Клану, тому Вогнесерд не міг змовчати. — Ми думаємо, що Громовими угіддями блукає пес. Ми його не бачили, але знаходили сліди біля Зміїних Скель та Чотиридерева.

Коти стривожено замурмотіли, а Піскошторма гукнула:

— А як щодо псів на фермі за Вітряними угіддями? Може, то один із них.

— Може й так, — погодився Вогнесерд, пригадуючи, як ті дикі створіння гналися за ним і Піскоштормою, коли Круколап вів їх до кубла Двоногів рятувати Хмаролапа.

— Поки цей пес не покине наші угіддя, — провадив він, — нам слід бути особливо обережними. Новакам не можна ходити без вояків. Усі коти, що виходитимуть із табору, матимуть додатковий обов’язок: шукати сліди того пса — запах, відбитки лап, покинуті шматки здобичі...

— І лайно, — додала Мишошубка. — Ті гидотники ніколи його не закопують.

— Саме так, — нявкнув Вогнесерд. — Якщо наштовхнетеся на щось подібне, негайно повідомте. Нам треба дізнатися, де той пес облаштував собі кубло.

Віддаючи накази, він з усіх сил приховував свій жах, який, далебі, нітрохи не меншав. Вогнесерд не міг притлумити відчуття, що ліс спостерігає за ним, наче смертельний ворог. Принаймні, страх перед загрозою від Тигрозора, знаного супротивника, був цілком зрозумілим. Проте незнаний пес був загрозою незримою та непередбачуваною.

Скомандувавши Клану розхід, Вогнесерд зістрибнув додолу і попрямував до кубла Попелюшки. Дорогою він побачив Орлякошуба, який саме заходив назад до табору поруч із Прудколапом. Руде хутро вояка було пошарпане — він продирався крізь верес та густий підлісок у гонитві за яструбом. Один погляд на його понурену голову та розчарований вираз обличчя розповів Вогнесердові все, що той хотів знати, але воєвода все ж зачекав, поки Орлякошуб зайде і доповість.

— Пробач, Вогнесерде. Ми намагалися тримати слід, але зрештою втратили його.

— Ви зробили все, що могли, — відповів воєвода, притуляючись головою до плеча молодого вояка. — Надії все одно майже не було.

— Марнування часу та зусиль від самого початку, — прогарчав Прудколап, хоч його очі зраджували-таки розчарування через невдалу спробу врятувати кошеня.

— Де Крапохвістка? — запитав Орлякошуб.

— Із Попелюшкою. Піду гляну, як вона. А вас двох ласкаво прошу до свіжини, а потім відпочивати.

Перш ніж і справді рушити до кубла Попелюшки, він зачекав, пересвідчуючись, що обоє котів його послухали. Слідом за Вогнесердом пішла Піскошторма. Коли вони вийшли на галявинку перед кублом медикиці, то побачили, що там на землі лежить Крапохвістка, а біля неї припадає Ряболиця, лагідно її вилизуючи.

Попелюшка з’явилася з розколини у скелі, несучи в роті згорнутий листок, і поклала його біля Крапохвістки.

— Макове насіння, — нявкнула вона. — З’їж, Крапохвістко, це допоможе тобі заснути.

Спершу Вогнесерд подумав, що Крапохвістка не почула цих слів, однак вона зрештою присіла, повернула голову і злизала насіння з листка.

— У мене більше не буде кошенят, — хрипко нявкнула королева. — Моє життя закінчилось. Тепер я піду до старійшин.

— І вони радо приймуть тебе, — промурмотіла Піскошторма, припавши до землі біля старої киці та спостерігаючи, як макове насіння починає діяти. Голова Крапохвістки поступово хилилася до сну. Вогнесерд із обожненням глянув на Піскошторму: вона була вправною войовницею, і він сам не раз переконувався в тому, наскільки гострий у неї язичок, проте ця киця могла також бути і лагідною. Воєвода піймав себе на думці про те, що Піскошторма стала б чудовою матір’ю для його кошенят.

Із задуми Вогнесерда вивела Попелюшка, яка гучно прокашлялась. Медикиця підійшла і сіла біля нього. Судячи з погляду, вона мала намір поговорити з ним і просто чекала, коли воєвода готовий буде її вислухати.

— Пробач — що? — нявкнув він.

— Якщо ти не надто заклопотаний, аби мене послухати, — сухо нявкнула Попелюшка, — то я скажу, що краще Крапохвістці зостатися тут і на ніч.

— Добра думка, дякую, — Вогнесерд пригадав, що Попелюшка була із Крапохвісткою, коли він розповідав цілому Клану про заблукалого пса. — Є ще дещо, що тобі варто знати, і я б хотів, аби ти оглянула Синьозірку.

— Он як? А що з нею?

Говорячи дуже тихо, щоб не почула Піскошторма, Вогнесерд розповів Попелюшці про докази присутності у лісі пса, а ще про вперту переконаність Синьозірки в тому, що то Вітряні вояки проникають на Громові землі та крадуть здобич.

— Провідниця така розгублена, — сказав він, завершуючи розповідь. — Воно й не дивно, так просто оголошувати війну Зорекланові. Через кілька ночей — Зборище. А якщо Синьозірка захоче кинути звинувачення Вітряному Клану просто перед усіма іншими котами? Уявляєш, що може статися?

— Зупинись на хвилинку, — нявкнула Попелюшка. — Ти зараз говориш про провідницю власного Клану. І ти маєш поважати її думку, навіть якщо з нею не погоджуєшся.

— Нема підстав поважати її думку цього разу! — запротестував Вогнесерд. — Нема ні крихти доказів. — Він підвищив голос, аж Піскошторма нашорошила вушка, лежачи біля Крапохвістки. А тоді трохи тихіше додав: — Синьозірка була великою провідницею. Усі коти про це знають. Але зараз... я не довіряю її судженням, Попелюшко. Те, про що вона говорить, повне безглуздя.

— А ти спробуй зрозуміти її. Хоча б вияви трохи співчуття. У цьому жоден кіт не посміє їй відмовити.

На кілька митей Вогнесерд навіть розлютився з того, що Попелюшка, яка колись була його новачкою, так із ним розмовляє. Не їй належало обороняти рішення Синьозірки і приховувати сум’яття провідниці так, щоб решта Клану їй досі довіряла. Не кажучи вже про те, що жоден кіт ніколи не мав дізнатися про слабкість у самому серці Громового Клану.

— Чи ти думаєш, я не намагався? — пирхнув він. — Якщо я буду проявляти ще більше співчуття, то полисію!

— Як на мене, в тебе доволі густа шерсть, — зауважила Попелюшка.

— Слухай... — Вогнесерд спромігся на останню спробу приховати своє роздратування. — Синьозірка пропустила останнє Зборище. Якщо вона не прийде й на наступне, то кожен кіт у цьому лісі збагне, що щось пішло не так. Ти не можеш дати Синьозірці ліки, які привели би її до тями?

— Я спробую. Але ж мої трави не всесильні. Синьозірка вже отямилася після пожежі. А ця проблема зринула раніше, ще коли провідниця вперше дізналася правду про Тигрозора. Вона стара і втомлена, вона гадає, що втратила все, що в неї було цінного, навіть Зореклан.

— Надто Зореклан, — погодився Вогнесерд. — А якщо Синьозірка...

Він прикусив язика, побачивши, що Піскошторма відійшла від Крапохвістки і закрокувала до нього.

— Закінчили пліткувати? — в’їдливо нявкнула руда киця. Тоді махнула хвостиком на Крапохвістку і додала: — Вона спить. Залишаю її на тебе, Попелюшко.

— Дякую за поміч, Піскоштормо.

Обидві киці були підкреслено ввічливими, але Вогнесерд чомусь відчував, що їм коштує величезних зусиль не випустити кігті. Це здивувало його, проте він вирішив, що не має часу на дрібні сварки.

— Тоді ходімо поїмо, — нявкнула Піскошторма. — А потім тобі треба відпочити. Ти ж від самого світанку на лапах.

І вона штурхнула його, підштовхуючи до виходу. Але не встиг Вогнесерд ступити й кілька кроків, як його знову гукнула Попелюшка:

— Принесіть трохи свіжини для мене і Крапохвістки. Ну, якщо маєте час.

— Звісно ж, я маю час, — Вогнесерда геть спантеличила напруга, яка в цю мить переповнила повітря. — Зараз про це подбаю.

— Добре, — Попелюшка чемно кивнула йому, а Вогнесерд відчував її холодний погляд на своїй спині, аж поки не вийшов на терен.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Срібносмуга мерехтіла на тлі чистого неба, а місяць підбивався все вище. Вогнесерд вмостився на вершечку яру, що вів до Чотиридерева. У долині височіли дуби, земля вже була вкрита опалим листям, на якому відблискував перший іній. Чорні тіні котів снували навколо.

Цього разу Синьозірка наполягла на тому, аби повести свій Клан на Зборище. Вогнесерд ніяк не міг вирішити, чи було це доброю ідеєю. Звісно, тепер йому не довелося б вигадувати для неї жодних відмовок, проте він хвилювався за те, що може сказати провідниця іншим Кланам. Проблеми сипалися одна за одною на Громовий Клан, тож ставало все важче зберегти обличчя перед ворожими Кланами. Розуміння цього вжалило його ще більше, коли воєвода усвідомив, що не може довіряти навіть власній провідниці.

Вогнесерд підсунувся до неї ближче, щоб його не почули Хмаролап і Мишошубка, які сиділи неподалік.

— Синьозірко, — пробурмотів він, — що ти будеш…

Провідниця, ніби не почувши його, дала хвостом знак, і Громові коти підвелися та побігли вниз яром через кущі. Вогнесердові не залишалося нічого, крім як побігти з ними. Перед виходом із табору Синьозірка відмовилася розмовляти про Зборище, і це був останній шанс його обговорити.

У лощовині зібралося менше котів, ніж Вогнесерд сподівався побачити. Раптом він виявив, що всі вони були з Вітряного й Тіньового Кланів. Воєвода помітив Високозорого і Тигрозора, які сиділи поруч біля підніжжя Великого Каменя. Синьозірка пройшла повз них, так настовбурчивши хвоста, ніби то були її найлютіші вороги. Вона не привіталася, лише смикнула вусами і заскочила на Великий Камінь. Її сіро-блакитне хутро вилискувало у місячному сяйві.

Вогнесерд набрав повні груди повітря і спробував заспокоїти свої страхи, що клубочилися в душі. Синьозірка вже встигла переконати себе, що Високозорий був її ворогом. А побачивши провідника Вітряного Клану, який розмовляв про щось із зрадником Тигрозором, вона ще більше в це повірила.

Воєвода помітив, як Високозорий нахилився до Тигрозора і щось занявкав, але той зневажливо махнув хвостом. Вогнесерд хотів би підібратися ближче до них і підслухати, але перш ніж встиг підвестися, відчув, як хтось по-товариськи його підштовхнув. Він розвернувся і побачив Одновуса — вояка Вітряного Клану.

— Привіт, друже, — нявкнув Одновус. — Пам’ятаєш цього малого?

Він підштовхнув уперед юного котика з ясними очима і нашорошеними від збудження вушками.

— Це кошеня Ранньоквітки, — пояснив Одновус. — Він тепер мій новак — Дроколап. Дивися, який виріс!

— Кошеня Ранньоквітки, ну звісно! Я бачив тебе на минулому Зборищі.

Вогнесерд досі не міг повірити, що цей жилавий новак колись був тим клубочком хутра, який він ніс у зубах через Громошлях, допомагаючи Вітряному Клану дістатися додому.

— Мені про тебе мама розповідала, — сором’язливо нявкнув Дроколап. — Про те, як ти мене ніс, і про все інше.

— Що ж, я радий, що тепер тебе не доведеться нести, — відповів Вогнесерд. — Якщо виростеш ще трохи, зможеш приєднатися до Левиного Клану!

Дроколап радісно замуркотів. Вогнесердові не треба було й нагадувати про його міцну дружбу з Вітряними котами. Ця дружба пережила всі сутички й суперечки, що відбулися після тієї давньої подорожі.

— Час вже починати Зборище, — промовив Одновус. — Та щось не видно Річкового Клану.

Як тільки з його вуст злетіли ці слова, з іншого боку в кущах почулося шарудіння. Загін Річкових котів на чолі з Леопардошубкою вибіг на галявину.

— Де Кривозір? — зацікавлено нявкнув Одновус.

— Я чув, ніби він захворів, — відповів Вогнесерд, не здивувавшись, що Леопардошубка зайняла місце свого провідника. Після розмови зі Сіросмугом біля річки він і не очікував, що Річковий провідник зможе відвідати Зборище.

Леопардошубка попрямувала до підніжжя каменя, де сиділи Високозорий із Тигрозором. Вона поважно вклонилася і присіла біля них.

Вогнесерд був надто далеко і не чув, про що вони говорять. До того ж його увагу відвернула знайома сіра постать, що наближалася до нього через галявину.

— Сіросмуже! — нявкнув Вогнесерд, вітаючись. — Я думав, тобі заборонили приходити на Зборища.

— Це правда, — відповів Сіросмуг і торкнувся носом товариша. — Але Каменешуб сказав, що мені треба дати шанс довести свою відданість.

— Каменешуб? — відлунив Вогнесерд. Він помітив обох Синьозірчиних дітей — Каменешуба і його сестру Мрячконіжку — поміж іншими котами із загону Леопардошубки. — А йому що до того?

— Він наш новий воєвода, — нявкнув Сіросмуг і раптом примружився. — А, звісно, ти ж не знаєш. Кривозір помер два дні тому. Леопардозірка тепер наша провідниця.

Вогнесерд мовчав, згадуючи величного кота, який допоміг Громовому Кланові під час пожежі. Новина про смерть Кривозора не приголомшила його, та все ж стривожила. Леопардозірка буде гідною провідницею, достатньо сильною для Річкового Клану, але ж вона зовсім не симпатизує Громовим котам.

— Вона вже почала змінювати Клан, хоч минув усього день від її подорожі до Місяцескелі й розмови із Зоряним Кланом, — зморщився Сіросмуг. — Наглядає за тренуваннями, виряджає більше патрулів. І… — він урвався, ніяково переминаючись з лапи на лапу.

— Сіросмуже! — Вогнесерда насторожило його вагання. — Що таке?

Сіросмуг підвів зболені очі й пильно глянув на друга.

— Є дещо, що ти мусиш знати, Вогнесерде, — він швидко озирнувся, аби переконатися, що поблизу немає Річкових котів. — Відколи сталася пожежа, Леопардозірка вирішила відняти у вас Сонячні Скелі.

— Я … я не думаю, що ти мав би це мені казати, — відповів Вогнесерд, спантеличено дивлячись на товариша. Сонячні Скелі були прикордонною територією, за яку довго точилися суперечки між Громовим і Річковим Кланами. І Дубосерд, і колишній Громовий воєвода Рудохвіст загинули під час битви за неї. Розповівши про наміри нової провідниці, Сіросмуг фактично зрадив свій Клан і порушив вояцький правильник.

— Я знаю, Вогнесерде, — Сіросмуг уникав його погляду, голос вояка тремтів від хвилювання. — Я намагався бути вірним вояком Річкового Клану — я старався, як ніхто! — його слова переходили в розпачливе завивання, але величезним зусиллям він зміг опанувати себе і стишити голос. — Але я не можу просто сидіти і нічого не робити, поки Леопардозірка виношує план нападу на Громовий Клан. Якщо дійде до битви, навіть не знаю, що робити.

Вогнесерд підсунувся ближче до нього, намагаючись трохи заспокоїти страждання друга. Він завжди знав — ще відколи Громовий вояк перейшов річку, — що рано чи пізно Сіросмугові доведеться зіштовхнутися з цим випробуванням. Чи готовий він битися проти рідного Клану? Здавалося, цей вибір зараз був близько, як ніколи.

— Коли має відбутися напад? — запитав Вогнесерд.

Сіросмуг захитав головою.

— Я не знаю. Навіть якщо Леопардозірка вже вирішила це, мені б вона точно не сказала. Та й про план я дізнався лише зі слів інших вояків. Але, якщо хочеш, можу спробувати дізнатися.

На мить Вогнесерд уявив, як би добре було мати розвідника в Річковому таборі. Та зрештою усвідомив, на який страшний ризик наражає Сіросмуга. Він не міг піддати свого друга такій небезпеці, не міг і змушувати його ще більше розриватися між двома Кланами. Їм доведеться просто дати цьому раду, коли справа дійде до битви.

— Ні, це надто ризиковано, — відповів Вогнесерд. — Дякую за попередження, але подумай лише, що Леопардозірка зробить із тобою, якщо дізнається. Вона тебе й так не надто любить. Я попереджу всі мисливські патрулі, щоб перевіряли Сонячні Скелі на помітки Річкових котів, і посилю там наші помітки.

Їхню розмову перервав гучний оклик. Вогнесерд обернувся й побачив, що троє провідників уже приєдналися до Синьозірки на Великому Камені й чекали, аби розпочати Зборище. Синьозірка жодного разу не глянула на Тигрозора. Коли всі коти затихли, Тіньовий провідник кивнув Леопардозірці, щоб говорила першою. Золотиста кішка вийшла наперед і оглянула галявину.

— Наш попередній провідник, Кривозір, відійшов до Зореклану, — оголосила вона. — Він був благородним провідником, і весь Клан оплакує його смерть. Тепер я очолюю Річковий Клан, а моїм воєводою став Каменешуб. Минулої ночі я ходила до Місяцескелі й отримала дар дев’яти життів від Зоряного Клану.

— Вітаємо, — нявкнув Тигрозір.

А Високозорий мовив:

— Пам’ять Кривозора шануватимуть усі Клани. Та нехай допоможе тобі Зореклан бути доброю провідницею для Річкових котів.

Леопардозірка подякувала їм і очікувально глянула на Синьозірку, але Громова провідниця мовчки дивилася вниз на лощовину. Її обличчя мало гордий вираз, і коли Вогнесерд прослідкував погляд Синьозірки, то зрозумів, що вона дивиться на Каменешуба. Її неприховане захоплення стривожило його. Він аж похолов, згадавши, що Тигрозір довідався про двох Громових кошенят, яких колись забрали до Річкового Клану. Вогнесерд не міг не помітити, що Тигрозір у цей момент замислено спостерігав за Синьозіркою. Цікаво, коли він здогадається, ким була матір тих кошенят?

— У мене є ще новини з Клану, — нявкнула Леопардозірка, очевидно, вирішивши, що достатньо вичекала для вітального слова Синьозірки. — Одна з наших старійшин, Сіротоня, загинула.

Вогнесерд повів вухами. Цікаво, що Мрячконіжка і Сіросмуг розповіли провідниці про смерть Сіротоні і чи не залишилось на ній якихось слідів його власного запаху. Леопардозірка могла б легко використати такий доказ, щоб звинуватити Громовий Клан у вбивстві старійшини — це був би гарний привід для нападу.

Та коли Леопардозірка продовжила, вона просто сказала:

— Сіротоня була хороброю воячкою й дала життя багатьом кошенятам, — провідниця зробила паузу і співчутливо глянула на Мрячконіжку й Каменешуба. — Її Клан тужитиме за нею.

Вогнесерд полегшено зітхнув, але спокій тривав недовго, бо наперед виступив Тигрозір. Невже Тіньовий провідник розголосить те, що дізнався про кошенят Сіротоні?

Але Тигрозір жодним словом не згадав про цю таємницю. Натомість він поділився звісткою про нові висвячення у Клані та про новонароджених кошенят. Це були деталі, які підтверджували відродження й поступовий розвиток Тіньового Клану, але жодним чином не натякали на ворожі наміри щодо інших Кланів.

Вогнесерд знову відчув надію. Можливо, й справді не варто остерігатися нападу від Тигрозора. Було б краще забути про нього і зосередитися на іншій загрозі — на собаці, що вештався лісом. Та раптом Вогнесерд згадав, як грубо Тіньовий провідник повівся із Сіротонею, і всі його підозри повернулися.

Коли Тигрозір завершив промову, на його місце вийшов Високозорий, але Синьозірка кинулася йому навперейми.

— Наступна я говоритиму, — гаркнула вона і вороже глянула на Високозорого. Тоді ступила на край каменя.

— Коти усіх Кланів, — почала провідниця злим тоном. — Я принесла новини про злодійство. Вояки Вітряного Клану полювали на землях Громового Клану.

Вогнесердові йойкнуло всередині, коли з лощовини долинули роз’ятрені крики. Вітряні коти скочили на лапи, люто заперечуючи звинувачення Громової провідниці.

Хмаролап протиснувся між двома більшими вояками і спинився біля Вогнесерда. Його блакитні очі округлилися від здивування.

— Вітряний Клан! — нявкнув новак. — Що вона несе?

— Замовкни! — гаркнув Вогнесерд. Він кинув погляд на Одновуса, побоюючись, що той почув вигук Хмаролапа, але Вітряний вояк був надто заклопотаний виттям на Синьозірку.

— Доведи! — кричав він, весь наїжачившись. — Доведи, що Вітряний Клан узяв хоч одну мишу!

— У мене є докази, — очі Синьозірки зблиснули синім вогнем. — Наші патрулі знайшли рештки кролика неподалік звідси.

— Ти називаєш це доказом? — Високозорий пробрався вперед і став ніс у ніс із Синьозіркою. — Ти бачила моїх котів на Громових землях? Ваші патрулі знайшли помітки Вітряного Клану?

— Мені не треба винюхувати злодіїв, аби дізнатися, що вони зробили, — відрізала Синьозірка. — Усі знають, що лише Вітряний Клан полює на кролів.

Вогнесерд увесь напружився і несвідомо випустив пазурі.

— Це все лайно мишаче, — сказав Високозорий. Його чорно-біла шуба здибилася, і він вищирився, показавши ікла. — Вітряний Клан також потерпів утрати. Ми також знайшли на своїй території рештки кроля. І до того ж цього сезону значно поменшало кролів. Я звинувачую тебе, Синьозірко, в тому, що пустила своїх вояків полювати на наших землях і що марно звинувачуєш нас, аби приховати злочин!

— Це виглядає більш правдоподібно, — вставив свої п’ять копійок Тигрозір, блискаючи очима. — Усім відомо, що після пожежі на Громових землях поменшало здобичі. Твій Клан голодує, Синьозірко, а деякі твої вояки добре знають територію Вітряного Клану.

Вогнесерд відчув на собі погляд Тіньового провідника. Тигрозір мав на увазі його і Сіросмуга.

Синьозірка різко розвернулася до Тигрозора.

— Замовкни! — зашипіла вона. — Тримайся подалі від мене і мого Клану. Це не твоя справа.

— Це справа кожного кота в цьому лісі, — спокійно відповів Тигрозір. — Зборище повинне бути часом перемир’я. Якщо Зореклан розлютиться, на нас усіх чекають проблеми.

— Зореклан! — пирхнула Синьозірка. — Зореклан відвернувся від мене, і я боротимусь і з ним, якщо доведеться. Мене хвилює лише власний Клан, і я не мовчатиму, доки хтось крастиме нашу здобич.

Її голос майже потонув у роздратованих криках котів. Вогнесерд поглянув на небо: чи не нашле розлючений Зореклан хмару, щоб затулити місяць і покласти край Зборищу, як це було вже одного разу? Та небо було чисте. Невже це означало, що Зоряний Клан прийняв виклик Синьозірки?

Сіросмуг підштовхнув його.

— Що з Синьозіркою? Вона справді хоче почати бійку з Вітряним Кланом? І що це за слова щодо боротьби із Зорекланом?

— Не знаю, чого вона хоче, — пробурмотів Вогнесерд.

— Думаю, вона має рацію про кролів, та й навіщо дотримуватися тієї дурної традиції про перемир’я на Зборищах? — нявкнув Хмаролап. — Потрібно визнати, що Зореклан — це просто видумка якогось провідника, щоб налякати інших котів і змусити їх бути слухняними.

Вогнесерд кинув на новака несхвальний погляд, але зараз не було часу обговорювати його ставлення до предків. У них зникли всі шанси приховати від інших Кланів безумство Синьозірки і вразливість Громового Клану. Вогнесерд чув жах у голосі провідниці, коли та зіштовхнулася з Тигрозором, і вже майже очікував, що вона розвернеться і втече з Великого Каменя. Леопардозірка досі не вступила в суперечку, але її вираз зраджував бажання уп’ястися іклами в шматок м’яса.

Коли галас у лощовині стихнув, Високозорий мовив:

— Синьозірко, я присягаюся іменем Зореклану, що жоден з Вітряних котів не полював на твоїх землях, — він енергійно махав хвостом з боку в бік. — Але якщо ти хочеш бійки з нами, ми готові.

Він відійшов назад і відвернувся від Синьозірки, показуючи, що більше не збирається виправдовуватися.

Перш ніж Синьозірка встигла щось заперечити, наперед вийшла Леопардозірка.

— Пожежа принесла багато бід, — нявкнула вона. — Усім у лісі це відомо. Але постраждав не тільки твій Клан. Ваш ліс відросте знову і наповниться живністю. Але на наші землі вторглися Двоноги, і не виглядає на те, що вони збираються їх покидати. Минулого гололисту річку отруїли, і коти похворіли через зіпсовану рибу. Хто може запевнити, що це не трапиться знову? Я не можу говорити про потреби Вітряного Клану, але Річковому Кланові мисливські угіддя потрібні зараз навіть більше, ніж Громовому.

Кілька Річкових котів завили на підтримку провідниці, і Вогнесерд знову насторожився. Він глянув на Сіросмуга, згадуючи його попередження щодо Сонячних Скель. Нова провідниця Річкового Клану збиралася розширити свою територію за рахунок просування через річку на землі Громового Клану. Від Вітряного Клану їх відділяла велика розщелина, а інші кордони виходили на угіддя Двоногів.

Проте Синьозірка не розпізнала цієї прихованої погрози. Коли Річкова провідниця замовкла, вона поважно схилила голову.

— Ти маєш рацію, Леопардозірко, — нявкнула вона. — Річковий Клан переживає важкі часи. Та все ж твої коти такі мужні й сильні. Я знаю, ви впораєтесь.

Леопардозірка виглядала спантеличеною. «І не дивно», — подумав Вогнесерд. Колишня Синьозірка ніколи б не пропустила ворожого натяку в цих словах. Він з жахом усвідомив, що Громову провідницю настільки поглинув жаль за своїми кошенятами, Мрячконіжкою та Каменешубом, що вона не могла й подумати про якусь небезпеку з боку Річкового Клану.

Тигрозір знову підступив до Синьозірки.

— Подумай двічі, перш ніж погрожувати Вітряному Кланові, Синьозірко, — застеріг він. — У лісі ніколи не буде миру, якщо…

Провідниця оголила ікла і зашипіла на нього, наїжачивши хутро.

— Не тобі зі мною говорити про мир! — гаркнула вона. — Я сказала тобі не сунутися. Хіба що ти хочеш стати на бік того крадія.

Вогнесерд помітив, як Високозорий підкрадається до Синьозірки. Він боявся, як би Вітряний провідник не кинувся їй прямо на горло.

— Якщо хочеш бійки, я це тобі влаштую, Синьозірко, — прогарчав Високозорий. І, не чекаючи на відповідь, скочив додолу з каменя.

Тигрозір перезирнувся з Леопардозіркою, і обоє провідників спустилися слідом за ним, залишивши Синьозірку саму. Вогнесерд знову глянув на небо. Він не міг повірити, що Зореклан не подає жодних знаків, хоч і бачить, як недобре закінчується Зборище. Невже це означало, що предки хочуть війни між Кланами?

Синьозірка також зійшла додолу. Вогнесерд озирнувся в пошуках решти Громових вояків.

— Хмаролапе, — наказав він, — збери стільки наших вояків, скільки знайдеш, і пішли їх до підніжжя Великого Каменя. Синьозірці знадобиться супровід.

Новак кивнув і прослизнув у натовп. Вогнесерд побачив Каменешуба, який прямував до Сіросмуга.

— Ти готовий? — нявкнув Річковий воєвода. — Леопардозірка хоче вирушити негайно.

— Уже йду, — відповів Сіросмуг і підвівся. Його голос затремтів. — Бувай, Вогнесерде.

— Бувай, — відповів той. Він стільки ще хотів сказати, але знову згадав, що його найкращий друг тепер в іншому Клані. Наступна їхня зустріч може бути у бою.

Двоє Річкових котів уже повернулися, щоб іти, та Вогнесерд спішно підбирав слова для Каменешуба.

— Вітаю, — нарешті випалив він. — Я був радий почути, що Леопардозірка обрала тебе воєводою. У будь-якому разі Громовий Клан не хоче суперечок.

Каменешуб глянув йому у вічі.

— І я не хочу, — нявкнув він. — Та часом вони все одно трапляються.

Вогнесерд дивився, як вони йдуть до краю галявини, і раптом помітив, що ще один кіт не зводив погляду з Річкового воєводи. Це був Тигрозір!

Вогнесерд гадав, що ж означав цей замислений погляд. Тіньовий провідник придивлявся до майбутнього союзника? Чи, може, він і справді підозрював, що Каменешуб був одним із кошенят, про яких розповіла Сіротоня, — кошенят Громового Клану? Зрештою, не було таємницею, що Каменешуба і Мрячконіжку виховала саме вона. А якщо так, то Тигрозір невдовзі здогадається, хто їхня справжня матір: обоє котів дуже схожі на Синьозірку.

Вогнесерда настільки поглинули ці роздуми, що він і не помітив спершу кота, який сидів у тіні біля Тигрозора — Темносмуга. Воєвода запевняв себе, що це природно для колишніх товаришів — спілкуватися на Зборищі. Та йому це не подобалося. Він усе ще не був певен у вірності Темносмуга.

Скочивши на лапи, Вогнесерд почав пробиратися до них. Підійшовши ближче, він почув голос Тигрозора:

— Як справи у моїх кошенят?

— Дуже добре, — радісно відповів Громовий вояк. — Вони ростуть великими і сильними, особливо юний Ожинко.

— Темносмуже! — перебив його Вогнесерд. — Зборище вже закінчилося, чи ти не помітив? Синьозірка хоче скоро вирушати.

— Заспокойся, Вогнесерде, — зневажливо кинув Темносмуг. — Уже йду.

— Ходи, Темносмуже, не змушуй свого воєводу чекати, — нявкнув Тигрозір. Він кивнув Вогнесердові; його бурштиновий погляд був підкреслено байдужий.

Вогнесерд перейшов галявину і разом із Темносмугом приєднався до Синьозірки. Решта вояків оточили її, захищаючи від ворожих поглядів і коментарів Вітряного Клану. Сині очі провідниці палали, і Громовий воєвода гірко усвідомив, що війна між двома Кланами не за горами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

Коли Вогнесерд вийшов із вояцького кубла, над деревами щойно здіймалося сонце. Струснувши шматок засохлого листка зі свого хутра, він глибоко вдихнув промерзле повітря і потягнувся, випростуючи передні лапи.

Після Зборища воєвода був досить здивований тим, що життя в таборі триває як звично: Зололап і Хмаролап заклопотано латали зовнішню стіну свіжим галуззям, Злотоквітка і Верболоза спостерігали за своїми кошенятами, які бавилися біля входу в ясла, Білошторм вийшов на галявину з повними ротом здобичі. Вогнесерд відчував напругу в повітрі, але поки що його страхи перед нападом наче не збиралися справджуватись.

Він роззирнувся, шукаючи поглядом Піскошторму, яка вела досвітній патруль, але вона ще начебто не повернулася. Войовниця цього разу не була на Зборищі, і Вогнесерд аж згорав від бажання розповісти їй, що сталося.

— Вогнесерде!

То була Синьозірка. Він озирнувся і побачив провідницю, яка дріботіла йому назустріч зі свого кубла.

— Так, Синьозірко, в чому річ?

Провідниця смикнула головою.

— Ходімо до мого кубла. Треба поговорити.

Вогнесерд, слідуючи за Синьозіркою, не міг не помітити її нерівномірні кроки і нервове посмикування хвоста. Вона виглядала так, наче була готова ось-ось кинутися в бій, тільки що поблизу не було жодного ворога.

Увійшовши до кубла, синьо-сіра киця сіла у своє гніздечко і пильно глянула на Вогнесерда.

— Ти чув того лицемірного Високозорого вчора вночі, — прошипіла вона. — Він відмовився визнавати, що його коти крали нашу здобич. Тому Громовому Кланові залишається єдиний вибір. Мусимо нападати!

Вогнесерд витріщився на неї, роззявивши рота.

— Але ж, Синьозірко... — затнувся він, — цього не можна робити! Наш Клан не настільки сильний, — тут воєвода згадав, що вони мали б на чотирьох вояків більше, якби Синьозірка не відмовилася висвятити новацтво, але вирішив не говорити цього вголос. — Ми не можемо ризикувати навіть здоров’ям, не те що життями наших вояків.

Провідниця втупила в нього погляд, в якому не було нічого, крім холодної люті.

— Ти хочеш сказати, що Громовий Клан надто слабкий, щоб оборонятися?

— Захист дуже сильно відрізняється від неспровокованої атаки, — у відчаї нявкнув Вогнесерд. — Тим паче, немає жодних доказів тому, що то Вітряний Клан...

Синьозірка вищирила зуби. Її хутро стало дибки, вона підвелася і загрозливо рушила назустріч Вогнесердові.

— Ти ставиш під сумнів мою владу? — гарикнула провідниця.

Вогнесерд заледве втримався на лапах.

— Я не хочу марного кровопролиття, — тихенько мовив він. — Усе вказує на те, що лісом бродить пес і що це він повбивав кролів.

— А я тобі кажу, що собаки не ходять поодинці! Вони приходять і йдуть разом із Двоногами.

— Тоді звідки взявся запах собаки?

— Ану мовчати! — Синьозірка махнула лапою, мало не черкнувши Вогнесерда по носі. Він ледве змусив себе стояти рівно. — Ми вирушимо вночі, а на світанку атакуємо Вітряний табір.

Серце воєводи тріпнулось. Для кожного вояка було честю битися за свій Клан, але ніколи раніше він не стикався з перспективою такого несправедливого бою. Вогнесерд не хотів проливати кров Громових чи Вітряних котів без жодної на те причини.

— Ти чув мене, Вогнесерде? — наполягала Синьозірка. — Ти відбереш вояків та віддаси накази. Вони мають бути готові, поки зайде місяць, — її очі палали блакитними вогнями. Вогнесерд відчував, що цей погляд може спалити його на попіл, достоту наче вогонь, який знищив ліс.

— Так, Синьозірко, але... — почав він.

— Чи ти боїшся Вітряного Клану? — кинула стара провідниця. — Чи ти настільки звик плазувати перед Зорекланом, що побоїшся виступити проти нього і битися за права твого рідного Клану? — вона відійшла до краю кубла, розвернулася і закрокувала назад, постійно повертаючи свою мордочку до воєводи. — Ти розчаровуєш мене, більше ніж будь-який інший вояк. Як же я можу вірити, що ти битимешся на повну силу, коли ти отак ставиш під сумнів мої накази? Ти не залишаєш мені вибору, Вогнесерде. Я сама поведу атаку.

У нього була ціла низка заперечень. Синьозірка старіла і слабнула, вона жила своє останнє життя і не могла ясно мислити. Але перед лицем її люті жодне з них він не міг промовити вголос. Натомість воєвода шанобливо схилив голову.

— Як тобі завгодно, Синьозірко.

— Тоді йди і роби, як наказано, — він задкував із її кубла, а провідниця все не зводила з нього того палючого погляду. — Ти підеш із нами, але пам’ятай, що я за тобою наглядатиму, — прогарчала вона йому навздогін.

Уже на галявині Вогнесерд здригнувся, наче щойно випірнув із крижаної води. Йому належало відібрати вояків для нападу на Вітряний Клан, передати їм накази Синьозірки та розпорядження бути готовими виступати на заході місяця. А проте кожнісінька його шерстинка опиралася цьому. Собака з’їв кролів, а не Вітряний Клан. Ну не міг Зореклан вимагати від них напасти на невинних котів! Синьозірка не мала рації.

Вогнесерд зрозумів, що лапи самі несуть його до кубла Попелюшки. Можливо, вона зможе порадити. Мудрість медикиці та її особливий зв’язок із Зорекланом могли допомогти їй зрозуміти все ясніше, ніж йому. Але коли він вийшов на галявку до Попелюшки і гукнув її, відповіді не було. Вогнесерд засунув голову в розколину і побачив, що там порожньо, тільки з одного боку звисали кілька жмутків трав.

Тоді він вийшов на терен без гадки, що робити далі. Аж ось помітив Шиполапа, який проходив повз із оберемком моху на підстилку старійшинам. Побачивши воєводу, новак поклав свою ношу на землю й сказав:

— Попелюшка збирає трави.

— Де? — запитав Вогнесерд; якщо вона десь біля табору, він міг піти до неї.

Але Шиполап тільки знизав плечима.

— Не уявляю, пробач, — новак підняв мох і пішов геть.

Вогнесерд кілька секунд стояв нерухомо, відчуваючи, як голова йде обертом від страху і збентеження. Йому ні в кого було запитати поради, тому що воєвода не сміє оскаржувати накази провідника. Він не міг поговорити навіть із Піскоштормою, як би йому того не хотілося, бо й вона зв’язана вояцьким правильником і має коритись провідниці. У Вогнесерда була єдина надія.

Він повільно підійшов до вояцького кубла, зустрівши на вході Ряболицю.

— Я піду покуняю, — пояснив кіт у відповідь на її здивований погляд. — Хочу відпочити перед нічним патрулюванням, — не міг же він їй сказати, що насправді задумав на цю ніч.

Погляд войовниці був сповнений співчуття.

— А ти таки трохи зморений, — нявкнула вона. — Ти запрацювався, Вогнесерде.

Ряболиця легенько лизнула його вухо і попрямувала до купи свіжини. На превелике полегшення Вогнесерда, більше в кублі не було нікого, тож йому не довелося відповідати ні на які запитання. Можна було спокійнісінько згорнутися клубочком серед моху і папоротей. Якби-то вдалося трохи поспати, можливо, уві сні він зміг би запитати поради у Плямолистки.

Тоді Вогнесерд пригадав свій попередній сон, в якому він шукав колишню медикицьку серед темного, страшного лісу — і не знайшов.

— Ох, Плямолистко, прийди до мене хоч тепер, — промурмотів кіт. — Ти потрібна мені. Я маю знати, що велить Зоряний Клан.

* * *

Вогнесерд стояв на межі Вітряного Клану і дивився на смугу мочарів. У травах шелестів вітерець, обвіваючи його хутро. Мочарі осявало примарне світло, так що важко було розгледіти крайнебо і землі позаду Вогнесерда. Він озирнувся, сподіваючись побачити Чотиридерево, хоч і не пригадував своєї мандрівки лісом, але там не було нічого, крім блідо-жовтого світіння. Не видно було жодного кота.

— Плямолистко? — невпевнено нявкнув Вогнесерд.

Відповіді не було, але йому здалося, що він вловив слабеньку нотку солодкого запаху, який завжди передував появі кицьки. Вогнесерд завмер, підвів голову і розтулив щелепи, щоб увібрати аромат.

— Плямолистко! — повторив він. — Будь ласка, прийди — я дуже тебе потребую.

Несподівано його огорнуло тепло. Лагідний голос промуркотів:

— Я тут, Вогнесерде.

Воєвода відчував, що Плямолистка десь позаду нього, що варто повернути голову — і він її побачить. Але не міг поворухнутися. Його наче тримали чиїсь крижані щелепи, змушуючи дивитися на відкриті всім вітрам мочарі.

Отак Вогнесерд стояв, не рухаючись, і поступово розумів, що цього разу Плямолистка прийшла не сама. До нього долинув інший запах, до болю знайомий.

— Жовтоікло? — прошепотів він. — Це ти?

Слабкий подих розкуйовдив хутро, і йому здалося, що він таки чує хрипке вуркотіння Жовтоіклої.

— О, Жовтоікло! — вигукнув Вогнесерд. — Я так за тобою сумував. Ти гаразд? Ти бачила, яка вправна Попелюшка?

На радощах від зустрічі зі старою товаришкою слова лилися з нього потоком, але відповіді не було, хоч Вогнесердові здалося, ніби муркотіння погучнішало.

Тоді йому на вухо лагідно замуркотіла Плямолистка:

— Я не просто так привела тебе сюди, Вогнесерде. Поглянь на це місце, запам’ятай його. Тут не відбудеться битва, тут не проллється кров.

— Скажи мені, як це зупинити, — заблагав Вогнесерд, знаючи, що вона говорить про запланований напад на Вітряний табір.

Але далі не було нічого, лише тихе зітхання, яке розвіялось і злилося з вітром. Параліч нарешті відпустив Вогнесерда, і він роззирнувся, проте Плямолистка з Жовтоіклою вже зникли. Кіт скуштував повітря, силкуючись відчути бодай останню нотку їхнього запаху, але не було більше нічого.

— Плямолистко! — закричав він. — Жовтоікло! Не йдіть!

Світло почало змінюватись, стало звичним вранішнім сонцем падолисту, а замість мочарів Вогнесерд побачив над собою криві узори гілок супроти неба, знищене вогнем укриття вояцького кубла. Він лежав на боці на моховій підстілці, важко дихаючи.

— Вогнесерде? — озвався поруч із ним стривожений голос, і воєвода, повернувши голову, побачив Піскошторму. Вона лизнула хутро над його вухом. — У тебе все гаразд?

— Так, так, усе добре, — Вогнесерд сів і смикнув вухами, струшуючи налиплий мох. — Просто сон, нічого особливого.

— Я тебе шукала, — повела далі Піскошторма. — Ми на досвітньому патрулі не бачили нічого підозрілого. Мишошубка сказала мені, що сталося на Зборищі. А ще здобич майже закінчилась. Я оце думала, що ми можемо піти пополювати.

— Я не можу, не зараз, Піскоштормо. Маю дещо зробити. Але якщо ти зможеш повести патруль, це буде просто чудово.

Руда войовниця дивилась на нього, а співчуття в її погляді гаснуло.

— Ну, добре, якщо ти надто зайнятий, — у голосі кицьки звучала образа, але Вогнесерд не уявляв, як йому все пояснити. — Я візьму Ряболицю та Орлякошуба, — вона підвелась і, не озираючись, вийшла з кубла.

Вогнесерд лизнув лапу і потер нею обличчя, знову повертаючись до безцінних спогадів свого сну. «Не відбудеться битва і не проллється кров», — повторив кіт самому собі. Чи Плямолистка намагалася сказати, щоб він не переймався, що Зореклан якось зупинить бій? Чи вона мала на увазі, що він має не допустити кровопролиття?

Вогнесерд відчував спокусу залишити все в лапах Зореклану. Що він міг зробити, коли провідниця наказала йому? Але ж якщо він послухає Синьозірку, чи не виступить так проти Зореклану? Ба більше, проти власного інстинктивного відчуття того, що добре для його Клану?

Вогнесерд вирішив. Що б йому не довелося вчинити, Громовий Клан не повинен битися з Вітряним.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Вогнесерд квапився до виходу з табору, сподіваючись, що інші коти його не побачать і не почнуть розпитувати, що він робить. Вояцький правильник стверджував, що накази провідника Клану слід виконувати без жодних запитань. І досі Вогнесерд завжди беззаперечно приймав це правило. Воєвода ніколи навіть не уявляв собі, що зможе не послухати Синьозірку, а все ж настав час, коли він мав або виступити проти її наказів, або спостерігати за руйнацією власного Клану. Синьозірка має зустрітися з Високозорим і обговорити докази крадіжки здобичі в межах обох угідь. На думку Вогнесерда, це був єдиний спосіб уникнути битви. Щойно провідниця зрозуміє, що Вітряний Клан переживає ті само біди, що і Громовий, міркував Вогнесерд, вона негайно скасує напад.

Він гадки не мав, що Синьозірка зробить із ним опісля, якщо зрозуміє, що її воєвода бачився з Високозорим без дозволу. Залишалося хіба сподіватися, що вона збагне, що він робив це для добра цілого Клану.

На вході до тунелю Вогнесерд востаннє роззирнувся табором. Якусь хвилю спостерігав за Яснолапкою, яка самостійно практикувала мисливську стійку перед новацьким кублом. Вона легенько підкралася до сухого листочка і стрибнула на нього, піймавши розчепіреними лапами.

— Чудово виходить! — гукнув Вогнесерд.

Яснолапка підвела голову, її очі радісно блищали.

— Дякую, Вогнесерде!

Воєвода кивнув їй, тоді повернувся і пішов до виходу. Ця коротенька зустріч тільки добавила йому рішучості, бо маленька новачка втілювала собою все важливе, що існувало у Клані. Вогнесерд знав, що не може допустити, щоб усе це просто знищили.

Ближче до сонцепіку воєвода вже підійшов до струмочка, який лежав на шляху до Чотиридерева. Там він на хвилю спинився відпочити. Через розгубленість та тривогу Вогнесерд не встиг поїсти, перш ніж пішов із табору, а зараз шурхіт у підліску тільки зайве нагадував, наскільки ж він зголоднів. Кіт став у мисливську стійку, але вже за кілька ударів серця збагнув, що ті звуки видає не здобич. Він запримітив уже знайому темну шубку та відчув запах Громових котів.

Геть збентежений, Вогнесерд притиснувся до землі за кущем папороті. Він не відсилав патруль у цьому напрямку, то звідки тут було взятися котам із його Клану? Тоді підлісок розступився, і з нього вийшов Темносмуг, різко нявкнувши через плече:

— За мною! І спробуйте не відставати, добре?

Із заростів орляка вийшли дві маленькі постаті. Вогнесерд широко розплющив очі від здивування, впізнавши кошенят Злотоквітки. Ожинко вистрибнув на відкрите, приземлившись на опалий листок, а от Вохронька брела повільніше.

— Я втомилась. Лапки болять, — поскаржилась маленька мура киця.

— Справді? У такого сильного кошенятка, як ти? — нявкнув Темносмуг. — Не будьте дурненькі. Уже недалечко.

«Недалечко до чого? — стривожено подумав Вогнесерд. — І що ти взагалі тут робиш, куди ведеш малечу?» Він очікував, що з ними буде Злотоквітка, адже її кошенята ніколи раніше не виходили самі з ясел. Але вона не з’явилась.

Ожинко перевальцем підійшов до сестри і штурхнув її.

— Ходімо, воно того варте! — наполягав він.

Обоє кошенят поквапилися навздогін за Темносмугом на мілину, де перебрели струмок, попискуючи від суміші страху і захвату, коли вода омивала їхні лапки. На протилежному березі струмка Темносмуг зійшов зі стежки, яка вела до Чотиридерева, і натомість рушив вужчою стежиною, що зміїлася попід деревами. Вогнесерд аж здригнувся від люті. Він достеменно знав, куди веде ця стежка. Темносмуг вів кошенят до межі Тіньового Клану.

Вогнесерд вичекав, поки вони видерлися вгору схилом, що здіймався на тому березі струмка, перш ніж сам наважився вийти з папоротей і рушити услід. Коли він наздогнав Громових котів, вони вийшли вже майже до межі. Вогнесерд відчув міцний запах Тіньового Клану і водночас побачив кошенят, які спинилися та стали принюхуватися.

— Тьху, що воно таке? — писнула Вохронька.

— Це лисиця? — запитав Ожинко.

— Ні, це Тіньовий запах, — відповів Темносмуг. — Ходімо, майже прийшли, — він перевів кошенят через межу, хоч Вохронька без угаву скаржилася, що той запах начіплявся їй до лапок.

Аж тремтячи від люті, Вогнесерд ковзнув під прихисток куща глоду, який стояв ще на Громовому боці. Звідти воєвода міг непомітно спостерігати.

Неподалік від нього Темносмуг також зупинився. Кошенята виснажено попадали на траву, але вже через мить знову підірвалися, коли кущ орляка шелеснув і на відкрите ступив інший кіт.

Новоприбулим був Тигрозір. Вогнесерд завмер, хоч побачене його навряд чи здивувало. Він здогадувався, що Темносмуг сподівається вислужитися перед Тигрозором, привівши його кошенят. Вчасна поява Тіньового провідника дозволяла припустити, що цю зустріч було сплановано заздалегідь.

Вогнесерд замислився: «Чи знає про це Злотоквітка?» Вона не була тут, біля своїх кошенят, тож, мабуть, навіть не підозрювала, що Темносмуг їх забрав. Королева могла подумати, що вони зникли. «Вона, мабуть, ошаліє», — подумав Вогнесерд. Його м’язи напружились, він готовий був стрибонути і напасти на Темносмуга, але все ж зостався у схованці та спостерігав за тим, що відбувалося просто перед ним.

Тигрозір підійшов, граючи м’язами під темно-смугастою шубкою, і спинився перед своїми кошенятами. Якусь хвилю їх вивчав, а тоді схилив голову і торкнувся носом спершу Ожинка, а тоді Вохроньки. І хоч вони ніколи й не могли бачити цього великого кота, обоє малюків хоробро стояли перед ним і зустріли його погляд, ані кліпнувши.

— Чи ви знаєте, хто я? — нявкнув Тигрозір.

— Темносмуг сказав, що веде нас зустрітися з батьком, — відповів Ожинко.

— Ти наш тато? — додала Вохронька. — Бо ти пахнеш трошки схоже.

Тигрозір схилив голову.

— Так.

Кошенята захоплено перезирнулися, а Темносмуг нявкнув:

— Це Тигрозір, провідник Тіньового Клану.

Їхні оченята розширились, а Ожинко видихнув:

— Овва! Ти справді провідник Клану?

Коли Тигрозір кивнув, Вохронька захоплено нявкнула:

— А чому ми не можемо жити у твоєму Клані? У тебе, мабуть, дуже гарне кубельце.

Тигрозір похитав головою.

— Зараз ваше місце біля матері, — сказав він їм. — Але ж це не означає, що я вами не пишаюся. Здається, з них ростуть гарні, сильні кошенята, — нявкнув провідник Темносмугові. — Коли їх висвятять на новаків?

— Через повню чи щось біля того, — відповів Темносмуг. — Шкода тільки, що я вже маю новака, бо інакше міг би бути виховником у когось із них.

Вогнесерд аж впився кігтями в землю, затремтівши від люті. «То ми з Синьозіркою обираємо виховників, а не ти, Темносмуже! — він замалим не прошипів ці слова вголос. — І ти будеш останній на черзі».

Тигрозір знову повернувся до кошенят.

— Ви вмієте полювати? Вмієте битися? Хочете бути хорошими вояками?

Обоє кошенят охоче занявчали.

— Я буду найкращим вояком у цілому Клані! — випалив Ожинко.

Вохронька і собі похвалилася:

— А я буду найкращою мисливицею!

— Добре, добре, — Тигрозір по черзі лизнув голівки обох кошенят.

Вогнесерд мимоволі пригадав Сіросмуга, як він залишив рідний Клан, бо хотів бути зі своїми кошенятами, яких любив. Чи можливо, що Тигрозір також страждав через те, що виявився відірваним від Ожинка і Вохроньки?

А тоді Вогнесерд похолов, коли Ожинко запитав:

— А скажи, Тигрозоре, чому ти Тіньовий провідник, якщо наша мама з Громового Клану?

— Вони не знають? — запитав Тигрозір. Темносмуг похитав головою. — Ну що ж, — провідник знову повернувся до кошенят. — Це довга історія. Сідайте, і я вам розповім.

Вогнесерд збагнув, що тут йому доведеться втрутитись. Останнє, чого він хотів, це щоб Тигрозір переповів малюкам викривлену версію того, чому йому довелося покинути Клан. Одне було ясно напевне: Тигрозір ніколи не визнає того, що він убивця і зрадник.

Звівшись на рівні, Вогнесерд вийшов зі свого сховку під кущем глоду.

— Добридень, Тигрозоре, — нявкнув він. — Ти щось далеко відійшов від свого табору. Ти теж, Темносмуже, — його тон став різкішим. — Що ти тут робиш із цими кошенятами?

Наближаючись до них, воєвода відчував неабияке задоволення від того, що для Тигрозора та Темносмуга його поява була ніби грім серед ясного неба. Якусь мить вони обоє збентежено дивились на нього, а тим часом кошенята рушили назустріч.

— Це наш тато! — захоплено нявкнула Вохронька. — Ми прийшли сюди, щоб побачитися з ним.

— Чому ніхто нам не казав, що наш тато — провідник? — писнув Ожинко.

Вогнесерд не хотів відповідати на це запитання. Натомість він повернувся до Темносмуга та примружив очі.

— Ну?

— Як ти дізнався, що ми тут? — випалив Темносмуг.

— Я бачив, як ви переходили струмок. Ви підняли такий тарарам, що могли цілий ліс перебудити.

— Вогнесерде, — Тигрозір схилив голову, як того велів звичай ввічливого привітання від провідника воєводі іншого Клану. У його голосі не було ні тіні ворожості. — То я винен, а не Темносмуг. Я хотів побачити кошенят. Ти ж це розумієш?

— Усе це дуже добре, — збентежено промовив Вогнесерд. — Але Темносмугові не слід було забирати їх без дозволу. Кошенятам небезпечно блукати так далеко від табору. «Особливо коли лісом бродить пес», — подумки додав він.

— Вони ж не блукають — вони зі мною, — зауважив Темносмуг.

— А що коли нападе яструб? У деяких частинах лісу немає сховку. Чи ви забули, що трапилося зі Сніжком? — одне з кошенят писнуло, і Вогнесерд замовк — він не хотів їх лякати. — Відведи Ожинка і Вохроньку до табору, Темносмуже. Зараз же!

Темносмуг перезирнувся з Тигрозором і знизав плечима. Вояк нявкнув до кошенят:

— Ходімо. Вогнесерд сказав своє слово, і ми маємо слухатись.

Двоє кошенят позадкували від тата і рушили за Темносмугом, який пішов назад до табору.

— Попрощайтеся з татом, перш ніж іти, — нявкнув Вогнесерд, змушуючи себе говорити приязно. — Ви знову побачитесь, коли станете новаками і зможете ходити на Зборища.

Обоє кошенят озирнулись і прощально нявкнули.

— Бувайте, — відповів Тигрозір. — Працюйте, тренуйтеся, і я буду вами пишатися.

Вони з Вогнесердом стояли пліч-о-пліч і дивилися. Коли Темносмуг і кошенята зникли в підліску, Тигрозір нявкнув:

— Подбай про цих малих, Вогнесерде. Я за ними приглядатиму.

Серце воєводи важко гупало. Коли він викрив зраду Тигрозора, той пригрозив убити його. Зараз вони знову були наодинці, якби Тіньовий провідник напав, допомоги чекати нізвідки. Вогнесерд напружив м’язи, але Тигрозір ані зворухнувся.

— Я про це подбаю, — нарешті нявкнув Вогнесерд. — Громовий Клан турбується про всіх своїх кошенят.

— Справді? — Тигрозір примружив свої бурштинові очі. — Радий це чути.

«Тіньовий провідник знає про двох кошенят, яких віддали Сіротоні», — раптом пригадав Вогнесерд. Він усе чекав, коли темний кіт про це нагадає. Але Тигрозір ні про що не запитував, хоча його проникливий погляд і змушував Вогнесерда холонути. Провідник наче сам розумів, що Вогнесердові є що сказати з цього приводу.

Тигрозір схилив голову і нявкнув:

— Ми зустрінемося на наступному Зборищі. А зараз я мушу повертатися до свого Клану, — він повернувся і побрів геть.

Вогнесерд переконався, що Тіньовий провідник справді пішов, перш ніж і самому повернутися та рушити вздовж кордону до Чотиридерева. Хай як його не тіпало від самої думки про це, він не міг сказати, що Темносмуг заподіяв малим бодай якоїсь шкоди, вивівши їх з ясел. Злотоквітці таки варто було розповісти малим, що їхній тато — Тіньовий провідник. До того ж Тигрозір поводився куди коректніше, ніж можна було від нього очікувати.

А тоді Вогнесерд рішуче викинув цю думку з голови. Часу не було. Він знав, що до смерку йому треба поговорити з Високозорим і знайти спосіб залагодити суперечку стосовно краденої здобичі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 13

Вогнесерд пробирався від одного куща ялівцю до іншого, перетинаючи мочарі в напрямку Вітряного табору. Він біг, притискаючись пузом до торфу, намагаючись не потрапляти нікому на очі. Йому так не вистачало густого підліску його рідних земель. Востаннє Вогнесерд був тут, коли Громові коти допомагали Вітряним у битві проти двох інших Кланів, тільки тоді не було жодної потреби ховатися. Зараз же він не наважувався показатись нікому, крім Високозорого чи бодай когось із котів, яких міг називати друзями. Звісно, якщо в них іще залишилися дружні почуття після нещодавнього катастрофічного Зборища. Вітряний патруль уже нападав на Вогнесерда на своїх землях, а зараз їхня ворожість могла тільки посилитись.

Його оточували запахи Вітряного Клану, але поруч не було видно жодного кота. Сонце вже майже закотилось за виднокруг. Вогнесерд намагався не думати про це. Варто йому було згадати, як мало часу залишалося до запланованої атаки Синьозірки на Вітряний табір, він одразу ж починав панікувати.

Вогнесерд саме перебрідав якийсь мілкий струмочок серед мочарів, перестрибуючи з каменя на камінь, коли це до нього долинув міцніший запах Вітряного Клану, а разом із ним — запах кроля. Рот кота негайно заповнився слиною, а живіт почав буркотіти, скаржачись на голод, та він мусив не зважати на це. Зараз Вогнесерд аж ніяк не міг забрати здобич Вітряного Клану — тим паче запах підказував, що неподалік має бути мисливський патруль. Пірнаючи в густу хащу орляка на узбережжі, він обережно роззирнувся, шукаючи джерело запаху.

Вгору за течією просувалися троє котів. Очолював патруль його старий друг Одновус, і Вогнесерд підбадьорився, хоч і пам’ятав, як люто той зиркнув на нього на останньому Зборищі. Дроколап був зі своїм виховником, у зубах обоє несли кролів. Але, на превелике розчарування Вогнесерда, третім був Багнокіготь. Саме цей темний плямистий вояк зупинив Синьозірку, коли та намагалася пройти Вітряними землями до Високих Скель. Багнокіготь ніколи не дозволить доправити звістку до Високозорого.

Але, здається, доля — чи прихильність Зореклану — була на боці Вогнесерда. З повними зубами здобичі Вітряні коти не могли вловити Громовий запах, тож пройшли буквально за кілька хвостів від нього. Тоді Дроколап, який намагався тягти кроля більшого за нього, спинився, щоб зручніше підхопити здобич, і відстав від решти.

Вогнесерд побачив свій шанс.

— Дроколапе!

Молодий котик підняв голову та нашорошив вуха.

— Сюди, в орляк.

Дроколап озирнувся, його очі розширилися, коли він побачив, як Вогнесерд вистромив голову з пожухлих папоротей. Котик уже роззявив було рота, але воєвода подав йому знак мовчати.

— Слухай, Дроколапе, — нявкнув він. — Я хочу сповістити Одновуса, що я тут, але так, щоби Багнокіготь не знав, добре? 

Новак вагався, та й загалом виглядав стурбовано, але Вогнесерд наполягав:

— Я мушу з ним поговорити. Це важливо для обох наших Кланів. Ти повинен мені довіряти.

Дроколап відчув відчай у його тоні, тому, ще якусь мить повагавшись, коротко кивнув.

— Добре, Вогнесерде. Зачекай тут.

Новак знову підняв свого кролика і поквапився навздогін двом воякам. Вогнесерд ще глибше занурився в орляк і припав до землі, вичікуючи. Минуло, здається, немало часу, а світло дня вже встигло зачервоніти, звіщаючи про присмерк, поки він нарешті почув кроки іншого кота, які наближалися до його сховку. 

— Вогнесерде? Це ти? — промурмотів чийсь голос.

На своє превелике полегшення, Вогнесерд упізнав Одновуса. Він обережно вистромив голову із хащ орляку, а тоді нарешті підвівся, побачивши, що Вітряний вояк прийшов сам.

— Хвала Зореклану! — вигукнув Вогнесерд. — Я вже думав, що ти не прийдеш.

— Краще тобі мати для цього поважну причину, Вогнесерде, — нявкнув Одновус і подарував йому суворий погляд, в якому не було жодної тіні приязні. — Мені нелегко було позбутися Багнокігтя. Якби він довідався, що ти на наших землях, то зробив би з тебе вороняче їдло. Ти прекрасно це знаєш, — вояк підійшов до Вогнесерда. — Я підставляю свою шию через тебе, — прогарчав він. — Сподіваюся, воно того варте.

— Варте, присягаюся. Я прийшов дещо розповісти. Мушу поговорити з Високозорим. Це важливо, — додав він, побачивши, що Одновус усе ще не зводить із нього свій важкий погляд.

Кілька митей Вогнесерд боявся, що його друг відмовиться чи навіть нападе і вижене його з Вітряних угідь.

Тоді Одновус заговорив, і тепер у його голосі було менше ворожості, наче він почав розуміти нагальність Вогнесердового прохання.

— І про що ж мова? Високозорий із мене все хутро повискубує, якщо я приведу йому до табору Громового кота без поважної причини.

— Я не можу сказати тобі, Одновусе. Не можу сказати нікому, крім Високозорого. Але повір мені, я роблю це заради добра обох наших Кланів.

І знову Вітряний вояк завагався.

— Я не зробив би це ні для кого, крім тебе, Вогнесерде, — нарешті нявкнув він. Розвернувшись, кіт змахнув хвостом і попрямував мочарами.

Вогнесерд рушив за ним. Одновус пригальмував на верхівці схилу і подивився на Вітряний табір. Проміння призахідного сонця падало довгими тінями на вересові кущі, які обрамляли видолинок. Поки Вогнесерд із Одновусом стояли на височині, їх проминув патруль під проводом Мертвонога, Вітряного воєводи. Вогнесерд добре бачив їхні погляди — суміш здивування та ворожості.

— Ходімо, — нявкнув Одновус. Вітряний вояк вів його серед грубезних стебел вересу, аж поки вони вийшли на піщану галявку посеред хащ.

Прослизнувши крізь вузьку шпаринку між шипами, Вогнесерд побачив Високозорого, який припав до землі на протилежному кінці галявини біля купи зі свіжиною. Навколо нього збилися в купу Вітряні вояки. І саме воєвода, Мертвоніг, першим підвів голову і схилився до провідника, швидко щось шепочучи йому на вухо.

Високозорий підвівся та побрів галявою до того місця, де чекали Вогнесерд із Одновусом. Мертвоніг не відставав від провідника, відразу ж за ними бігли й інші коти. Вогнесерд упізнав Короморда, Вітряного медикота, і Багнокігтя, який закопилив губи у злобному вищирі.

— Ну, Одновусе, — Високозорий говорив рівним голосом, нічим не видаючи емоцій. — Чому ти привів сюди Вогнесерда?

Одновус понурив голову.

— Він сказав, що має поговорити з тобою.

— І це означає, що його можна просто так привести до нашого табору? — кинув Багнокіготь. — Він же з ворожого Клану!

Високозорий махнув на Багнокігтя хвостом, закликаючи до тиші, а водночас пильно вдивляючись в обличчя Вогнесерда.

— Ну, ось я, — просто нявкнув він. — Говори.

Вогнесерд роззирнувся. Юрба навколо них усе більшала. Вітряні коти почули про зайду на терені та підходили подивитися, що відбувається.

— Те, що я хочу сказати, не для вух широкого загалу, Високозорий, — промимрив Громовий воєвода.

На якусь мить йому здалося, що він почув тихе гарчання, яке зароджується в горлі Високозорого, але тоді Вітряний провідник повільно кивнув.

— Чудово. Підемо до мого кубла. Мертвоноже, ти підеш із нами — і ти, Одновусе.

Він розвернувся і, високо задерши хвоста, попрямував до каменя, що стояв на дальньому кінці галявини. Вогнесерд у супроводі двох котів ішов за ним.

Кубло Вітряного провідника було облаштовано під навісним кам’яним карнизом, осторонь від основного терену. Високозорий увійшов та вмостився у гніздечку, після чого пильно глянув на Вогнесерда.

— Отож? — нявкнув він.

Вогнесерд шанобливо схилив голову. У кублі густішали тіні, він уже радше відчував, ніж бачив обриси котів, які його стерегли. Між ними аж тріщала напруга, наче Вітряні вояки чекали щонайменшого приводу напасти. Упродовж своєї мандрівки мочарами Вогнесерд напружено думав, що б його сказати, не знав, чи зможе переконати Високозорого уникнути нападу Синьозірки.

— Ти знаєш, що Синьозірка не надто тішиться втратою здобичі, — почав Вогнесерд.

Хутро на плечах Вітряного провідника негайно наїжачилось.

— Вітряний Клан не крав здобич у Громового Клану! — кинув він.

— Ми також знайшли понівечені рештки, — запевнив Мертвоніг, підходячи ближче і схиляючи морду впритул до Вогнесерда. — А ти певен, що Громовий Клан не крав здобич у нас?

Вогнесерд насилу зостався спокійним.

— Ні! — заперечив він. — Я не вірю, що хтось із наших котів крав здобич.

— То що ж із нею сталось? — запитав Одновус.

— Я думаю, що в лісі оселився пес. Ми знаходили його запахи і послід.

— Пес! — глухо повторив Одновус. Його очі замислено примружились. — Що, вирвався від Двоногів?

— Я певен цього, — нявкнув Вогнесерд.

— А може бути... — нявкнув Високозорий. На превелике полегшення Вогнесерда, хутро на плечах провідника знову вляглося. — Ми достеменно знаходили запахи пса на наших землях, а все ж їх сюди нерідко приводять Двоноги, — провідник, здається, набрався певності та повів далі: — Пес дійсно міг повбивати кролів. Я подбаю про те, щоб патрулі його пильнували.

— Але ж ти прийшов сюди не для того, щоб розповісти про собаку, — нявкнув Мертвоніг. — То що ти замислив, Вогнесерде?

Громовий кіт набрав повітря в легені. Він не хотів зраджувати Синьозірку, розповідаючи Високозорому про її плани атаки, але треба було переконати Вітряного провідника уникнути конфліктів і поговорити із Синьозіркою про крадіжки здобичі.

— Я не зміг переконати Синьозірку, що в усьому винен собака, — пояснив Вогнесерд. — Вона відчуває загрозу з боку Вітряного Клану, а це рано чи пізно завершиться битвою, — Громовий воєвода точно не міг сказати Вітряним воякам, наскільки раніше може відбутися битва, якщо він зараз провалиться. — Коти можуть постраждати, навіть загинути ні за цапову душу.

— І що ж я, по-твоєму, маю зробити? — роздратовано запитав Високозорий. — Вона твоя провідниця, Вогнесерде. Це твоя проблема.

Вогнесерд наважився підійти на кілька кроків до Вітряного провідника.

— Я прийшов попросити тебе про зустріч із Синьозіркою. Якби ви обговорили все приватно, конфлікту можна уникнути.

— Синьозірка прагне зустрічі? — недовірливо перепитав Мертвоніг. — Коли ми востаннє її бачили, легше було повірити, що вона збирається розірвати наші горлянки.

— Ідея про зустріч не Синьозірки — моя, — зізнався Вогнесерд.

Усі троє Вітряних котів витріщилися на нього. Нарешті Одновус порушив тишу:

— То ти робиш це за її спиною?

— Це заради добра обох наших Кланів, — наполягав Вогнесерд.

На якусь мить він був певен, що його виженуть із табору, але Високозорий замислився.

— Безперечно, краще говорити, ніж битися, — нявкнув провідник. — Тільки ж як організувати таку зустріч? Чи захоче Синьозірка взагалі слухати, знаючи, що ти перше поговорив зі мною, не повідомивши її? — не чекаючи відповіді Вогнесерда, він продовжив: — Можливо, краще буде, якщо я відішлю вісника із пропозицією зустрітися біля Чотиридерева. Тільки чи зможеш ти гарантувати безпеку Вітряного кота на Громових землях?

Вогнесерд мовчав, і вже це було промовистою відповіддю.

Високозорий знизав плечима.

— Пробач, Вогнесерде. Я не ризикну одним зі своїх вояків. Якщо ж Синьозірка захоче поговорити — вона знає, де нас шукати. Одновусе, краще тобі провести Вогнесерда до Чотиридерева.

— Зачекай! — запротестував Громовий воєвода. У нього щойно виникла ідея — чи то його благословив нею Зоряний Клан. — Я знаю, що можна зробити.

Очі Високозорого блиснули серед темряви, що невблаганно густішала.

— Що?

— Ти знаєш Круколапа? Самітника, що мешкає на межі ваших угідь, біля Високих Скель.

— Я його знаю, — нявкнув Одновус. — Достойний кіт, хоч і не вояк. А що він?

Підбадьорений Вогнесерд повернувся до Одновуса.

— Круколап може доставити повідомлення. Синьозірка дарувала йому право проходу Громовими землями — він же колись був Громовим котом, сам знаєш.

Високозорий повернувся у своєму гнізді.

— Ну, це, здається, може спрацювати. А ти що думаєш, Мертвоноже?

Воєвода неохоче муркнув, погоджуючись.

— Тоді йди! — поквапив Вогнесерд Одновуса, знову усвідомивши, наскільки швидко збігав час. — Вирушай негайно. Скажи йому, що Синьозірка має зустрітися з Високозорим на світанку, біля Чотиридерева.

Одновус навряд чи мав достатньо часу на пошуки Круколапа, а Круколапові нелегко було встигнути до Громового табору, перш ніж Синьозірка накаже нападати. Вогнесерд подумки помолився Зореклану, щоб Одновус без жодних проблем знайшов Круколапа на фермі Двоногів.

Одновус поглянув на провідника, той кивнув. Брунатний вояк нараз повернувся і зник у чорноті на виході з кубла.

Високозорий, примружившись, глянув на Вогнесерда.

— І чому ж я думаю, що ти мені чогось не кажеш? — нявкнув провідник. На превелике полегшення Вогнесерда, він не допитувався далі. — Час тобі йти. Мертвоноже, проведи його до межі наших угідь. І, Вогнесерде, я буду біля Чотиридерева на світанку, але більше нічого зробити не можу. Якщо Синьозірка хоче миру, краще їй також там бути.

— Чотиридерево на світанку, — повторив Вогнесерд і рушив услід за воєводою на вихід.

* * *

Вогнесерд швидко дістався Чотиридерева та рідних земель. Востаннє він їв іще перед Зборищем, тобто минулої ночі. Його живіт болів від голоду, а лапи починали тремтіти, тож кіт змусив себе спинитись і пополювати.

Біля струмка він пригальмував і заходився винюхувати здобич: почув водяну мишку, що метушилася в хащах на березі струмка. Підвівши голову, щоби скуштувати повітря, Вогнесерд знайшов створіннячко радше нюхом, аніж зором. Він стрибонув туди, і його кігті впилися в жертву. Ковтаючи їжу, Вогнесерд відчував, як до нього повертаються сили, і він знову припустив до табору. Коли воєвода ковзнув униз на рівнину, над деревами вже сяяв місяць, нагадуючи, що зосталося геть небагато часу на те, аби розповісти іншим воякам про скоєне. До Вогнесерда повертався оптимізм. Високозорий погодився говорити. Очевидно, що й Синьозірка збагне непотрібність війни з Вітряним Кланом.

Він уже майже добіг до входу в табір, коли почув, що хтось гукає його ім’я. Озирнувшись, Вогнесерд побачив Білошторма, який спускався вниз у видолинок на чолі вечірнього патруля. З ним були Яснолапка, Хмаролап і Морозошубка.

— Усе тихо? — запитав воєвода.

— Тихо, ніби в яслах, — відповів білий вояк. — Жодних слідів собаки. Можливо, Двоноги його нарешті знайшли.

— Можливо, — нявкнув Вогнесерд, вирішивши розповісти Білоштормові, де він був. Воєвода хотів, щоб іще бодай один вояк поділяв надію на мирне вирішення конфлікту з Вітряним Кланом. — Власне, Білошторме, я хотів про це з тобою поговорити. Можна тебе на хвилинку?

— Звісно, тільки з твого дозволу я буду водночас їсти і слухати.

Білошторм відрядив двох новаків повечеряти. Котики підбігли до купи свіжини і зчинили там товариську бійку за сороку. Морозошубка пішла до вояцького кубла з водяною мишкою, а Білошторм узяв собі білку та попрямував до тихого закутка біля молодого кущика кропиви.

Вогнесерд пішов за ним.

— Білошторме, сьогодні вранці Синьозірка захотіла зі мною поговорити… — і він тихенько переповів старому воякові цілу історію: від нав’язливої віри Синьозірки в те, що Вітряний Клан краде здобич, і її наказу організувати напад аж до своєї подорожі до Вітряних угідь.

— Що? — недовірливо витріщився на воєводу Білошторм. — Ти пішов поговорити з Вітряним Кланом і нікому не сказав? — тут його зрадив голос, і він недовірливо похитав головою.

Вогнесерд негайно почав захищатися:

— Але що я міг ще зробити?

— Ти міг порадитися зі мною, — Білошторм люто наїжачив хутро на плечах. — Чи з кимось зі старших вояків. Ми б допомогли тобі зробити вибір. Чи ти нам більше не довіряєш?

— Пробач, — серце воєводи важко гупотіло. Він діяв наодинці через вояцький правильник, бо ж не міг нікого просити так відверто ставити під сумнів накази Синьозірки. Тому Вогнесерда неабияк ображали Білоштормові закиди.

Погляд старого вояка, здавалося, міг підпалити навіть сире листя.

— Я думаю, про це варто попередити інших вояків, — нарешті нявкнув Білошторм. — Якщо Синьозірка не погодиться зустрітися з Високозорим біля Чотиридерева, нам слід бути готовими до нападу. Я впевнений, Високозорий про все здогадується. Він може скористатися з того, що Синьозірка йде без повного патруля вояків, і тоді Громовий Клан порвуть на шмаття.

Вогнесерд збагнув, що Білошторм має рацію. Він власною поспішністю, коли благав Одновуса піти на пошуки Круколапа, зрадив те, що битва вже незабаром. Як він міг настільки довіряти Вітряному Кланові?

— Білошторме, я ж не мав на увазі...

— Я знайду новаків, які захищатимуть табір, — перебив його Білошторм. — А ти збери вояків.

Вогнесерд побіг галявою до вояцького кубла. Більшість вояків уже були там, скрутившись у своїх гніздечках. Воєвода поштурхав Піскошторму лапкою, будячи її. Вона сонно кліпнула на нього:

— Що таке?

— Піскоштормо, будь ласка, побуди інших, — нявкнув Вогнесерд. — Ми з Білоштормом маємо сказати дещо важливе.

Піскошторма зіпнулась на лапи.

— Тобто дещо важливе? Ніч надворі!

Вогнесерд пішов геть, не відповівши, щоби пошукати решту вояків. Ряболиця була з королевами в яслах, а Мишошубка саме поверталась до табору з повним ротом здобичі після опівнічного патруля. Воєвода подумав, чи варто кликати Попелюшку, але та ясно дала зрозуміти, що буде віддана Синьозірці. Важко було навіть уявити реакцію медикицьки, коли та дізнається, що Вогнесерд спробував обійти накази Синьозірки та залучив до свого замислу принаймні частину іншого Клану.

Поки воєвода повернувся до вояцького кубла, всі вже попрокидалися. За мить і Білошторм ступив під прихисток гілля та сів біля Вогнесерда.

— То в чому тут справа? — роздратовано запитав Темносмуг, струшуючи мох із вуха. — Краще б це було щось хороше.

Вогнесерд відчув, як у животі завило від нервів, коли він подумав про можливу реакцію своїх побратимів. Білошторм кивнув йому, наказуючи говорити.

Глибоко вдихнувши, Вогнесерд почав свою розповідь. Його побратими слухали в зачудованій тиші. Воєвода добре розумів, що всі їхні погляди звернені до нього, бачив, як вони палають у місячному світлі, що струменіло крізь діри у стелі кубла. Особливо він відчував погляд зелених очей Піскошторми, яка припала до землі біля виходу, але не міг наважитися глянути просто на неї. Вогнесерд сподівався тільки, що інші вояки збагнуть: він робив це з найкращих міркувань, щоб уникнути битви, а не для того, щоб відступити від своїх побратимів чи провідниці.

— Отож, Високозорий погодився зустрітися з Синьозіркою біля Чотиридерева, — закінчив він. — Круколап ось-ось має бути тут, щоб повідомити їй про зустріч.

Вогнесерд готувався до того, що вояки просто-таки вибухнуть люттю, але ніхто, здається, не знав, що сказати. Коти просто поглядали одне на одного, геть ошелешені.

Зрештою Мишошубка запитала:

— Білошторме, ти схвалюєш те, що зробив Вогнесерд?

Воєвода чекав, втупивши погляд у лапи. Йому відчайдушно потрібна була підтримка Білошторма — через беззаперечний авторитет цього кота. Але Вогнесерд знав, що білий вояк його дії не схвалює, незважаючи на всі благі наміри.

— Мені це не подобається, — зі звичною тихою владністю заговорив Білошторм. — Але Вогнесерд, гадаю, має рацію в тому, що нам не слід нападати на Вітряний Клан. Я не вірю, що то вони брали нашу здобич. Лісом бродить собака — я сам чув запахи.

— Я теж, біля Зміїних Скель, — підтвердила Мишошубка.

— І біля Чотиридерева, — нявкнув Орлякошуб. — Ми ж не можемо винуватити в цьому Вітряний Клан.

— Але ж ти просиш нас мати таємниці від Синьозірки! — звелась на рівні Піскошторма, змушуючи Вогнесерда зустрітися з її викличним поглядом. — Ти й нам не сказав, що замислив!

Вогнесерда це заскочило зненацька. Він не очікував, що Піскошторма першою виступить проти його плану.

— Прошу пробачення, — нявкнув воєвода. — Слід було спершу поговорити з вами. І зараз я це розумію.

— Та чого ще було чекати від кицюні, — прогарчав Темносмуг. — Ти взагалі уявляєш, про що йдеться у вояцькому правильнику?

— Я чудово розумію, про що в ньому йдеться, — почав захищатися Вогнесерд. — Саме через мою відданість Клану я не бажаю цієї безглуздої битви. І я поважаю Зореклан не менше за будь-якого іншого кота. Я не вірю, що він велить нам нападати.

Темносмуг докірливо смикнув вухами, але нічого більше не сказав. Вогнесерд роззирнувся, гадаючи, чи вдалося йому завоювати прихильність вояків. Він сумно збагнув, що коли Синьозірка втратить своє останнє життя і приєднається до Зоряного Клану, йому доведеться очолити Громовий Клан. Та це буде неможливо, якщо вояки не будуть його поважати, якщо не будуть віддані.

— Саме це головне, — у відчаї продовжував Вогнесерд. — Вітряний Клан не зробив нічого поганого. Нам є чим зайнятися, нам треба відбудовувати табір та постійно проводити патрулювання. Навіщо нам ця битва? Як ми зможемо прогодуватися чи підготуватися до гололисту, якщо наші вояки будуть поранені чи вбиті?

— Його правда, — заговорила Ряболиця, і решта котів повернулись до неї. — Нашим дітям — моїм та Морозошубки — доведеться піти в бій, — тихенько сказала вона. — І ми не хочемо, щоб вони страждали ні за що.

Морозошубка замуркотіла, погоджуючись, проте решта вояків досі перешіптувалися між собою та із сумнівом поглядали на Вогнесерда. І знову він бачив Піскошторму і розчарування в її блідо-зелених очах. Вогнесерд розумів, наскільки їй важко розриватися між відданістю Синьозірці та прив’язаністю до нього. І зараз Вогнесердові не хотілося нічого, крім як притиснутися до подруги й забутися в солодкому ароматі її хутра, проте йому належало й далі стояти перед своїми вояками, очікуючи їхнього вироку.

— То що ж ми, по-твоєму, маємо зробити? — нарешті нявкнув Довгохвіст.

— Потрібен гурт вояків, який супроводить Синьозірку до Чотиридерева, — відповів Вогнесерд. — Якщо Круколап не прийде або якщо Синьозірка відмовиться говорити, вона поведе нас у бій. Тоді… — його голос затремтів. Він ковтнув гіркий клубок і продовжив: — Якщо це станеться, я не думаю, що нам варто битися.

Коти витріщилися на нього, і довкруж запала мертва тиша.

— Ти справді просиш нас зайти настільки далеко в непокорі Синьозірці? — гостро запитала Піскошторма. — Порохошубе, скажи Вогнесердові, наскільки це мишомізка ідея!

Порохошуб здивовано смикнув вухами. Вогнесерд добре знав про неприязне ставлення брунатного вояка до нього. Саме тому, власне, Піскошторма і звернулася до Порохошуба. Воєвода наготувався до нового шквалу критики, але вояк лише нерішуче нявкнув:

— Я навіть не знаю, Піскоштормо. Вогнесерд має рацію в тому, що зараз поганий час для битви. До того ж ніхто насправді не вірить, що то Вітряний Клан краде нашу здобич. Якщо ж Синьозірка так думає, тоді... — Порохошуб урвав мову і збентежено опустив погляд на лапи.

— Зрозуміло, чому Синьозірка не може довіряти Вітряному Клану, — нявкнув Вогнесерд, мимоволі захищаючи провідницю. — Надто після того, як вони не дали їй пройти до Високих Скель. А ми ніколи раніше не бачили в цьому лісі собак без Двоногів. Але ми не маємо жодного доказу тому, що здобич крав Вітряний Клан. Навпаки, усі докази вказують на собаку.

— І як же ти збираєшся уникнути битви, Вогнесерде? — запитала Мишошубка. — Просто повернутись до табору, коли Синьозірка накаже нападати?

— Ні, — відповів Вогнесерд. — Високозорий, здається, хотів мирно зустрітися з Синьозіркою. Якщо нам пощастить, з ним буде не більше одного-двох вояків. До бійки не дійде.

— Це доволі велике «якщо», — нявкнула Мишошубка, скептично махнувши хвостиком. — Вітряний Клан так само може вирішити зробити засідку, і тоді з нас буде вороняче їдло.

Вогнесерд здригнувся, коли вона озвучила ті само сумніви, якими мучився Білошторм — про те, чи можуть вони довіряти Вітряним котам.

— Я не піду, — голосно заявив Довгохвіст. — Щоб Вітряний Клан нас розтерзав? Я ж не мишомізкий!

Порохошуб, який сидів поруч, повернув до нього голову і кинув на вояка скрушний погляд.

— Ні, ти просто боягуз, — нявкнув він.

— Неправда! — пронизливо запротестував Довгохвіст. — Я відданий Громовому Клану кіт!

— Добре, Довгохвосте, — втрутився Вогнесерд. — Не треба ж нам, щоб ішли всі вояки. Ти можеш залишитись і охороняти табір. Це стосується всіх, — додав він. — Якщо ви не хочете цього робити — залишайтеся.

Воєвода напружено чекав відповіді решти вояків, дивлячись на їхні стурбовані обличчя у тьмавому світлі кубла.

— Я піду, — нарешті нявкнув Білошторм. — Гадаю, ми можемо довіряти миролюбності Високозорого, раз уже в нього є альтернатива.

Вогнесерд вдячно глянув на нього, хоч інші вояки ще вагалися, щось мурмочучи одне до одного чи просто соваючись на підстилках із моху.

— Я теж піду, — Орлякошуб явно нервував через те, що йому випало говорити першим зі стількох старших вояків.

— І я теж, — нявкнув Порохошуб. Тоді махнув хвостом на Вогнесерда. — Але якщо Вітряний Клан нападе — я битимусь. І нізащо не дозволю розірвати себе на шматки.

Решта вояків також приєдналися. На превелике здивування Вогнесерда, Темносмуг погодився йти, а от Мишошубка відмовилась.

— Пробач, Вогнесерде, — нявкнула вона. — Ти діло кажеш, але справа не в цьому. Вояцький правильник — це не те, що ти слухаєш, лише коли тобі хочеться. Не думаю, що я зможу не послухати свою провідницю, якщо вона накаже мені йти в атаку.

— Ну, а я от піду, — втрутилась Ряболиця. — Я не хочу бачити, як моїх дітей порвуть на шмаття у непотрібній нікому битві.

— Я теж піду, — нявкнула Морозошубка. Вона суворо оглянула вояків навколо себе і повела далі: — Ми виховуємо кошенят не для того, щоб вони билися в несправедливих битвах.

Вогнесерд здивовано збагнув, що на його боці вже більше вояків, ніж йому насправді треба. Якщо Круколап встигне добігти до них, а Синьозірка погодиться поговорити з Високозорим, дивно буде, коли з нею піде цілий бойовий загін. Тим паче, він не хотів відкривати табір для нападу, надто ж зараз.

— Чому б вам двом не залишитись на варті табору? — запропонував воєвода. — Я вдячний за вашу підтримку, але тут ви потрібніші.

Ряболиця з Морозошубкою перезирнулись і кивнули.

Нарешті Вогнесерд повернувся до Піскошторми, яка поки що нічого ще не сказала. Він уявити собі не міг, що робитиме без її підтримки.

— Піскоштормо? — нерішуче нявкнув воєвода.

Руда кицька низько опустила голову, уникаючи його погляду.

— Я піду з тобою, Вогнесерде, — промурмотіла вона. — Я знаю, що ти маєш рацію стосовно собак, але мені гидко від того, що ми робимо з Синьозіркою.

Вогнесерд підійшов до войовниці та похапцем лизнув її вухо, бажаючи подякувати, але вона відсмикнула голову, все ще не дивлячись на нього.

— А що з новаками? — запитав Темносмуг. — Хочеш, аби вони пішли з нами? Папоротелапка ще надто молода для цього.

— Я згоден, — швидко нявкнув Порохошуб.

Незважаючи на всю напругу, Вогнесерд ледве не замуркотів здивовано, почувши, як Порохошуб злазить із теплого місця, захищаючи новачку Темносмуга.

— Я б хотів, щоб Яснолапка в це теж не втручалася, — сказав Білошторм.

— А хіба Синьозірка не запідозрить щось не те, якщо ми взагалі не приведемо новаків? — запитав Орлякошуб.

— Справедливо, — погодився з молодим вояком Вогнесерд. — Гаразд, ми візьмемо Прудколапа і Хмаролапа. Але тільки якщо Синьозірка захоче взяти із собою багато котів, і ми розповімо їм усе після виходу. Інакше ця звістка розлетиться табором. А зараз усім вам слід поспати, — продовжив він. — Ми вирушимо на заході місяця.

Воєвода дивився, як вояки вмощуються на підстилці, але сам до них не приєднався. Заснути він усе одно не зможе, а треба ще розповісти Попелюшці, що відбувається, перш ніж їй про це не розкаже хіба лінивий. Якби не його віра у Плямолистку, Вогнесерд вже давно почав би сумніватися в тому, що зможе зупинити бій. Багато чого могло піти не так: Круколап міг принести звістку запізно, Синьозірка могла відмовитися говорити з Високозорим, Вітряний Клан міг напасти на них біля Чотиридерева…

Обтрусившись, Вогнесерд вийшов на терен. Роззирнувся, виглядаючи Круколапа, але табір німував, залитий місячним сяйвом. На виході з тунелю сяяла пара очей. Коли Вогнесерд наблизився, то зміг розібрати бліді обриси Зололапа, який сидів на чатах.

— Ти знаєш, хто такий Круколап? — запитав він, а коли новак кивнув, повів далі: — Його тут сьогодні не було, правда ж?

Збентежившись, Зололап похитав головою.

— Якщо прийде, пусти його і проведи просто до Синьозірки, гаразд?

— Добре, Вогнесерде, — Зололапа явно аж розпирало з цікавості, але він не наважився нічого запитати.

Воєвода кивнув йому та рушив на пошуки Попелюшки. Підійшовши до кубла медикиці, він побачив, що вона вже сидить біля входу, про щось перемовляючись із Мишошубкою.

Обидві киці озирнулися, коли він підійшов.

— Вогнесерде? — нявкнула Попелюшка, підводячись. — Що це таке мені розповідає Мишошубка? Чому мене не запросили на зустріч? — її блакитні очі роздратовано блиснули.

— Я проводив зустріч лише з вояками, — відповів Вогнесерд, хоч це пояснення навіть йому самому здавалося неправдоподібним.

— О, добре, — сухо нявкнула Попелюшка. — Ти подумав, що мені буде не надто цікаво слухати, як ти змовляєшся за спиною Синьозірки?

— Усе не так! — заперечив Вогнесерд. — Я ж і йшов тобі все розповісти. Мишошубко, — додав він, вороже зиркаючи на кицю, — ти хіба не мала спати?

Мишошубка відповіла таким само поглядом, тоді повернулась і зникла в темряві.

— Ну? — напосілася Попелюшка.

— Мишошубка тобі наче все сказала. Мені ця ситуація подобається не більше, ніж тобі, але що маємо робити? Ти справді думаєш, що Зоряний Клан прагне війни в цьому лісі — тим паче, війни неправедної?

— Зоряний Клан нічого не показав мені про жодні битви, — визнала Попелюшка. — І ні, я не хочу кровопролиття, але хіба це єдиний спосіб його уникнути?

— Якщо в тебе є краща ідея, скажи.

Попелюшка похитала головою. Місячне світло падало на її сіреньке хутро, від чого воно переливалося примарним блиском, наче кицька й сама вже була на півшляху до світу Зоряного Клану.

— Що б ти не робив, Вогнесерде, стережися Синьозірки. Обережно з нею. Вона була великою провідницею — і може стати такою знову.

Вогнесерд понад усе хотів повірити медикиці. Але з кожним днем розум Синьозірки мутнішав. Мудра наставниця, яку він поважав, коли вперше прийшов до Громового Клану, зараз була дуже й дуже далеко.

— Я постараюся, — пообіцяв воєвода. — Я не хочу її принижувати. Тому й організував цю зустріч із Високозорим. Я хочу, щоб вона сама зрозуміла, що нам не треба битися, — тоді з притиском додав: — Ти думаєш, я помиляюся?

— Не мені судити, — спокійно глянула йому в очі Попелюшка. — Це твоє рішення, Вогнесерде. Ніхто не прийме його за тебе.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 14

Коли Вогнесерд повернувся на галявину, Круколапа ще не було. У животі все переверталося. До заходу місяця залишалося так мало часу. Невдовзі Синьозірка поведе вояків у наступ на Вітряний Клан, невдовзі будь-яка надія на мир зникне.

А де ж Круколап? Можливо, Одновус не зміг його знайти. Чи він не зміг прийти або ж ішов, але запізнювався. Вогнесерд хотів кинутися в ліс на пошуки Круколапа, але знав, що потрібен тут.

Тоді він помітив рух на вході до табору і почув викличний нявкіт Зололапа. Інший кіт відповів, а Вогнесерд аж здригнувся від полегшення, впізнавши голос Круколапа. Воєвода кинувся вперед, до виходу з терену.

— Добре, Зололапе, — нявкнув він новаку. — Я нагляну за Круколапом, а ти залишайся на стійці, — Вогнесерд торкнувся носом кота, який вийшов із тунелю. — Радий тебе бачити, Круколапе. Як ти?

Ще до того, як він вимовив запитання, було вже зрозуміло, що колишньому новаку ведеться добре. Його чорна шубка поблискувала в місячному світлі, а під нею переливалися сильні м’язи.

— Я гарно, — відповів Круколап. Він роззирнувся галявиною, широко розплющивши свої бурштинові очі. — Дивно мені знову тут опинитися, Вогнесерде. Шкода, що в тебе проблеми з Вітряним Кланом. Одновус усе мені розповів, присягається, що вони не крали здобич.

— Спробуй переконати в цьому Синьозірку, — понуро нявкнув Вогнесерд. — Слухай, я не хочу тебе квапити. Знаю, що ти мчав як вітер, щоби встигнути сюди, але ми не маємо багато часу. Синьозірка скоро вирушатиме. Ходи за мною.

Він повів його до кубла Синьозірки. Громова провідниця лежала, скрутившись у своєму гніздечку. Коли Вогнесерд пильно придивився до неї, то побачив, як місячне світло блищить, відбиваючись від її примружених очей. Синьозірка не спала.

— У чому справа, Вогнесерде? — роздратовано запитала вона. — Ще ж не час виступати. І хто це з тобою?

— Це Круколап, Синьозірко, — нявкнув самітник, виступаючи наперед. — Я приніс звістку від Вітряного Клану.

— Вітряний Клан! — зірвалась на лапи провідниця. — І що ж цей Клан злодюг зможе мені сказати?

Круколап навіть не здригнувся, хоча мав ще пам’ятати своє життя у Клані, коли люті Синьозірки слід було боятися.

— Високозорий хоче зустрітися з тобою і обговорити втрату здобичі, — сказав він їй.

— О, справді? — Синьозірка коротко глянула на свого воєводу, в очах її спалахнув блакитний вогонь. На мить Вогнесердові здалося, ніби провідниця точно знає, що він зробив. 

— Синьозірко, але ж справді — чи не краще говорити, ніж битися?

— Не кажи мені, що робити, — кинула Синьозірка. Вона нервово смикнула хвостом. — Забирайся звідси. Ми з Круколапом обговоримо це удвох.

У Вогнесерда не було вибору, крім як вийти з кубла. Він виповз надвір і став дослухатися до мурмотіння, проте не міг розібрати, про що говорять Синьозірка і Круколап.

Через деякий час Білошторм вийшов із вояцького кубла і підійшов до нього.

— Місяць іде на західний пруг, — нявкнув білий вояк. — Синьозірка скоро захоче вирушати. Круколап уже тут?

— Так, він тут, — відповів Вогнесерд. — Але я не знаю, чи...

Його мову урвала метушня всередині кубла. Уже за мить вийшла Синьозірка, а за нею — Круколап. Провідниця рушила прямісінько до Вогнесерда, вимахуючи хвостом.

— Збирай патруль, — наказала вона. — Йдемо до Чотиридерева.

— Тобто ти таки поговориш із Високозорим? — хоробро запитав Вогнесерд.

Провідниця знову махнула хвостом.

— Я поговорю, — нявкнула вона. — Але якщо ми не дійдемо згоди, буде бій.

Було ще темно, коли Синьозірка повела вояків до лощовини, де стояли четверо могутніх дубів, а далі — вгору схилом. Вогнесерд ішов одразу за провідницею. Тихесеньке шарудіння повідомляло йому, що й інші коти не відстають. Його серце стрепенулося, коли десь віддалік загукала сова. Вогнесерд ледве встиг промурмотіти подяку Круколапові, який приніс їм звістку Високозорого, перш ніж чорний кіт вислизнув від Громових вояків та рушив на ферму обхідними шляхами, уникаючи Чотиридерева.

Синьозірка спинилась на верхівці схилу. Коли решта вояків порівнялися з нею, слабеньке зоряне світло заграло на їхньому хутрі, торкнулося їхніх прищулених вух та відбилося в очах. Вогнесерд майже на смак відчував нетерпіння побратимів.

Коли він глянув за межі угідь, на Вітряні землі, то спершу подумав, що мочари під нічним небом були геть порожні. Рівниною гуляв вітер та шелестів у гіллі дубів, що темніли позаду них. Тоді Вогнесерд запримітив рух попереду і збагнув, що там, посередині лави котів, стоїть Високозорий. Йому в животі замлоїло, коли він зрозумів, що Вітряний провідник також привів із собою вояків.

— І що ж це? — прошипіла Синьозірка, повертаючись і дивлячись йому в очі. — Стільки Вітряних котів? Я ж думала, що ми прийшли поговорити, — вона розлютовано дивилася на Вогнесерда, і ось якийсь загострений інстинкт навів її на розуміння. — Я підозрювала зраду, але щойно тепер пересвідчилася, що мала рацію. Маємо подякувати за це тобі, Вогнесерде. Бо це більше схоже на засідку, ніж на зустріч провідників.

Вона змахнула хвостом, і Громові вояки у переповненій рішучістю тиші вишикувалися щільною лавою обабіч своєї провідниці, обличчями до Вітряних котів. Повітря мало не скрипіло напругою, і Вогнесерд збагнув: навіть якщо Вітряний Клан не нападе першим, зараз може легко спалахнути битва. Чи дотримає слова Високозорий, чи спробує поговорити із Синьозіркою, перш ніж починати бій?

— Високозорий? — холодно нявкнула Синьозірка. — Що ти мав мені сказати?

В очікуванні відповіді Вітряного провідника Вогнесерд знервовано випускав і ховав кігті. Він не знав, чи втримається їхня лава. Якщо бодай один кіт смикнеться, битва стане неминучою. Він побачив, як Порохошуб і Орлякошуб напружено перезирнулись, наче разом подумавши про те саме, що й він. Біля нього Піскошторма не зводила погляду з Вітряних котів, притиснувши вушка до голови. Прудколап нервово дивився на свою провідницю, але з лави не рухався. З іншого боку Хмаролап припав до землі у мисливській стійці, вимахуючи хвостом, наче перед стрибком.

— Ану стояти! — прошипів Вогнесерд.

За кілька лисячих хвостів від них Високозорий вийшов уперед із лави власних вояків. Тепер, коли перші бліді промені світанку освітили небо, Вогнесерд бачив його трохи чіткіше. Чорно-біле хутро провідника було розпушене, а хвіст високо піднятий. За ним Вогнесерд побачив Одновуса і Ранньоквітку з Дроколапом. «Я не хочу битися з цими котами», — подумав він. І чекав, відчуваючи, що серце його тріпотить, наче піймана пташка.

— Нікому не рухатись, — нарешті наказав Високозорий своїм воякам, його голос чітко звучав у непорушному повітрі.

— Та ти здурів! — то був Багнокіготь, що стояв побіч Високозорого. — Вона привела із собою бойовий загін. Треба нападати!

— Ні, — Високозорий зробив іще один крок уперед і махнув хвостом, покликавши до себе воєводу, Мертвонога. Тоді подивився на Синьозірку і схилив голову. — Сьогодні не буде ніякої битви. Я сказав, що прийшов сюди поговорити, і саме цим я планую зайнятися.

Синьозірка не відповіла. Вона всілася на землі, наїжачивши хутро та вороже вищирившись. Вогнесерд раптом злякався, що провідниця передумала і зараз кинеться на Вітряного провідника. Він почав ревно молитися Зореклану, щоб Синьозірка не скомандувала воякам наступати.

Тим часом Одновус підійшов до Багнокігтя і делікатно повернув його в лаву. Ця мить для Вогнесерда тривала, ніби кілька повень. Дві лави котів стояли одна супроти одної, вітер куйовдив їхнє хутро, а в очах палала напруга, яка загрожувала вибухнути жорстоким шалом.

— Синьозірко, — знову заговорив Високозорий. — Ти підеш сюди, до мене, поміж наших вояків. Візьми свого воєводу, і ми спробуємо домовитися про мир.

— Мир? — огризнулася Синьозірка. — Як це я маю миритися з крадіями і бандюганами?

Вітряні коти завили на знак протесту. Багнокіготь кинувся вперед, але Одновус стрибонув йому навперейми і повалив на землю, міцно притиснувши до торф’яного ґрунту. Вогнесерд побачив, як Темносмуг з готовністю помахує хвостом. Варто Багнокігтю напасти, як Темносмуг кинеться на нього, і надії на мир не залишиться.

— Роби, як каже Високозорий, — у відчаї нявкнув Вогнесерд до Синьозірки. — Ми ж саме через це тут. Вітряний Клан так само постраждав від крадіжок здобичі, як і Громовий.

Синьозірка крутнулась до нього, а в її блакитних очах спалахнула отруйна ненависть.

— Ти ж не залишив мені вибору, — прошипіла вона. — Але я з тобою поквитаюся за це, Вогнесерде. Можеш не сумніватися.

Незграбно, з наїжаченим хутром, провідниця рушила вперед, аж поки не спинилася перед Високозорим, прямісінько на межі Вітряних угідь. Вогнесерд рушив за нею, промурмотівши до Піскошторми:

— Приглянь за Темносмугом, — і вийшов із лави вояків.

Високозорий спокійно спостерігав, як Синьозірка підходить ближче. Вітряний провідник — Вогнесерд чудово знав це — так і не пробачив їй переховування їхнього старого ворога Хвостолома, але йому вистачало мудрості не приплітати до поточної проблеми ще й це.

— Синьозірко, — нявкнув Високозорий, — я присягаюся Зорекланом, що Вітряний Клан не полював на ваших землях.

— Зореклан! — пирхнула Громова провідниця. — Хіба присяга Зорекланом чогось вартує?

Чорно-білий кіт виглядав геть збитим із пантелику і поглядав на Вогнесерда, шукаючи пояснень.

— Тоді я поклянуся всім, що для тебе святе, — продовжив він. — Нашими кошенятами — надією на майбутнє Кланів, честю наших старійшин. Вітряний Клан не коїв того, в чому ти його винуватиш.

Оце вперше, здається, Синьозірка почула його слова. Вогнесерд побачив, що хутро на її плечах почало влягатися.

— І як я можу в це вірити? — кинула провідниця.

— Ми також втрачали здобич, — сказав їй Високозорий. — Можливо, це собаки, а можливо, волоцюги. Це не Вітряні коти.

— Це ти так кажеш, — нявкнула Синьозірка. Проте зараз вона звучала невпевнено. Високозорий, можливо, почав до неї достукуватися, тільки провідниця тепер не знала, як вийти з цієї суперечки, не втративши гідності.

— Синьозірко, — квапливо нявкнув Вогнесерд, — шляхетний провідник не наказує своїм воякам вступати в битву без потреби. Якщо є бодай найменші сумніви, що...

— Чи ти думаєш, що краще за мене знаєш, як керувати Кланом? — перебила його Синьозірка. Вона знову спалахнула від люті, але цього разу її злість була націлена на Вогнесерда. На мить він побачив стару, шановану Громову провідницю, і цього вистачило, щоб не відступитися від неї тепер.

— Молодим котам здається, що вони знають усе, — нявкнув Високозорий. У його голосі була якась весела, співчутлива нотка, аж Вогнесерд раптом відчув вдячність до Вітряного провідника за його чуйність до страхів Синьозірки. — Але іноді нам варто таки дослухатись до них. У цій битві немає потреби.

Синьозірка роздратовано смикнула вухами.

— Добре, — неохоче нявкнула вона. — Я приймаю твоє слово — поки що. Але якщо мої патрулі зачують Вітряний запах бодай за один хвіст за межею… — провідниця повернулась і крикнула до Громових котів: — Назад до табору!

Коли Вогнесерд повернувся за нею, Високозорий схилив перед ним голову.

— Дякую тобі, Вогнесерде. Ти зробив чудову річ, і мій Клан шанує хоробрість, яку ти виявив, коли прийшов попередити нас. Але я тобі не заздрю…

Вогнесерд знизав плечима і рушив за своїм Кланом. Перш ніж спуститись у видолинок до Чотиридерева, він іще раз озирнувся і побачив, що Вітряні коти уже мчать відкритим простором своїх мочарів до табору. Торфовище блідо відблискувало в передсвітанковому світлі, незаплямоване кров’ю жодного кота.

— Дякую, Плямолистко, — промурмотів Вогнесерд, повертаючись геть.

* * *

Синьозірка вела вояків до табору в крижаній тиші. Зайшовши на терен, Вогнесерд підійшов до Мишошубки, яка сиділа біля вояцького кубла.

— Якісь проблеми? — запитав він.

Мишошубка похитала головою.

— Жодних, — доповіла вона. — Морозошубка рушила на досвітній патруль із Ряболицею та кількома новаками.

Оглянувши Вогнесерда, войовниця додала: 

— У тебе наче все хутро на місці. Здається, план спрацював.

— А таки спрацював. Дякую, що доглянула табір.

Мишошубка схилила голову.

— Я піду поспати, — нявкнула вона. — Тобі варто відрядити ще когось на влови. У нас майже немає свіжини.

— Я поведу мисливську виправу, — пообіцяв Вогнесерд.

— Ні, не поведеш, — підійшла до них Синьозірка. Її очі були схожі на дві блакитні крижинки. — Я хочу бачити тебе в моєму кублі, Вогнесерде. Негайно.

Із цими словами провідниця побрела на інший кінець галявини, не озираючись навіть, щоби перевірити, чи він іде за нею.

Вогнесердове хутро заворушилося з переляку. Він очікував якихось звинувачень від провідниці, але легше від цього не було.

— Я поведу мисливську виправу, — Білошторм, що саме підійшов із Піскоштормою та Порохошубом, кинув на нього співчутливий погляд.

Вогнесерд вдячно нявкнув і рушив до кубла Синьозірки. Коли він увійшов, провідниця вже сиділа на підстилці, підібгавши під себе лапки. Кінчик її хвоста метлявся туди-сюди.

— Вогнесерде, — Синьозірка говорила тихенько, але Вогнесерд боявся б менше, якби вона на нього кричала. — Високозорий не вибрав би зручнішого часу для того, щоб поговорити про крадіжки здобичі, навіть якби сам Зореклан йому це підказав. Це твоя робота, хіба ні? Ти єдиний знав, що я планую напад на Вітряний Клан. І тільки ти міг нас зрадити.

Вона говорила так, наче її розум зараз був ясніший, ніж довгий час перед цим, наче інстинкт, що загострив її чуття ще там, на мочарах, зараз перетворився на жорстку певність. Синьозірка поводилась, як та шляхетна провідниця, яку він колись поважав, і цим ще дошкульніше давала Вогнесердові усвідомити свій вчинок. Сам він досі вірив у те, що не зраджував Клан, лише втратив перевагу фактора несподіванки. Високозорий був достатньо мудрим, аби збагнути, що їм ось-ось загрожує битва. Тепер Синьозірка відправить його у вигнання? Вогнесерд здригнувся від того, що йому, можливо, доведеться жити волоцюгою, красти здобич і не мати Клану, який він зможе назвати своїм.

Воєвода став перед Синьозіркою і схилив голову.

— Я зробив те, що вважав правильним, — тихо нявкнув він. — Жоден Клан не потребував цієї битви.

— Я довіряла тобі, Вогнесерде, — зітхнула Синьозірка. — Тобі, з-поміж усіх моїх вояків.

Вогнесерд змусив себе зустрітися з її кам’яним поглядом.

— Я зробив це задля добра Клану, Синьозірко. Я думав...

— Мовчати! — прошипіла Синьозірка, метляючи хвостом. — Цьому немає прощення. Яка була б різниця, якби нас усіх перебили? Чого б то я переймалася тим, що буде зі зрадниками?

У її очах знову загорілося дике світло, і Вогнесерд збагнув, що мить ясності минула.

— Якби ж я тільки зберегла кошенят! — прошепотіла вона. — Мрячконіжка і Каменешуб — шляхетні коти. Куди шляхетніші, ніж будь-хто з цього напівдикого зброду, який називає себе Громовим Кланом. Мої діти нізащо б не зрадили мене.

— Синьозірко… — Вогнесерд спробував її перебити, але вона не звернула уваги.

— Я віддала їх, щоби стати воєводою, а зараз Зореклан мене карає. Ох, Зореклан розумний, Вогнесерде! Вони добрали найжорстокіший спосіб, щоб мене зламати. Вони зробили мене провідницею, а тоді дозволили моїм же воякам мене зрадити! І чого воно зараз вартує, провідництво у Громовому Клані? Анічогісінько! Усе марнота, усе, і кошенят моїх немає… — провідниця ошаліло дряпала кігтями мох. Її осклілі очі втупились у стіну, а рот роззявився в безгучному воланні.

Вогнесерд здригнувся в сум’ятті.

— Я приведу Попелюшку, — нявкнув він.

— Сиди… де… сидиш… — кожне слово вона видихала окремо. — Я маю покарати тебе, Вогнесерде. Підкажи мені якесь хороше покарання для зрадника.

Хоч його й нудило від страху і шоку, Вогнесерд здобувся на відповідь.

— Я не знаю, Синьозірко.

— Зате я знаю, — вона притишила голос до низького муркотіння, в якому чулася дивна нотка вдоволення. Провідниця не зводила погляду з Вогнесерда. — Я знаю найкраще покарання з усіх. Я нічого не зроблю. Ти й далі будеш воєводою, ти будеш провідником після мене. О, це потішить Зореклан — зрадник на чолі Клану зрадників! Хай-но й ти цим насолодишся, Вогнесерде. А зараз геть з-перед моїх очей!

Останні слова вона просто кинула йому в лице. Вогнесерд позадкував від неї на галявину. Почувався так, наче таки щойно вийшов із битви. Відчай Синьозірки і його проштрикнув своїми пазурами. Але воєвода не міг позбутися думки, що Синьозірка також його підвела, навіть не спробувавши зрозуміти мотиви. Вона затаврувала його зрадником, не подумавши навіть, що могло трапитись, якби вони таки вступили в бій із Вітряним Кланом.

Понуривши голову, Вогнесерд побрів галявиною, не помічаючи, що до нього хтось наближається, аж поки не почув голос Піскошторми.

— Що сталося, Вогнесерде? Вона тебе вигнала?

Вогнесерд підвів голову. У зелених очах Піскошторми видніла тривога, хоча войовниця підійшла до нього не для того, щоб заспокоїти.

— Ні, — відповів він. — Вона нічого не зробила.

— Тоді все добре, — Піскошторма говорила так, ніби її оптимізм був силуваний. — Чому ж ти так виглядаєш?

— Синьозірка… хвора, — Вогнесерд і близько не міг описати, свідком чого він допіру став у кублі провідниці. — Я піду приведу до неї Попелюшку. Тоді, можливо, разом поїмо.

— Ні, я ... я сказала, що піду на влови з Хмаролапом і Орлякошубом, — Піскошторма переминалася з лапи на лапу, намагаючись не дивитись на нього. — Не переймайся Синьозіркою, Вогнесерде. Усе в неї буде добре.

— Я не знаю, — Вогнесерд мимоволі здригнувся. — Я думав, що зможу переконати її, але вона вважає мене зрадником.

Піскошторма не відповіла. Вогнесерд побачив, як вона похапцем зиркнула на нього і відвела погляд. В очах подруги була туга, але домішувався до неї ще якийсь неспокій, тож воєвода пригадав, як вона опиралася його плану і як образилася на те, що він не довірився їй.

«Чи й Піскошторма також думає, що я зрадник?» — у відчаї подумав Вогнесерд.

* * *

Відіславши Попелюшку до Синьозірки, Вогнесерд рушив до вояцького кубла. Він відчував, що ледве тримається на лапах, і не міг думати ні про що, окрім того, щоб пірнути в м’яку темряву сну. Його серце тріпнулось, коли він побачив Довгохвоста, що брів галявиною.

— Хочу покликати тебе на два слова, Вогнесерде, — прогарчав вояк.

Вогнесерд сів.

— У чому річ?

— Ти наказав моєму новакові піти з тобою сьогодні вранці.

— Так, і я пояснив чому.

— Йому це не сподобалось, але він виконав обов’язок, — різко нявкнув Довгохвіст.

Вогнесерд збагнув, що так воно й було. Він оцінив хоробрість новака у скрутній ситуації, але не розумів, через що зараз цей галас.

— Як на мене, то час йому стати вояком, — провадив Довгохвіст. — Власне, Вогнесерде, йому давно вже пора стати вояком.

— Так, я знаю, — відповів воєвода. — Маєш рацію, давно пора.

Довгохвоста подібна згідливість, здається, заскочила зненацька.

— То що ж ти плануєш із цим робити? — не стримався він.

— Просто зараз — нічого, — нявкнув Вогнесерд. — Ти на мене вуха не прищулюй, Довгохвосте. Просто подумай, можеш? Синьозірка зараз геть розбита. Їй не сподобалося те, що сталося сьогодні вранці, тож вона тим паче не захоче думати про висвячення новаків. Ні, помовч... — він махнув хвостом, затикаючи Довгохвоста, коли світлий вояк уже роззявив рота, щоб заперечити. — Залиш це на мене. Рано чи пізно Синьозірка збагне, що все це на краще. А тоді я поговорю з нею про Прудколапа, обіцяю.

Довгохвіст пирхнув. Вогнесерд бачив, що ця відповідь його не втішила, хоч і залишила без жодної змоги заперечити.

— Добре, — нявкнув світлий вояк. — Але краще б це було якомога раніше.

І він побрів геть, а Вогнесерд попрямував до свого гнізда. Уже згорнувшись у м’якій купці моху, міцно заплющуючи очі проти вранішнього світла, він збентежено подумав про чотирьох старших новаків. Хмаролап, Яснолапка і Шиполап заслуговували бути вояками не менше, ніж Прудколап. А Клан неабияк потребував, щоби вони перебрали на себе повноцінні вояцькі обов’язки. Але з таким настроєм, впевнена в тому, що її оточують зрадники, Синьозірка нізащо не висвятить їх на вояків.

Вогнесердові сни були темні та заплутані, а прокинувся він від того, що хтось штурхав його.

— Прокинься, Вогнесерде!

Закліпавши, він сфокусував погляд на обличчі Попелюшки. Її сіре хутро було скуйовджене, а в очах видніла тривога. За якусь мить Вогнесерд прокинувся.

— У чому справа?

— У Синьозірці, — відповіла Попелюшка. — Я ніде не можу її знайти!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 15

Вогнесерд підірвався на рівні.

— Скажи мені, що сталося.

— Коли я бачила Синьозірку допіру вранці, то дала їй макового зерня, щоб заспокоїти, — пояснила Попелюшка. — Але коли я щойно зайшла до її кубла, там було порожньо, і мак вона теж не з’їла. Я перевірила в кублі старійшин і в яслах, але там провідниці теж не було. Її немає в таборі, Вогнесерде.

— Хто-небудь бачив, як вона йде?

— Я ще не питала. Прийшла оце розповісти тобі.

— То я відправлю новаків шукати, треба з’ясувати, чи...

— Знаєте, а Синьозірка ж не кошеня, — їх перебив Білошторм, який зайшов до кубла і почув ці новини. — Вона могла піти с патрулем. Бо, наскільки зараз відомо, хтось пішов із нею, — він говорив неквапно, поміж тим позіхаючи та вмощуючись у гнізді.

Вогнесерд невпевнено кивнув. Білошторм діло казав, але ж хотілося мати певність. З огляду на стан, в якому Синьозірка була нині зранку, вона могла сама піти у ліс. Вона могла навіть рушити до Річкового Клану на пошуки своїх кошенят.

— І справді, мабуть, нічого переживати, — запевнив Вогнесерд Попелюшку, сподіваючись, що звучить він більш упевнено, ніж почувається. — Але ми все одно попитаємо і з’ясуємо, чи хтось із котів її бачив.

Уже виходячи з кубла, він помітив Шиполапа і Зололапа, які ділилися язиками біля почорнілих решток пня. Вогнесерд швиденько пояснив, що має звістку для Синьозірки, тільки не знає, де вона. Двоє новаків радо кивнули в різні сторони, де її можна було шукати.

— Піди попитай, чи хтось бачив Синьозірку, — кинув він Попелюшці, яка слідом за ним вийшла з кубла. — Я піду на схил і пошукаю її запах. Можливо, зможу її вистежити.

Проте сам Вогнесерд на це не сподівався. Поки він спав, небо затягли хмари, і зараз накрапав дрібний дощик. Для пошуку запахів погода була далеко не найкраща. Але перш ніж устиг відійти, Вогнесерд помітив Піскошторму. Вона щойно поверталась до табору з Хмаролапом і Орлякошубом. Усі троє несли свіжину, яку відразу ж кинули на купу.

Вогнесерд рушив до них, а Попелюшка кульгала слідом.

— Піскоштормо, — нявкнув він, — Ти не бачила Синьозірку?

Руда киця облизнулася, змиваючи рештки здобичі.

— Ні. А що?

— Тут її немає, — нявкнула Попелюшка.

Піскошторма глянула на них широко розплющеними очима.

— Чи ви здивовані? Після того, що сталося нині вранці? Їй, певно, здається що вона втрачає контроль над Кланом.

Це було настільки близько до правди, що Вогнесерд не знайшовся з відповіддю.

— Ми зараз знову йдемо на влови, — нявкнув Хмаролап. — То заодно й пошукаємо її.

— Добре, дякую, — Вогнесерд вдячно підморгнув своєму новаку.

Молоденький білий котик кинувся геть, а ось двоє вояків не квапились бігти. Орлякошуб іще спинився і нявкнув:

— Я певен, що з нею все буде добре, Вогнесерде.

А ось Піскошторма навіть не озирнулась.

Вогнесерд відчував, що буквально захлинається проблемами, аж ось відчув над своїми вухом тепле дихання Попелюшки.

— Не переймайся, Вогнесерде, — промуркотіла вона. — Піскошторма досі твоя подруга. Тобі просто слід зрозуміти, що вона не завжди сприймає все так, як ти.

— Як і ти, — зітхнув Вогнесерд.

Попелюшка приязно замуркотіла.

— Я теж твоя подруга, — сказала вона. — І я знаю, ти робив те, що вважав за потрібне. А зараз ходімо-таки пошукаємо Синьозірку.

* * *

На заході сонця провідниця так і не з’явилася. Вогнесерд простежив її слід до верхівки схилу, проте опісля — тим паче що припустив сильніший дощ — запах загубився серед обгорілого галуззя та землистого запаху опалого листя.

Надто стривожений, щоб заснути, воєвода вирушив на чатування. Ніч уже минала, а місяць котився до заходу, коли він нарешті помітив рух на вході до табору. Останні промені місячного сяйва заграли на сріблясто-сірій шубці Синьозірки, яка, накульгуючи, ввійшла на терен. Її хутро промокло, обліпило тіло, а голова була низько похилена. Провідниця здавалася старою, виснаженою й розбитою.

Вогнесерд кинувся їй назустріч.

— Синьозірко, де ти була?

Провідниця підвела голову і глянула на нього. Вогнесерд аж здригнувся: її очі, що блідо поблискували в тьмавому світлі, були чисті та ясні, незважаючи на виснаження.

— Говориш, як королева, що переживає за кошеня, — зітхнула вона з легенькою ноткою гумору. Тоді повернула голову в напрямку свого кубла. — Ходи зі мною.

Вогнесерд підкорився, затримавшись тільки, щоби прихопити водяну мишку з купи свіжини. Синьозірці треба було поїсти, де б там вона не блукала. Коли він підійшов до кубла, провідниця вже сиділа у своєму гніздечку з моху, ретельно вмиваючись. Вогнесерд і хотів би сісти та поділитися з нею язиками, але після останньої бесіди не наважився. Натомість поклав перед нею мишку і шанобливо схилив голову.

— Що сталося, Синьозірко? — запитав він.

Провідниця витягнула голову до мишки, спершу майже відвернулася, а тоді зненацька заходилася глитати, наче щойно збагнула, наскільки ж вона зголодніла. І не відповідала, аж поки не закінчила їсти.

— Я ходила поговорити із Зоряним Кланом, — оголосила вона, злизуючи рештки миші зі своїх вусів.

Вогнесерд здивовано витріщився на неї:

— До Високих Скель? Сама?

— Звісно. А хто ж із цього кодла зрадників мав би мене супроводити?

Вогнесерд проковтнув клубок у горлі. Тоді лагідно нявкнув:

— Твій Клан відданий тобі, Синьозірко. Усі ми віддані.

Синьозірка вперто похитала головою.

— Я пішла до Високих Скель і поговорила із Зорекланом.

— Але нащо? — Вогнесерд відчував усе більше й більше збентеження. — Я думав, що ти не хочеш більше ділитися язиками із Зорекланом.

Стара кицька звелася на рівні.

— Я й не ділилася. Я ходила кинути їм виклик. Я хотіла запитати, як вони можуть виправдатися переді мною за те, що зробили з моїм Кланом, хоч я служила їм ціле своє життя і намагалася виконати їхню волю. Я пішла вимагати пояснень тому, що відбувається в лісі.

Вогнесерд недовірливо глянув на неї, здивований тим, що провідниця наважилася кидати виклик предкам.

— Я лежала біля Місяцескелі, і Зореклан прийшов до мене, — провадила Синьозірка. — Вони не виправдовувались, бо чи й могли? Немає виправдання тому, що вони зі мною зробили. Але вони дещо мені сказали…

Вогнесерд прихилився ближче.

— Що?

— Вони сказали, що лісом бродить зло. Казали про «зграю». Казали, що вона принесе більше смертей та руїни, ніж цей ліс будь-коли бачив.

— Що Зореклан мав на увазі? — прошепотів Вогнесерд. Чи ж не зазнали вони вдосталь смерті та руїни після всіх пожеж та повеней?

Синьозірка похилила голову.

— Я не знаю.

— Але ж ми мусимо з’ясувати! — вигукнув воєвода, зосереджено міркуючи. — Можливо, вони мали на увазі собаку, але ж пес не може скоїти стільки лиха. А що ж зі «зграєю»? Можливо... так, можливо йдеться про Тіньовий Клан. Ти ж знаєш, що Тигрозір заприсягнувся нам помститися. Може, він планує напад. Або Леопардозірка, — додав Вогнесерд, з останніх сил хапаючись за думку про те, що Тигрозір більше не хоче шкодити своєму старому Кланові.

Синьозірка знизала плечима.

— Може.

Вогнесерд примружився. Він не міг зрозуміти, чому провідниця так не хоче розважити над значенням того, що їй повідав Зоряний Клан, розробити якийсь план супроти можливої атаки.

— Нам треба щось робити, — наполіг він. — Можемо вирядити чатових на кордони, треба збільшити патрулі. — Правда, Вогнесерд і гадки не мав, як це робити, маючи лише жменьку вояків. — Мусимо впевнитися, що в таборі є варта…

Голос зрадив його, коли він збагнув, що Синьозірка не слухає. Вона непорушно сиділа, втупивши погляд на лапи.

— Синьозірко?

Громова провідниця глянула на нього, й очі її здавалися бездонними озерами відчаю.

— А сенс? — зітхнула вона. — Зореклан уже оголосив, що прийде смерть. Лісом блукає темна сила, і навіть сам Зореклан не може її контролювати. Або не хоче. Ми нічого не можемо вдіяти.

Вогнесерд здригнувся. Невже Синьозірка мала рацію, невже справді Зореклан безсилий був спинити фатум, що неухильно наближався? На якусь мить він майже розділив відчай провідниці.

А тоді підвів голову. Почувався так, ніби продирається крізь безодню чорних вод.

— Ні, — прогарчав він. — Я в це не вірю. Кіт завжди зможе щось зробити, якщо тільки він хоробрий та відданий.

— Хоробрість? Відданість? У Громовому Клані?

— Так, Синьозірко, — Вогнесерд намагався вкласти у цю відповідь усю свою віру. — Ніхто, крім Тигрозора, ніколи не помишляв про те, щоби зрадити тебе.

Синьозірка якусь мить витримувала його погляд, а тоді повернула голову і втомлено махнула хвостом.

— Роби все, що захочеш, Вогнесерде. Яка вже різниця. Нічого не зміниш. А зараз іди.

Вогнесерд промурмотів слова прощання. Уже задкуючи до виходу, він помітив макове зерня, що його допіру залишила Попелюшка. Воно й досі лежало на листочку.

— З’їж макове насіння, Синьозірко, — нявкнув Вогнесерд. — Тобі треба відпочити. Завтра все буде краще.

Він взяв листок у зуби та обережно посунув його до Синьозірки. Провідниця презирливо пирхнула, але коли Вогнесерд, уже виходячи з кубла, озирнувся, то побачив що вона нахилилася вперед і злизала зернята.

Опинившись назовні, воєвода обтрусився, намагаючись позбутися відчуття всепроникного жаху, що причепилося до нього, коли Синьозірка розповіла про повідомлення Зореклану. Лапи інстинктивно понесли його в напрямку кубла Попелюшки. Слід було сказати медикиці, що Синьозірка повернулася, а ще він хотів обговорити звістку від провідниці.

Тільки-от дорогою Вогнесерд пригадав, що колись, більше повні тому, Попелюшка розповідала йому про свій сон, в якому лунали слова «зграя, зграя» і «вбити, вбити».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 16

Попелюшка нічого не додала до того, що Вогнесерд уже знав. Медикиця не могла припустити, що то за зло було в лісі.

— Зоряний Клан не повторював би пересторогу, якби це не було важливо, — нявкнула вона, стривожено дивлячись на Вогнесерда. — Ми можемо хіба що далі спостерігати.

— Добре, що хоч Синьозірка щасливо повернулась додому, — спробував підбадьорити її Вогнесерд, але це була слабенька спроба. Обоє котів відчували безформну, безголосу загрозу, яка нависала над рідним Кланом.

У наступні дні Вогнесерд з усіх сил намагався налагодити систему патрулів, здатну заздалегідь попередити їхній Клан у разі нападу Тіньового чи Річкового Клану. У них заледве вистачало вояків для звичайних патрулів та інших обов’язків, і з кінцем сезону у Вогнесерда ставало все більше турбот. Дощ змінився ясною, сухою погодою, але тепер землю щоранку вкривала легенька паморозь, а позостале листя вперто тріпотіло на деревах. Короткий період відродження лісу після пожежі закінчився, здобичі знову стало обмаль.

Одного ранку, приблизно через півтори повні після суперечки з Вітряним Кланом, Вогнесерд збирався вирушати на досвітній патруль з Орлякошубом і Хмаролапом, коли це Синьозірка вийшла зі свого кубла.

— Сьогодні я поведу патруль, — нявкнула вона і вирушила чекати решту на вході до табору.

— Синьозірка очолює патруль? — промурмотів Хмаролап. — От не сподівався я цього побачити. Стережіться летючих їжаків!

Вогнесерд дав малому потиличника, хоча сам почувався здивованим незгірш за новака, що Синьозірка знову почала дбати про Клан.

— Вияви трохи поваги, — наказав він. — Синьозірка — твоя провідниця, і вона хворіла.

Хмаролап щось буркнув. Вогнесерд уже збирався приєднатися до провідниці, коли у нього виникла ідея.

— Слухай, Хмаролапе, ти ж хочеш бути вояком, хіба ні? 

Білий котик енергійно закивав.

— Ну, тоді це твоя нагода справити враження на Синьозірку. Візьмемо ще одного новака. Піди приведи Прудколапа.

Хмаролапові очі загорілися захватом, і він кинувся до новацького кубла.

Вогнесерд спостерігав, як він біжить геть, а тоді повернувся до Орлякошуба.

— Приведеш Довгохвоста? — він знав, що світлий вояк радо вхопиться за нагоду продемонструвати вмілості свого новака. — Він мав іти у мисливську виправу, але ти ж не будеш проти помінятися з ним обов’язками?

— Ні, все добре, Вогнесерде.

Орлякошуб пірнув у вояцьке кубло, а через мить звідти вийшов Довгохвіст. Двоє новаків приєдналися до своїх виховників, і всі вчотирьох пішли туди, де чекала Синьозірка.

Її хвіст смикнувся.

— Ти певен, що привів правильних котів, Вогнесерде? — в’їдливо запитала вона. Не чекаючи відповіді, провідниця рушила геть із табору та вгору схилом.

Ідучи за синьо-сірою кицею до Річкової межі, Вогнесерд майже міг уявити, що кількох останніх сезонів ніколи не було і він досі був просто молодим вояком на патрулюванні — без жодних обов’язків, які його непокоїли. Але понівечений вогнем ліс нагадував, що шляху назад немає.

Сонце підбивалось над річкою, і паморозь танула, хоча листя під лапами й досі хрумтіло, коли коти бігли тінистим підліском. Вогнесерд перевіряв двох новаків, розпитував, що ті відчувають і бачать, сподіваючись продемонструвати провідниці їхні мисливські вмілості. Хмаролап і Прудколап впевнено відповідали, але Синьозірка нічим не показувала, що чує їх.

Громова провідниця спинилася, коли перед ними розкинулась річка, і стала дивитися на протилежний берег.

— Цікаво, де вони зараз, — промурмотіла вона, чи не занадто тихо, щоб Вогнесерд її розчув. — Що зараз роблять?

Вогнесердові не треба було й бачити тугу в її очах, аби збагнути, що Синьозірка думає про Мрячконіжку і Каменешуба. Він збентежено поглядав на інших котів, гадаючи, чи вони щось помітили, але Прудколап із Хмаролапом винюхували стару водяну мишу, а Довгохвіст тим часом видивлявся білку високо на дереві.

Через мить Синьозірка повернулась і пішла вздовж кордону вгору за течією до Сонячних Скель. Вогнесерд помітив, що вона продовжує позирати на Річкові землі. Але все було тихо. Жодного Річкового кота.

Аж раптом завидніли Сонячні Скелі. На кругляках, здавалося, не було нікогісінько. Та раптом, поки Вогнесерд на них дивився, з протилежного боку виліз кіт і спинився. Його обриси чітко вимальовувалися на тлі неба.

Вогнесерд завмер, наїжачивши хутро в передчутті небезпеки. Хоч він і не міг розібрати колір котячого хутра, та агресивна постава, зневажливо схилена голова і довгий хвіст не залишали сумнівів. То була Леопардозірка.

До неї приєдналися ще кілька котів. Коли Громовий патруль підійшов ближче, Вогнесерд розпізнав Каменешуба, Річкового воєводу, та вояка Чорнокігтя.

— Синьозірко! — прошипів він. — Що Річковий Клан робить на Сонячних Скелях? — але серце його обірвалося, коли він побачив, як Синьозірка дивиться на Річкового воєводу. То був не викличний погляд провідниці, яка бачить ворожих котів на своїх землях, а повний обожнення погляд королеви, що милується улюбленим кошеням.

Синьозірка все йшла уперед, аж поки не спинилася біля підніжжя скелі, на якій стояла Леопардозірка. Вогнесерд не відставав від неї.

— Що це вони, по-твоєму, роблять? — промурмотів Хмаролап, зупиняючись біля воєводи. — Сонячні Скелі ж наші!

Вогнесерд кинув на нього застережливий погляд, щоб той мовчав, і новак заховався за Прудколапа і Довгохвоста. Воєвода тим часом підійшов і став поруч із Синьозіркою.

— Доброго дня, Синьозірко, — впевненим голосом нявкнула Леопардозірка. — Я ще від заходу місяця чекала тут на Громових котів, але навіть сподіватися не могла, що серед цих котів будеш і ти.

У її голосі вчувалась насмішка, аж Вогнесерд здригнувся від того, що його провідницю так легко можуть ображати інші провідники.

— Що ви тут робите? — запитала Синьозірка. — Сонячні Скелі належать Громовому Клану.

Але голос Громової провідниці був тихий, у ньому не чулося виклику, ніби вона й сама не вірила в те, що каже — або їй було байдуже.

— Сонячні Скелі завжди належали Річковому Клану, — відрізала Леопардозірка, — Хоч ми деякий час і дозволяли Громовому Кланові тут полювати. Проте Громові коти в боргу перед нами за допомогу, яку ми вам надали під час пожежі. Сьогодні, Синьозірко, ми прийшли повернути борг. Ми забираємо Сонячні Скелі назад.

Вогнесерд наїжачився від люті. Якщо Леопардозірка думає, що зможе прийти і забрати Сонячні Скелі без бою, то вона ой як помиляється! Крутнувшись, він прошипів:

— Прудколапе, ти тут найшвидший. Біжи до табору і приведи підкріплення.

— Але я хочу битися! — запротестував Прудколап.

— То зроби це швидко!

Новак миттю зник серед дерев. Леопардозірка, примружившись, проводжала його поглядом. Вогнесерд знав, що провідниця здогадалася, куди пішов Громовий кіт. Необхідно було відтягнути битву настільки, наскільки можливо.

— Говори з нею, — промурмотів він Синьозірці. — Прудколап пішов по допомогу.

Але воєвода не мав певності щодо того, чи почула його Синьозірка. Вона знову дивилася на Каменешуба.

— Ну, Синьозірко? — кинула виклик Леопардозірка. — Ти погоджуєшся? Ти визнаєш за Річковим Кланом право на Сонячні Скелі?

Кілька митей Синьозірка не відповідала. Тиша затягувалася, і все більше Річкових котів вилазили на верхівку скелі та ставали біля своєї провідниці. Вогнесерд затамував подих, коли побачив серед них Сіросмуга. Воєвода подивився на свого друга і побачив на його обличчі повідомлення настільки ж ясне, якби він прокричав його в небеса: я не хочу битися з вами!

— Ні, — нарешті озвалася Синьозірка, і Вогнесерд полегшено почув, що її голос твердий. — Сонячні Скелі належать Громовому Клану.

— Тоді вам доведеться битися за них, — прогарчала Леопардозірка.

Вогнесерд почув, як Довгохвіст прошепотів йому над вухом:

— Та вони зроблять із нас вороняче їдло!

У ту ж мить Леопардозірка завила так, що кров похолола в жилах. Річкова провідниця кинулася вниз на Синьозірку. Дві кішки впали на землю, кусаючись і дряпаючи одна одну. Вогнесерд кинувся на підмогу, але перш ніж устиг добігти, в нього врізався вояк, перекинув на землю і впився зубами в його плече. Задніми лапами Вогнесерд уперся в живіт Річкового кота, намагаючись розірвати його хап, і кігтями вдарив у горлянку. Плямистий вояк відпустив його і з вереском кинувся геть.

Вогнесерд крутнувся, визираючи Синьозірку, та її ніде не було видно. Воєвода побачив Довгохвоста посеред юрми котів, але не встиг нічого зробити. Краєм ока він вже помітив Чорнокігтя, що летів на нього. Вогнесерд спромігся ухилитися від пазурів вояка, а коли Річковий кіт незграбно впав на землю, кинувся на нього і сильно вкусив за вухо.

Чорнокіготь вчепився в землю, намагаючись вирватися з Вогнесердового хапу. Громовий воєвода заїхав кігтями по спині супротивника, але вже за мить відпустив його, бо з іншого боку в нього влетів ще один кіт. Вогнесерд упав на землю та відчув, як на його хвості зімкнулися чиїсь зуби.

«Довгохвіст мав рацію, — у відчаї подумав він. — Вони порвуть нас на пантлики!»

Річкові коти катастрофічно переважали кількістю, а часу на те, щоб Прудколап добіг до табору і повернувся з підмогою, майже не було. Ще задовго до прибуття підмоги їхній патруль проженуть або переб’ють, а Сонячні Скелі знову перейдуть до Річкового Клану.

Вогнесерд безпорадно затріпався, намагаючись вивільнити собі простір для того, щоб орудувати зубами і кігтями. Раптом вага кудись зникла, бо кіт, що лежав на його лапах, помчав геть. Вогнесерд зірвався на рівні й побачив, що у спину Чорнокігтя вчепився Хмаролап, глибоко впившись кігтями в його густу чорну шубу. В очах новака палав дикий вогонь битви. Чорнокіготь зіпнувся і присів на задні лапи, але струсити із себе білого кота не міг.

— Бачиш, Вогнесерде! — закричав Хмаролап. — Просто роби так — це неважко!

Вогнесерд не мав часу на відповідь. Він гукнув щось дошкульне іншому воякові, який зник посеред скель, і кинувся в ошалілу масу котів, що збилися навколо Довгохвоста. Вогнесерд стягнув із нього якогось вояка, а тоді раптом зіткнувся ніс у ніс із Орлякошубом, який вибіг із-поза дерев.

Воєвода прошепотів подячну молитву Зорекланові. Прудколап, певно, зустрів мисливський патруль і послав його в бій, тож підмога прийшла раніше, ніж Вогнесерд міг на неї розраховувати.

— Де Синьозірка? — гукнув Орлякошуб.

— Не знаю.

Вогнесерд негайно роззирнувся в пошуках провідниці. Усе ще не було жодного її сліду, хоча він побачив Леопардозірку, яка зітнулася з Білоштормом на верхівці скелі за кілька лисячих хвостів він нього.

Довгохвіст підвівся, відсапуючись, і прихилився до скелі. Кров стікала з подряпини на його чолі, а на боці бракувало смужки шерсті, проте губи досі кривились у вищирі. Вояк радо пішов за Орлякошубом, котрий, не вагаючись, кинувся в битву.

Вогнесерд уже збирався приєднатися до них, коли це почув голос, який кликав його крізь шум битви:

— Вогнесерде! Вогнесерде!

Він озирнувся і побачив Сіросмуга, що сидів на верхівці найближчої скелі, обличчя його спотворювала гримаса болю.

— Вогнесерде, сюди! — закричав він.

На мить Вогнесерд замислився, чи то, бува, не пастка, але негайно ж засоромився сам себе. Друг уникав навіть битися з ним відкрито, а на таку підлість він і поготів був не здатен.

Вогнесерд застрибнув на гладкий схил і підійшов до Сіросмуга.

— У чому річ?

Сіросмуг мордочкою вказав на інший бік каменя.

— Дивись.

Схил скелі прямовисно спускався до вузької ущелини. Синьозірка сиділа прямісінько під ним. Шерсть її була наїжачена, а з плеча текла кров. З іншого боку ущелини, відрізаючи всі можливі шляхи до відступу, наближалися Мрячконіжка і Каменешуб.

Річковий воєвода махнув перед Синьозіркою кігтями, однак не торкнувся її.

— Захищайся! — прогарчав сірий кіт. — Або, клянуся Зорекланом, я вб’ю тебе.

З іншого боку до Синьозірки підбиралася Мрячконіжка, притиснувшись животом до землі.

— Чи ти боїшся битися з нами? — прошипіла Річкова киця.

Синьозірка не поворухнулась, тільки переводила погляд з одного на іншого. Вогнесерд знав, що вона нізащо не нападе на своїх улюблених кошенят.

— Маю тобі сказати, — прошепотів Сіросмуг, підходячи до Вогнесерда. — Хай мене потім назвуть зрадником, але я нізащо не дозволю їм убити Синьозірку.

Вогнесерд кинув на свого друга вдячний погляд. Сіросмуг і гадки не мав про справжні стосунки Синьозірки з цими двома Річковими котами. Єдиним його мотивом була відданість своїй попередній провідниці.

Але Вогнесерд не мав часу розважати про мінливий патріотизм товариша. Він мав рятувати Синьозірку. Річкові коти підійшли геть упритул, їхнє хутро щетинилося, а губи скривилися у вищирі.

— І ти називаєш себе провідницею? — пирхнув Каменешуб. — То чого ж не відбиваєшся?

Сірий кіт заніс лапу, щоб цього разу таки вдарити Синьозірку в плече. У ту ж мить Вогнесерд зістрибнув униз. Він важко приземлився на дні ущелини, практично на Каменешуба, відштовхнувши його від Синьозірки. Проте з іншого боку вороже зашипіла та випустила кігті Мрячконіжка.

— Стій! — закричав Вогнесерд. — Ти не можеш зашкодити Синьозірці — вона твоя мати!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 17

Річкові вояки завмерли, у їхніх блакитних очах відбився шок.

— Ти про що? — гаркнув Каменешуб. — Наша мама — Сіротоня.

— Ні, слухайте…

Вогнесерд відтіснив Синьозірку до кам’яної стіни та заслонив її собою. Він досі чув крики і гарчання, звуки битви долинали з того боку скелі, але раптом йому здалося, що той бій жодним чином не стосується цієї сутички в ущелині.

— Синьозірка народила вас у Громовому Клані, — у відчаї нявкнув Вогнесерд. — Але не могла залишити у себе. Тож ваш батько, Дубосерд, і забрав вас до Річкового Клану.

— Я не вірю тобі! — Каменешуб закопилив губи в дикому вищирі. — Це просто виверт.

— Ні, чекай, — нявкнула Мрячконіжка. — Вогнесерд ніколи не бреше.

— Звідки ти знаєш? — запитав її брат. — Він же Громовий кіт. Чого б то нам йому довіряти?

Він підійшов до Вогнесерда, все ще не ховаючи кігті, і Громовий воєвода вже наготувався до нападу. Але перш ніж Каменешуб устиг кинутися, Синьозірка вигулькнула з-поза Вогнесерда і сама стала перед вояками.

— Мої кошенята, кошенятка мої… — голос Синьозірки був теплий, а коли вона повернула голову, Вогнесерд побачив, що її очі так і світяться любов’ю. — Які ж то з вас вояки повиростали. Я так вами пишаюся.

Каменешуб глянув на Мрячконіжку, непевно смикнувши вухами.

— Облиште Синьозірку, — тихо наказав Вогнесерд.

Їх перебив раптовий окрик:

— Вогнесерде! Стережися!

Голос належав Сіросмугові.

Вогнесерд підвів погляд саме вчасно, щоб побачити Леопардозірку, що зістрибувала з каменя просто на нього. Сіросмугове попередження дало йому достатньо часу, щоб відстрибнути назад, і розчепірені пазурі Річкової провідниці хіба зачепили його плече. Відпльовуючись, Леопардозірка знову кинулася в бій, одним ударом кинувши його на землю й вибивши дух.

Вогнесерд ухопив Річкову провідницю за шию передніми лапами і негайно відчув, як її сильні ноги впиваються в його живіт. Він сіпнувся від болю та вдарив наосліп, відчуваючи, як кігті проходять крізь шерсть. Кілька митей Вогнесерд бачив лише плямисте хутро, в яке втиснувся обличчям, намагаючись ухопити хоч ковток повітря.

Раптом Леопардозірка відсмикнула голову, і Вогнесерд відпустив її шию. Зіп’явшись на лапи, він позадкував до скелі, готовий до того, що провідниця зараз на нього стрибне. Голова йому йшла обертом від виснаження, а з рани на нозі відчутно струмувала кров. Зненацька Вогнесерд збагнув, що не певен, чи зможе перемогти у цій битві.

Він роззирнувся в пошуках Синьозірки, але вона зникла, а з нею й Мрячконіжка та Каменешуб. Перед ним на землі, важко дихаючи, лежала Річкова провідниця, з її шиї та боку текла кров. На превелике зачудування Вогнесерда, над нею стояв Сіросмуг, притримуючи провідницю своїми передніми лапами.

— Я ж його майже запопала, — видихнула Леопардозірка, її голос був нерозбірливий від люті. — Я чула тебе. Ти його попередив.

Сіросмуг відпустив провідницю, щоб та могла встати.

— Пробач, Леопардозірко. Але Вогнесерд — мій друг.

Леопардозірка обтрусила кров зі своєї золотаво-плямистої шерсті та глянула на сірого вояка.

— То я таки мала рацію стосовно тебе, — прошипіла вона. — Ти ніколи не був відданий Річковому Кланові. Що ж, зараз ти маєш вибір. Напади на свого друга за мене або йди геть із мого Клану.

Сіросмуг у сум’ятті глянув на провідницю. Вогнесерд затамував подих. Леопардозірка змушувала Сіросмуга до бою з колишнім побратимом? Громовий воєвода знав, що зараз йому не вистачить сил вистояти в бою проти ще одного кота — ба більше, як міг він повернути кігті проти власного друга?

— Ну? — вищирилась Леопардозірка. — Чого чекаєш?

Сіросмуг поглянув на Вогнесерда, його очі повнилися скорботою. Тоді він схилив голову.

— Пробач, Леопардозірко. Я не можу цього зробити. Хочеш — то покарай мене.

— Покарати тебе? — лице Леопардозірки аж перекосилося від люті. — Та я тобі очі видряпаю, викину тебе в ліс на поталу лисицям. Зрадник! Я...

Її погрози потонули в котячому хорі. Вогнесерд підвів голову, у відчаї очікуючи ще нових ворогів. Але в те, що він бачив, йому заледве вірилось. Хвиля Громових котів бігла вниз ущелиною зі скелі. Він помітив Мишошубку, Темносмуга, Піскошторму, Порохошуба і Прудколапа, а за ними ще двох чи трьох новаків. Їхнє повідомлення таки одержали, підмога нарешті прийшла!

Леопардозірка лише кинула на них погляд і втекла. Громові вояки, розлютовано вигукуючи, погналися за нею. Вогнесерд і Сіросмуг зостались на місцях і тільки дивилися одне на одного.

— Дякую, — за мить нявкнув Громовий воєвода.

Сіросмуг знизав плечима і підійшов до нього. Він трошки накульгував, а його хутро було поскубане і геть запорошене.

— У мене ж не було вибору, — прошепотів він. — Я не міг тобі зашкодити, хіба ні?

Вогнесерд підвівся. У голові трохи прояснилося, і він збагнув, що звуки битви поступово віддалялися, а над Сонячними Скелями запала важка тиша, насичена запахом крові.

— Ходімо. Я хочу побачити, що там.

Він повернувся і рушив ущелиною, відчуваючи, що поруч із ним іде Сіросмуг. Коли вони вийшли на відкрите місце під скелями, то побачили Річкових котів, що втікали схилом до своїх угідь. На чолі патруля біг Чорнокіготь, який першим кинувся у воду та поплив до протилежного берега.

Орлякошуб і Піскошторма стали поруч із Вогнесердом та Сіросмугом. На Сонячні Скелі приходили все нові й нові Громові коти, спостерігаючи за втечею ворогів. Хмаролап підняв голову і тріумфально закричав.

Синьозірка, накульгуючи, йшла за котами, що втікали, наче гнала їх до Річкового кордону, рішуче прищуливши вуха. Вогнесерд засмучено збагнув, що вона йде за Мрячконіжкою й Каменешубом.

— Тепер, коли ви знаєте правду, нам треба поговорити, — гукала вона їм навздогін. — Вас як своїх зустрінуть у Громовому таборі. Я скажу своїм воякам, щоби проводили вас до мого кубла, коли тільки ви захочете зі мною зустрітися.

Але обоє вояків відвернулись від провідниці та бігли до берега. Каменешуб тільки на мить озирнувся, перш ніж кинутись у воду.

— Облиш нас, — гаркнув він. — Ти нам не мама, що б ти не казала.

Леопардозірка останньою перетнула кордон.

— Знайте! — крикнула вона своїм воякам, махаючи хвостом на Сіросмуга, що стояв побіля Вогнесерда. — Якби не цей зрадник, Сонячні Скелі знову були б нашими. Він більше не член Річкового Клану. Якщо зловите його на наших землях — убийте.

І, не чекаючи на відповідь, вона розвернулася й закульгала до річки.

Сіросмуг нічого не сказав. Він стояв нерухомо, мов та скеля, повісивши голову.

Піскошторма підійшла до Вогнесерда.

— Що трапилося? — запитала вона. — Що тут робить Сіросмуг і чому Леопардозірка така лиха, ніби її ґедзь вкусив?

З плеча Громової киці крапала кров, але погляд був ясний.

Вогнесерд волів би повернутися до табору і, вмостившись у вояцькому кублі, поділитися з нею язиками, але справ ще було доволі.

— Сіросмуг урятував мені життя, — пояснив кіт. — Він стягнув із мене Леопардозірку.

— Тож тепер він не може повернутися, — Піскошторма повернула голову в бік річки — останні Річкові вояки вже стрибали у воду. Тоді знову задумливо глянула на Сіросмуга.

— Що тоді він робитиме? — промурмотіла вона.

Вогнесерд раптом радісно стрепенувся. Сіросмуг дуже любив своїх кошенят, але зараз йому до Річкового Клану зась, тож він міг би повернутися додому. Але радість зникла так само швидко, як з’явилася, натомість прийшла тривога. Цей вибір був не за ним. Чи дозволить Синьозірка повернутися Сіросмугові до Клану, який він покинув? І як до цього поставляться інші?

Вогнесерд роззирнувся в пошуках провідниці. Побачивши, як виснажено вона піднімається схилом, він пішов їй назустріч.

— Синьозірко…

Вона підвела голову, її погляд був спантеличений.

— Вони ненавидять мене, Вогнесерде.

Його серце сповнив жаль. За переживаннями стосовно Сіросмуга він геть забув про те, як мусила страждати провідниця.

— Мені так шкода, Синьозірко, — промурмотів Вогнесерд. — Мабуть, не слід було їм казати. Але я не знав, що робити.

— Усе гаразд, Вогнесерде, — на його здивування, Синьозірка подалася ближче і лизнула йому плече. — Я завжди хотіла, щоб мої кошенята знали правду. Та не думала, що вони мене зненавидять за те, що я зробила, — вона протяжно зітхнула. — Повертаймося до табору.

Провідниця не виказувала ані сліду захоплення тим, що Громовий Клан захистив свої права на Сонячні Скелі. Коли вона дійшла до гурту вояків, то жодного слова не мовила про перемогу, навіть не похвалила їх за добрий бій. Усі думки Синьозірки були про її кошенят.

Вогнесерд рушив поруч із провідницею вгору схилом.

— Молодець, — нявкнув він Хмаролапові, коли новак скочив з каменя й тихо приземлився біля нього. — Ти боровся, як вояк. І ви всі, — додав воєвода голосніше, сподіваючись, що це підбадьорить котів після байдужості їхньої провідниці. — Синьозірка і я дуже пишаємося вами.

— Дяка Зореклану, що нам вдалося відбити напад Річкового Клану, — нявкнув Орлякошуб.

— Ні, дяка нам, — кинув Хмаролап. — Це ми боролися. Я не помітив жодного Зоряного вояка на нашому боці.

Синьозірка повернула голову і пильно глянула на білого новака. Вогнесерд очікував, що вона йому заперечить, та її погляд був радше зацікавлений, ніж розлючений. Провідниця ледь кивнула, але нічого не сказала.

Коли вояки почали потроху вирушати до табору, Вогнесерд підійшов до Сіросмуга.

— Синьозірко, — схвильовано нявкнув він, — Сіросмуг теж тут.

Провідниця звернула на сірого вояка затуманений погляд. На якусь мить Вогнесерд подумав, що вона знову втратила глузд і навіть не згадає, що Сіросмуг покидав Громовий Клан.

Та до них проштовхався Темносмуг.

— Забирайся з наших земель! — гаркнув він Сіросмугові, а тоді сказав Синьозірці: — Я його нажену, якщо хочеш.

— Зачекай, — наказала Синьозірка з ноткою колишньої владності. — Вогнесерде, поясни, що відбувається.

Воєвода розповів, як Сіросмуг застеріг його про напад Леопардозірки і як відтягнув її геть.

— Він привів мене на допомогу, коли на тебе нападали Мрячконіжка з Каменешубом, — пояснив Вогнесерд. — І я завдячую йому життям. Синьозірко, будь ласка, дозволь йому повернутися до Громового Клану.

Сіросмуг із надією глянув на колишню провідницю. Та перш ніж Синьозірка встигла відповісти, вставився Темносмуг:

— Він добровільно залишив Громовий Клан. Чому ж тепер приповз проситися назад?

— Я не приповз проситися ні до тебе, ні до будь-кого, — відрубав Сіросмуг. Він повернувся до провідниці. — Але я б повернувся, якщо дозволиш, Синьозірко.

— Ти не можеш пустити назад зрадника! — пирхнув Темносмуг. — Він щойно зрадив свою провідницю. Як ти знаєш, що він не зрадить і тебе за першої-ліпшої нагоди?

— Він зробив це для Вогнесерда! — запротестувала Піскошторма.

Темносмуг презирливо форкнув. Синьозірка холодно на нього глянула.

— Якщо Сіросмуг справді зрадник, — крижаним голосом сказала провідниця, — то він нічим не гірший за вас. Цей Клан повен зрадників, тож іще один йому погоди не зробить, — вона рвучко обернулася до Вогнесерда, через лють до неї поверталася сила. — Тобі слід було дати Мрячконіжці й Каменешубові мене вбити! Краще швидка смерть від кігтів благородних вояків, ніж марудне життя у Клані, якому я не можу довіряти — у Клані, який Зореклан прирік на загибель!

На цих словах кілька котів стривожено зойкнули, і Вогнесерд раптом зрозумів, що мало хто з Клану здогадувався, якою недовірливою й розчарованою стала Синьозірка. Він знав, що тепер не було сенсу з нею сперечатися.

— Це означає, що Сіросмуг може залишитися? — спитав він.

— Про мене, хай хоч залишається, хоч іде геть, — байдуже відказала Синьозірка. Її сили знову відхлинули, залишаючи саме виснаження. Повільно, уникаючи стурбованих поглядів своїх вояків, вона рушила до табору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 18

Увійшовши до табору, втомлений Вогнесерд помітив Ожинка, що кинувся до нього, мало не падаючи з ніг, так захоплено він біг зустрічати вояків.

— Ми перемогли? — запитав котик, а тоді спинився і витріщився на Сіросмуга. — А це хто? Він полонений?

— Ні, він вояк Громового Клану, — відповів Вогнесерд. — Це довга історія, Ожинку, а я зараз надто втомлений для історій. Попроси маму, щоб розповіла.

Ожинко сторопіло ступив крок назад. Хоч він цього й не міг пам’ятати, та Злотоквітка вигодовувала його разом із двома кошенятами Сіросмуга. Мама Ожинка піклувалася про них ті кілька днів, що вони провели у Громовому Клані після смерті Срібнострумки.

Темний котик підозріливо подивився на Сіросмуга, коли той із Вогнесердом пройшов повз нього, а тоді повернувся до Вохроньки, що саме прибігла.

— Глянь! — нявкнув він. — У Клані новий кіт.

— Хто він? — поцікавилася Вохронька.

— Зрадник, — форкнув Темносмуг, йдучи до вояцького кубла. — Та, зрештою, всі ми зрадники, як каже Синьозірка.

Двійко кошенят спантеличено витріщилися на нього. Вогнесерд змусив себе притлумити злість. Зараз не було часу на суперечки з Темносмугом, та все ж він не мав права зганяти злість на малих. Відчуваючи незвичний приплив прихильності до Ожинка, Вогнесерд повернувся до нього і нявкнув:

— Так, ми перемогли. Відвоювали Сонячні Скелі.

Ожинко радісно підскочив.

— Чудово! Піду розповім іншим, — і чкурнув разом із сестрою.

— Це кошенята Тигрозора? — зацікавлено спитав Сіросмуг, спостерігаючи за ними.

— Так, — Вогнесерд зараз не хотів про них говорити. — Ходімо до Попелюшки, підлатаємося.

Сіросмуг роззирався табором, йдучи поруч із Вогнесердом обгорілою галявиною.

— Уже ніколи не буде, як раніше, — понуро пробурмотів він.

— Наступного новолисту все буде, ось побачиш, — відповів Вогнесерд, намагаючись підбадьорити друга. Воєвода сподівався, що Сіросмуг має на увазі лише наслідки пожежі, а зовсім не те, що він ніколи не зможе здобути собі колишнього місця у Клані. — Усе відросте ще кращим, ніж було.

Сірий вояк не відповів. Він не виглядав щасливим, ніби почав сумніватися, що решта Клану його прийме. Вогнесерд бачив біль в очах друга. Сіросмуг уже сумував за своїми кошенятами. Зрештою, в нього ж навіть не було змоги попрощатися.

Вояки, що повернулися з битви, збиралися на галявині біля кубла медикицьки. Коли підійшли Вогнесерд із Сіросмугом, Попелюшка глянула на них, притискаючи павутиння до боку Хмаролапа.

— Ось і Вогнесерд, — нявкнула вона. — Милий Зореклане, ти виглядаєш так, ніби воював з потворами з Громошляху!

— І почуваюся так само, — застогнав Вогнесерд. Чекаючи на огляд Попелюшки, він лише тепер відчув, наскільки все боліло. Рана на нозі від удару Леопардозірки досі кровоточила, і кіт нахилився, щоб її зализати.

— Що ти робиш, знову привів його? — Вогнесерд підвів погляд і побачив, як люто зиркає на Сіросмуга Порохошуб. — Ми не хочемо, щоб він тут був.

— Хто це — ми? — запитав Вогнесерд, оскалившись. — Я думаю, що тут йому місце — і так думає Піскошторма, і … — він урвався, побачивши, що Порохошуб демонстративно відвернувся.

Сіросмуг винувато глянув на Вогнесерда.

— Вони не приймуть мене назад, — нявкнув він. — Це правда. Я покинув Клан, а тепер…

— Просто потрібен час, — спробував заспокоїти його Вогнесерд.

Хотілось би йому в це вірити. Байдужість Синьозірки принаймні змусить інших Громових котів вагатися, перш ніж закидати йому щось проти повернення Сіросмуга. Та це була ще одна проблема, яка тривожила Вогнесерда. Як зможе його Клан пережити спустошення, напророковане Зорекланом, якщо між ними не було єдності?

Цікаво, чи Сіросмуг відчував цю загрозу, що блукала лісом, «зграю», про яку попереджав Зореклан. Хоч у Вогнесерда і вкривалася шкіра морозом при думці про це, та воєвода знаходив заспокоєння у тому, що Сіросмуг тепер був з ним. Він знову мав друга, на якого можна покластися, що б не чекало їх у майбутньому. Вогнесерд продовжив зализувати рану, намагаючись хоч якусь мить просто порадіти за повернення товариша.

— Правильно, треба її спершу очистити, — нявкнула Попелюшка, підійшовши до нього. Медикицька принюхалася до рани на нозі, а тоді швидко оглянула інші пошкодження. — Будеш здоровий, — запевнила вона. — Я дам павутиння, щоб спинити кровотечу, але тобі треба добре відпочити.

— Ти вже бачила Синьозірку? — запитав Вогнесерд, коли Попелюшка принесла павутиння і приклала його до рани. — Як вона?

— Лише укус на плечі, — відповіла медикицька. — Я дала їй трав’яну припарку, і Синьозірка повернулася до свого кубла.

Вогнесерд зіпнувся на лапи.

— Піду провідаю її.

— Гаразд, але якщо вона спить, то не буди. Справи зачекають. А поки Вогнесерд розбереться з цим, — сказала Попелюшка Сіросмугові, — я огляну тебе. — Вона лизнула сірого вояка. — Добре знову бачити тебе серед нас.

«Принаймні хтось радий поверненню Сіросмуга», — подумав Вогнесерд і пішов через галявину. Інші коти змінять свою думку. Сіросмугові лише потрібен час, аби довести, що він знову відданий член Громового Клану.

— Вогнесерде! — гукнула його Піскошторма, коли він підійшов до кубла Синьозірки. — Ми з Мишошубкою збираємося піти на лови.

— Дякую, — нявкнув Вогнесерд.

— У тебе все гаразд? — Піскошторма підійшла ближче, мружачи очі. — Я думала, ти мав би бути щасливий: ми виграли битву, ще й Сіросмуг повернувся додому.

Вогнесерд тицьнув мордою їй у бік. Він неабияк зрадів, що руда кицька ніби пробачила йому перемовини з Вітряним Кланом за спиною Синьозірки.

— Знаю… але я не певен, що всі коти приймуть Сіросмуга. Їм буде важко забути, що він закохався у кицьку з іншого Клану, а тоді взагалі нас покинув.

Піскошторма лише знизала плечима.

— Це в минулому. Зараз він тут, чи не так? Їм просто доведеться з цим змиритися.

— Справа не в цьому! — біль і виснаження зробили Вогнесерда дратівливим. — Нам зараз ніколи сваритися. Я думав, ти зможеш це зрозуміти.

Піскошторма глянула на нього, в її очах наростала злість.

— Звісно, пробач, — кинула вона. — Я просто намагалася допомогти.

— Піскоштормо, не… — почав Вогнесерд, та було вже пізно. Він сказав зовсім не те, що потрібно. Піскошторма відвернулася і пішла до вояцького кубла, де на неї чекала Мишошубка.

Вогнесерд, ще більше занепавши духом, рушив до Синьозірки. Коли він заглянув у кубло, то подумав, що провідниця спить, згорнувшись у своєму гніздечку, та вмить її сині очі розплющилися, і вона підвела голову.

— Вогнесерде, — її голос був безбарвний, — чого тобі?

— Лише доповідаю, Синьозірко, — воєвода прошмигнув у кубло і став перед провідницею. — Усі коти повернулися. Серйозних поранень ніби немає.

— Добре, — відповіла вона, а тоді додала більш жваво: —Твій новак сьогодні добре бився.

— Так, це правда, — Вогнесерд запишався племінником. Які би проблеми не виникали з Хмаролапом у минулому, в його хоробрості не сумнівався ніхто.

— Гадаю, вже час зробити його вояком, — продовжила Синьозірка. — Ми проведемо церемонію назовництва після заходу сонця.

У Вогнесерда в душі зажевріла надія. Невже провідниця нарешті визнала, що їм потрібні нові вояки?

Та його оптимізм швидко зник, коли він побачив, як зневажливо вищирилася Синьозірка.

— Церемонію потрібно зробити. Для мене це нічого вже не означає, але інші коти такі забобонні, що ніколи інакше не приймуть Хмаролапа.

«А скільки ця церемонія означає для Хмаролапа? — спитав себе Вогнесерд. — Чи не все йому одно?» Якщо так, то Хмаролап і не заслуговував бути вояком, хоч як би добре не бився.

Та Синьозірка вже прийняла рішення, і Вогнесерд не намагався би його змінити. Натомість він запропонував:

— Прудколапові теж уже треба висвятитися. Він сьогодні гарно себе показав.

— Прудколап просто відніс звістку до табору. Це робота новака. Він ще не готовий стати вояком.

— Але він повернувся до бою, — заперечив Вогнесерд.

— Ні! — роз’ятрено змахнула хвостом Синьозірка. — Я не можу довіряти Прудколапові. Хмаролап сильніший і хоробріший — і до того ж він не плазує перед Зорекланом, як усі ви. Кланові потрібно більше таких вояків, як він.

Вогнесерд хотів сказати, що навряд чи Клан потребував Хмаролапової неповаги до вояцького правильника, та не посмів. Він просто схилив голову і позадкував до виходу.

— Побачимося після заходу сонця, — нявкнув воєвода і пішов розповідати новини Хмаролапові.

Як Вогнесерд і гадав, новак був щасливий від того, що нарешті стане вояком. Воєвода розповів йому, як поводитися під час церемонії, а тоді пішов до вояцького кубла, щоби врешті-решт поспати. Та на вході стояв Довгохвіст і розмовляв із новаками. Вогнесерд мав зробити ще дещо, перш ніж отримати довгоочікуваний відпочинок.

Він підійшов до Довгохвоста і кивнув, щоб той відійшов із ним на кілька слів, подалі від новаків.

— Довгохвосте, — почав Вогнесерд, добираючи слова. — Мені шкода, але є погані новини. Синьозірка погодилася висвятити Хмаролапа на вояка, але…

— Але Прудколапа — ні? — розізлився кіт. — Це ти збираєшся мені сказати?

— Пробач, Довгохвосте, — нявкнув воєвода. — Я намагався переконати Синьозірку, але вона не погодилася.

— Ага, точно, — форкнув вояк. — Якось дивно, що вона обрала твого новака, а мого проігнорувала. Прудколап чомусь ніколи не тікав до Двоногів!

— Я не збираюся знову про це говорити, — відрубав Вогнесерд. Хмаролап ніколи не хотів залишити Клан, але всі вже знали, що він час від часу навідувався на обід до Двоногів, які зрештою його зловили і запроторили до клітки. — Синьозірка сказала, що зробить Хмаролапа вояком, бо він добре бився, поки Прудколап…

— Відносив звістку, — Довгохвіст наїжачився. — А хто йому наказав це зробити? Він би залишився битися, якби ти його не відіслав!

— Я знаю, — втомлено нявкнув Вогнесерд. — І я так само розчарований, як і ти. Я зроблю все, щоби Прудколап невдовзі став вояком, обіцяю.

— Хотів би я вірити! — відрубав Довгохвіст. Він відвернувся від Вогнесерда, злісно погріб землю, ніби закопував послід, і пішов назад до новаків.

* * *

Сонце вже котилося на західний пруг, коли Вогнесерд із Сіросмугом вийшли з вояцького кубла. Сон підкріпив сили воєводи, і він намагався підбадьорити себе думкою про прийдешню церемонію, хоч і зовсім її не хотів.

Тіні розляглися табором. Вогнесерд помітив Синьозірку, що вийшла зі свого кубла. На його полегшення, вона рухалася легко, і рана на плечі, отримана в бійці, ніби не надто її тривожила. Провідниця вискочила на Високий Камінь.

— Нехай усі коти, здатні спіймати собі здобич, зберуться під Високим Каменем на віче Клану, — гукнула вона.

Сіросмуг по-дружньому підштовхнув Вогнесерда.

— Ти добре попрацював із Хмаролапом, — нявкнув він. — Ніколи б не подумав, що це нещастя виросте таким гарним вояком!

Воєвода подякував другові, притулившись до нього мордочкою. Сіросмуг пригадав, який розбитий був Вогнесерд після нещасного випадку з Попелюшкою, і знав, як багато для нього важило мати нарешті новака, готового стати вояком. Орляколап — новак Сіросмуга — вже давно висвятився і став Орлякошубом.

Багато хто вже був на галявині. Новини про церемонію назовництва Хмаролапа вже мали б поширитися табором. Попелюшка вийшла з кубла і зайняла місце біля підніжжя Високого Каменя, а Злотоквітка вивела своїх кошенят наперед. Малюки Верболози залишалися з мамою біля входу до ясел.

Вогнесерд не міг не помітити, що інші новаки останніми приєдналися до гурту навколо каменя. Він побачив, як Яснолапка виштовхує Прудколапа з їхнього кубла. Чорно-білий котик вийшов на галявину, але став подалі від натовпу. Інші новаки посідали навколо нього.

Вогнесерда пройняло розчарування. Хмаролап не був винен у тому, що Синьозірка обрала лише його. Мабуть, йому буде важко зберегти прихильність друзів, коли він стане вояком.

Та Хмаролап чомусь не виглядав стурбованим. Він вийшов із кубла старійшин і помарширував до Вогнесерда, розмахуючи хвостом. Його очі палали від захоплення.

Воєвода промуркотів йому:

— Я дуже тобою пишаюся, Хмаролапе. Завтра ти зможеш повести мисливську виправу до угіддя Двоногів і розповісти Принцесі.

Білий котик задоволено глянув на свого виховника, але не встиг відповісти, бо заговорила Синьозірка:

— Хмаролапе, ти добре боровся проти Річкового Клану сьогодні вранці, і я вирішила, що настав час тобі стати вояком Громового Клану.

Новак повернув обличчя до Високого Каменя і глянув на провідницю, що почала промовляти ритуальні слова:

— Я, Синьозірка, провідниця Громового Клану, закликаю своїх славних предків звернути погляди на цього новака. Він наполегливо тренувався, щоби збагнути справжній сенс вашого шляхетного правильника, я ж у свою чергу засвідчую перед вами його готовність стати вояком.

Її голос звучав жорстко. Було очевидно, що Синьозірка просто механічно проводить ритуал, який не має для неї більше жодного значення. «Цікаво, — сумно подумав Вогнесерд, — чи захоче Зореклан допомагати Хмаролапові, якщо ні він, ні його провідниця більше не поважають своїх предків».

— Хмаролапе, — продовжила Синьозірка, — чи обіцяєш ти дотримуватися вояцького правильника, бути вірним і захищати свій Клан, навіть ціною життя?

— Обіцяю, — ревно нявкнув Хмаролап.

«Чи розуміє він свою обітницю?» — гадав Вогнесерд. Воєвода був певен, що Хмаролап захищатиме Клан, бо ці коти були його друзями, але вояцький правильник не буде для нього взірцем.

— Тоді, за посередництвом Зоряного Клану, я дарую тобі вояцьке ім’я, — провадила Синьозірка. Кожне слово звучало, ніби шпичка, яку витягували їй з хутра. — Хмаролапе, відтепер тебе знатимуть як Хмарохвоста. Зореклан шанує твою відвагу і твою незалежність, а ми приймаємо тебе як повноцінного вояка Громового Клану.

Провідниця зіскочила з Високого Каменя, підійшла до Хмарохвоста і торкнулася носом його голови. Хмарохвіст лизнув її плече, а тоді відійшов і став біля Вогнесерда.

Зараз був момент для привітання нового вояка, коли Клан вигукував його ім’я, але над табором панувала тиша. Вогнесерд чув незадоволене мурмотіння навколо, ніби коти помітили, як непереконливо Синьозірка провела ритуал. Глянувши на новаків край юрби, воєвода побачив, що всі вони втупилися у свої лапи, а Прудколап навіть відвернувся від старого товариша.

Хмарохвіст уже почав занепадати духом, та раптом Ряболиця — королева, що вигодувала його ще кошеням — підійшла і торкнулася носом.

— Молодець, Хмарохвосте! — вигукнула вона. — Я так тобою пишаюся!

Ніби за її сигналом, підійшли Попелюшка із Сіросмугом, і, зрештою, інші коти також почали юрмитися навколо, вітаючи Хмарохвоста з новим іменем. Вогнесерд полегшено зітхнув — незручний момент уже ніби минув. Та все ж Довгохвоста ніде не було видно, а новаки підійшли аж наприкінці, на чолі з Яснолапкою. Кожен нявкав кілька слів, а тоді швидко йшов геть. Прудколапа серед них не було.

— Сьогодні твоє чатування, — нагадав Вогнесерд своєму колишньому новакові, намагаючись звучати так, ніби все йшло, як зазвичай. — Пам’ятай, ти повинен мовчати аж до світанку.

Хмарохвіст кивнув і відійшов, аби зайняти своє місце посеред галявини. Він гордо підвів голову і підняв хвіст, але Вогнесерд розумів, що церемонію затьмарили заздрощі інших новаків і очевидна зневіра Синьозірки.

Скільки ще протримається Клан, якщо їхня провідниця більше не поважає предків?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 19

Наступного ранку Вогнесерд провів досвітній патруль із табору, перш ніж звільнити Хмарохвоста зі стійки. Ушкоджена нога ніби заціпеніла, хоч кровотеча вже давно спинилася.

— Усе тихо? — нявкнув воєвода до вояка. — Ти зараз хочеш поспати чи ще підеш на полювання? Можемо разом рушити до Високих Сосон та перестріти Принцесу.

Хмарохвіст роззявив рота у величезному позіху, але за мить уже стояв на лапах.

— Пополюймо!

— Добре, — нявкнув Вогнесерд. — Візьмімо ще й Піскошторму. Вона також знає Принцесу.

Воєвода знав, що їхні стосунки із Піскоштормою погіршали, відколи він спинив битву з Вітряним Кланом. Вогнесерд відчайдушно прагнув поновити їхній зв’язок, тож вирішив, що запросини на полювання могли б цьому посприяти.

Роззирнувшись у пошуках Піскошторми, він побачив Порохошуба, за яким крокувала Папоротелапка, — вони йшли до нього. Коли коти наблизились, Вогнесерд помітив, що брунатний вояк чимось стурбований.

— Тобі варто дещо знати, — оголосив Порохошуб. — Папоротелапко, скажи Вогнесердові те, що ти щойно мені сказала.

Новачка схилила голову і передніми лапками чеберяла собі в пилюці. Її вагання дало Вогнесердові час подумати про те, що ж вона мала сказати і чому вирішила за краще звіритися Порохошубові, а не своєму виховнику Темносмугу.

Наступне питання зникло саме собою, коли Порохошуб схилив голову і кілька разів лизнув її вушко. Вогнесерд ніколи ще не бачив, щоб цей різкий молодий вояк був таким ніжним.

— Усе добре, — нявкнув Порохошуб. — Тут нічого боятися. Вогнесерд на тебе не розлютиться, — і він, потай від Папоротелапки, зиркнув на воєводу, ніби кажучи: «Не смій!»

— Ну ж бо, Папоротелапко, — Вогнесерд намагався говорити підбадьорливо. — Скажи мені, в чому справа.

Папоротелапка то переводила погляд своїх зелених очей на нього, то знову відводила геть.

— Це Прудколап, — нявкнула вона. — Він... — киця завагалася, цього разу глипнувши на Хмарохвоста, тоді повела далі: — Він дуже лютився через те, що його не зробили вояком. Вчора Прудколап зібрав у кублі всіх новаків на раду. Сказав, що ми ніколи не будемо вояками, поки не зробимо чогось видатного, щоб Синьозірка не могла більше нас ігнорувати.

Новачка знову затихла, а Порохошуб промурмотів:

— І?..

— Прудколап сказав, що ми маємо знайти тих, хто вбиває здобич у лісі, — тремтливим голосом нявкнула Папоротелапка. — На його думку, ти, Вогнесерде, не надто переймаєшся пошуками ворога, після того як спинив битву з Вітряним Кланом. Прудколап хотів, щоб ми пішли до Зміїних Скель, бо там найчастіше знаходили рештки здобичі. Він подумав, що там ми зможемо взяти слід.

— Що за мишомізка ідея! — не стримався Хмарохвіст.

— А що ж інші новаки на це все сказали? — запитав Вогнесерд, застережливо зиркаючи на Хмарохвоста і намагаючись не зважати на холодний клубок страху, що змотувався в нього у животі.

— Ми не знали, що й думати. Усі хочуть бути вояками, але ж не можна робити подібне без наказів, та ще й не маючи біля себе жодного вояка. Тож пішли тільки Прудколап і Яснолапка.

— Ти під час чатування не бачив, як вони пішли? — суворо запитав Вогнесерд, повертаючись до Хмарохвоста.

Білий вояк, який, здається, щойно тепер стурбувався, похитав головою.

— Прудколап сказав, що Хмарохвіст не помітив би й потвори Двоногів, якби вона прогуркотіла табором, — пробелькотіла Папоротелапка. — Вони з Яснолапкою пройшли крізь папороті за кублом старійшин.

— Коли це було? — запитав Вогнесерд.

— Я не певна… вдосвіта, — Папоротелапка підвищила голос і, здавалося, була на волосинку від того, щоб завити, як маленьке кошенятко. — Я не знала, що робити. Я знала, що це неправильно, але й видавати їх не хотіла. Я почувалася все гірше й гірше, тож, коли побачила Порохошуба, вирішила йому розповісти, — вона вдячно глянула на брунатного вояка, а той притиснувся мордочкою до її крапчастого боку.

— Треба піти за ними, — вирішив Вогнесерд.

— Я піду, — негайно нявкнув Хмарохвіст, дивуючи воєводу ентузіазмом, що загорівся в його блакитних очах. — Там Яснолапка. Якщо хтось її зачепить, я … я порву його!

— Добре, — погодився Вогнесерд, зауваживши, як самовіддано новоспечений вояк переймається за новачку. — Приведи сюди ще кількох котів.

Коли Хмарохвіст помчав геть, Порохошуб запропонував:

— Ми теж можемо піти.

— Я не хочу залучати до цього новаків, — відповів Вогнесерд. — Папоротелапка й без того достатньо засмучена. Чому б тобі не повести її на полювання? Зололапа з Темносмугом теж поклич. Клану потрібна свіжина.

Порохошуб зміряв воєводу довгим поглядом, тоді кивнув.

— Гаразд.

Вогнесерд замислився, чи варто сказати Синьозірці про те, що відбувається, перш ніж вони підуть. Йому не хотілося уплутувати Прудколапа в проблеми і давати провідниці зайвий привід не висвячувати молодого котика на вояка. «Якщо ми просто приведемо їх назад, Синьозірці не треба про це й знати», — сказав він собі.

Тим паче, Вогнесерд не хотів марнувати жодної миті. Хмарохвіст уже повертався з Піскоштормою та Сіросмугом. «Достоту коти, яких обрав би я сам», — подумав воєвода. Він відчув тепло від усвідомлення того, що Сіросмуг знову вдома, що вони можуть полювати і битися разом, як раніше. Очі сірого вояка заблищали, коли він зайняв своє звичне місце біля друга. А Вогнесерд пожалкував, що біля них немає ще й Білошторма: він був виховником Яснолапки, але, на жаль, пішов у досвітній патруль.

Піскошторма виглядала як звично: насторожена та зосереджена на завданні.

— Хмарохвіст нам розповів, — коротко нявкнула вона. — Рушаймо.

Вогнесерд повів гурт із табору на гребінь схилу. І майже негайно вловив запахи Прудколапа і Яснолапки, які вели прямісінько до Зміїних Скель. Не було, власне, навіть потреби вистежувати їх, головне — чимскоріше дістатися до того місця.

«Але буде вже пізно, — подумав він. — Якщо тільки вони зустрінуть те, що там водиться…»

Воєвода кинувся крізь ліс, лапами розгрібаючи опале листя. Про ушкоджену ногу він і думати забув. Поруч біг Сіросмуг, і Вогнесерд знову відчув знайомий спокій, з яким вони пліч-о-пліч зустрічали будь-яку небезпеку.

Коли коти підійшли до Зміїних Скель, Вогнесерд сповільнився і хвостом дав знак іншим зробити так само. Якби вони кинулися вперед, не знаючи, з чим їм доведеться зіткнутися, то навряд чи б допомогли цим Прудколапу та Яснолапці. Цю загрозу слід було сприймати так, як і будь-якого іншого ворога. Але щось усередині Вогнесерда волало про те, що на них чекає зло непередбачуване, за межами будь-якого правильника Клану, і зараз він у більшій небезпеці, ніж будь-коли раніше. Шерсть воєводи стала дибки. «Цікаво, чи так почуваються миші та кролі, — думав він, — знаючи, що десь у підліску до них підкрадається смерть?»

Усе було спокійно. Вогнесерд не хотів ризикувати і гукати своїх новаків, щоб не сполохати те, що могло чекати їх попереду. Прудколап мав рацію: саме тут оселилася темрява, яка труїла ліс. Але зараз воєвода почав вагатися у своїх здогадах про те, що то була за загроза. Чи міг усього один пес створити таку розруху і нагнати такого жаху на ліс?

Обережно, ніби вистежуючи здобич, Вогнесерд сковзнув у підлісок і пробирався ним, аж поки попереду завидніли гладенькі, піщаного кольору схили Зміїних Скель. Кілька митей він стояв, куштуючи повітря. Воєвода відчував густу суміш запахів: ще свіжі сліди Прудколапа і Яснолапки, старі запахи інших Громових котів, пса, але всі ці нотки перекривав запах крові.

Піскошторма глянула на нього. В її очах читався страх.

— Сталося щось жахливе.

Вогнесердові стало лячно. Він збирався зустрітись із джерелом страху, що труїв їхні землі, з безликим ворогом, що вже понад повню переслідував їх. А зараз кіт заледве змушував себе ступити хоч крок.

Вогнесерд махнув хвостом, наказуючи своїм супутникам знову рушати. Вони поплазували, притиснувшись до землі, самі незримі, визирали ворога, аж поки до скель залишилось кілька лисячих хвостів.

Дорогу котам перегородило повалене дерево. Видряпавшись на стовбур, Вогнесерд оглянув відкритий простір, устелений килимом мертвого листя. До горла підкотила жовч, коли він побачив картину, що відкрилася його очам. Листя було збурене масивними лапами, а грудки землі, що позлітали вгору, подекуди позастрягали аж у гіллі дерев. Посеред галявини нерухомо лежало чорно-біле тільце Прудколапа, а поруч із ним — Яснолапка.

— О ні, — прошепотіла Піскошторма, видершись на стовбур біля Вогнесерда.

— Яснолапко! — закричав Хмарохвіст. Не чекаючи наказів воєводи, він кинувся галявою до неї.

Вогнесерд напружився, очікуючи, що ось зараз те, що запопало двох новаків, з’явиться з-поза дерев і нападе. Але нічого не сталося. Відчуваючи, що ноги його вже геть не слухаються, він зістрибнув униз та підбіг до Прудколапа.

Новак лежав на боці, неприродно вигнувши лапи. Його чорно-біле хутро було пошматоване, а на тілі зяяли страхітливі рани, завдані зубами більшими, ніж можна було уявити в найбільшого кота. Щелепи Прудколапа досі були напіврозкриті, а очі блищали. Новак був мертвий, і Вогнесерд добре розумів, що той помер у бою.

— Могутній Зореклане, що ж могло таке зробити? — прошепотів він.

Громовий воєвода боявся незримої загрози ось уже кілька повень, але зараз усе здавалось значно гіршим, ніж він собі уявляв. Прудколапа просто забили, як якусь здобич. Мисливці цих земель стали жертвами. Щось трапилось у лісі, життєвий баланс перемінився, і Вогнесерд на мить відчув, як земля під лапами похитнулася.

Сіросмуг і Піскошторма дивилися на тіло Прудколапа, надто приголомшені, щоб відповісти. Вогнесерд знав, що Сіросмуг уже бачив сплямоване кров’ю тіло, і зараз його скорбота за Срібнострумкою знову прокидалася.

— Яка втрата… — промурмотів Вогнесерд. — Якби ж то Синьозірка зробила його вояком. Якби ж я дозволив йому битися, замість відіслати...

Його перебив крик Хмарохвоста:

— Вогнесерде! Вогнесерде! Яснолапка ще жива!

Воєвода озирнувся і побіг на інший кінець галявини до новачки. Її біло-руде хутро, завжди ретельно доглянуте і вилизане, стало голчастим від засохлої крові. З одного боку обличчя було вирвано клапоть шерсті, а там, де мало бути око, виднілось тільки озерце крові. Одне вухо було розірване, а мордочку перетинали рани від величезних кігтів.

Вогнесерд почув, як біля нього глухо зітхнула Піскошторма.

— Ні… — прошепотіла руда киця. — Ні, Зореклане, ні!

Спершу Вогнесерд подумав, що Хмарохвіст помиляється, що Яснолапка мертва, але ось побачив, як її боки ледь помітно здіймаються в такт диханню, а на ніздрях бульбашками надимається кров.

— Приведіть Попелюшку, — наказав він.

Піскошторма кинулась до табору, а Сіросмуг стояв над тілом Прудколапа, нагостривши всі свої чуття на випадок, якщо їхній ворог повернеться. Вогнесерд же все дивився на понівечене тіло Яснолапки. Увесь його страх чомусь зник. Він не відчував нічого, крім крижаного спокою, несамовитої вольової рішучості помститися за смерть молодих новаків. Воєвода попросив у Зореклану заступництва і сил, щоб вивільнити шал на того, хто наважився скоїти цю розруху, ким би він не був.

Хмарохвіст улігся біля непорушної новачки і заходився вилизувати її лице і хутро навколо вушок.

— Не помирай, Яснолапко, — благав він. — Я з тобою. Скоро прийде Попелюшка. Тримайся, ще трошки.

Вогнесерд ніколи не бачив, щоб Хмарохвіст був у такому сум’ятті. Сподівався тільки, що білому котику не доведеться відчути біль, який відчував він, коли померла його люба Плямолистка, чи коли Сіросмуг втратив Срібнострумку.

Вушко Яснолапки смикнулося від лагідного дотику Хмарохвоста. Уціліле око розплющилось вузенькою шпаринкою і знову стулилось.

— Яснолапко, — Вогнесерд схилився до неї та квапливо заговорив. — Яснолапко, ти можеш сказати, що зробило це з тобою?

Яснолапка ширше розплющила око і втупила у Вогнесерда посоловілий погляд.

— Що сталося? — повторив він. — Що це зробило?

Яснолапка тоненько запищала, і її писк поступово склався у слова. Вогнесерд нажахано витріщився на новачку: він розібрав те, що вона намагалася сказати.

— Зграя, зграя, — шепотіла Яснолапка. — Вбити, вбити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 20

— Вона житиме? — стривожено запитав Вогнесерд.

Попелюшка важко зітхнула. Вона прийшла до Зміїних Скель так швидко, як тільки дозволяла її хвора лапка, і зробила все, що могла. Медикиця підлікувала найгірші рани Яснолапки павутинням, щоб зупинити кров, і дала макового насіння, щоби пригасити біль. Нарешті новачка достатньо оклигала, і її відтягли назад до табору, де вона тепер лежала у гніздечку біля кубла Попелюшки.

— Я не знаю, — зізналась медикиця. — Я зробила все, що могла. Зараз вона в лапах Зореклану.

— Вона сильна киця, — нявкнув Вогнесерд, підбадьорюючи себе самого.

Тепер, коли він дивився на Яснолапку, що лежала поміж галузок папороті, вона не здавалась йому сильною. Новачка здавалась меншою за кошеня, якимось клаптиком шерсті. Вогнесерд практично передчував, що кожен її подих може виявитися останнім.

— Навіть якщо вона оклигає, то все одно буде жахливо пошрамована, — застерегла його Попелюшка. — Я не змогла зберегти їй вухо чи око. Не знаю, чи зможе Яснолапка колись стати воячкою.

Вогнесерд кивнув. Йому аж замлоїло, коли він змусив себе глянути на лице Яснолапки, обмотане павутинням. Це нагадувало йому про нещасний випадок із Попелюшкою, коли Жовтоікла сказала, що лапка киці ніколи не зростеться правильно.

— Яснолапка сказала щось про «зграю», — промурмотів він. — Цікаво, що вона там справді побачила.

Попелюшка похитала головою.

— Те, чого ми всі зараз боїмося. Щось у лісі вистежує нас. Я чула його у снах.

— Я знаю, — Вогнесердові замлоїло з жалю. — Мені давно вже слід було щось зробити. Зореклан і Синьозірку попереджав.

— Але Синьозірка більше не поважає Зоряний Клан. Я дивуюся, що вона його взагалі слухає.

— Ти думаєш, через це все і сталося? — Вогнесерд озирнувся на медикицю.

— Ні, — голос Попелюшки був напружений, вона підійшла і притулилася до нього. — Зореклан не посилає зло, я певна цього.

Вона говорила, а тим часом шарудіння в тунелі сповістило про прихід Хмарохвоста.

— Я ж сказала тобі відпочити, — нявкнула Попелюшка.

— Я не міг заснути, — білий котик підійшов і вмостився на папороті біля своєї подруги. — Я хочу бути з Яснолапкою, — він схилив голову і лагідно лизнув її плече. — Спи спокійно, Яснолапко. Ти досі прекрасна, — муркотів він. — І повертайся до нас. Я не знаю, де ти зараз, але повертайся.

Він ще якусь мить її вилизував, а тоді звернув на Вогнесерда ворожий погляд.

— Це все твоя провина! — випалив Хмарохвіст. — Вони з Прудколапом мали стати вояками, тоді б вони не пішли туди.

Вогнесерд спокійно відповів на його погляд.

— Так, я знаю, — нявкнув він. — Повір мені, я намагався.

Він урвав мову, почувши м’яку ходу іншого кота, і, озирнувшись, побачив Синьозірку. Вогнесерд посилав по неї Піскошторму, яка теж вийшла на галявину медикиці.

Провідниця спинилась і мовчки глянула на Яснолапку. Хмарохвіст виклично підвів голову. На якусь мить Вогнесерд було подумав, що вояк звинуватить Синьозірку в тому, що вона відповідальна за страхітливі рани його подруги, та він мовчав.

Провідниця кілька разів кліпнула і запитала:

— Вона помирає?

— На те воля Зореклану, — сказала їй Попелюшка, перехопивши погляд Вогнесерда.

— І якого ж милосердя ми можемо від них чекати? — прогарчала Синьозірка. — Якщо на те справді воля Зореклану, Яснолапка помре.

— Так і не ставши воячкою, — нявкнув Хмарохвіст тихим і скорботним голосом, після чого знову заходився вилизувати плече Яснолапки.

— Ну чому ж, — неохоче сказала Синьозірка. — Існує ритуал, що його, на щастя, нині мало використовують. Коли вмирущий новак достойний, його можна висвятити у вояки, щоб він узяв своє вояцьке ім’я у Зореклан, — тут вона завагалася.

Вогнесерд затамував подих. Невже Синьозірка справді відкине свою лють на предків і визнає важливість Зоряного Клану в житті вояка? Чи збиралась вона визнати, що Яснолапці не було надано заслуженого вояцького статусу?

Хмарохвіст знову глянув на сіру кішку.

— То зроби це, — прогарчав він.

Синьозірка ніяк не відреагувала на те, що їй наказує наймолодший у Клані вояк. Вогнесерд і Попелюшка стежили за розвитком подій, торкаючись шубками і заспокоюючи одне одного; Піскошторма мовчки спостерігала збоку. Провідниця схилила голову і заговорила:

— Я прошу моїх предків-вояків звернути погляди на цю новачку. Вона засвоїла вояцький правильник і віддала своє життя, слугуючи Клану. Нехай Зореклан прийме її до себе войовницею, — тоді вона зробила паузу, а її очі спалахнули люттю, схожою на крижаний вогонь. — Її знатимуть як Безлику, як нагадування всім котам про те, що Зоряний Клан зробив, аби забрати її в нас, — прогарчала Синьозірка.

Вогнесерд нажахано дивився на провідницю. Як вона може використовувати цю тяжко скалічену кицю для війни з предками?

— Але ж це жорстоке ім’я! — запротестував Хмарохвіст. — Що, коли вона виживе?

— Тоді ми тим паче будемо мати достатньо причин пам’ятати, до чого нас довів Зореклан, — ледь прошепотіла Синьозірка. — Вона стане воячкою як Безлика або ж не стане нею взагалі.

Хмарохвіст ще якусь секунду дивився в обличчя провідниці, а в його синіх очах палав викличний вогник, але врешті він схилив голову, наче збагнувши, що немає сенсу сперечатися.

— І нехай Зореклан прийме її, названу Безликою, — закінчила Синьозірка. Вона схилила голову і легенько торкнулась носиком голови Безликої. — Ось і все.

Цей доторк розбудив Безлику, її очі розплющились, і в них з’явився незмірний жах. Якусь мить вона знову боролася з непритомністю.

— Зграя, зграя! — видихнула киця. — Вбити, вбити!

Синьозірка здригнулась і нащетинилась.

— Що? Про що вона? — запитала провідниця.

Але Безлика знову знепритомніла. Синьозірка ошаліло позирала то на Попелюшку, то на Вогнесерда.

— Про що вона? — повторила провідниця. 

— Я не знаю, — стривожено нявкнула Попелюшка. — Це все, що вона сказала.

— Але ж, Вогнесерде, я тобі розповідала… — Синьозірка насилу вимовляла слова. — Зореклан показав мені зло в лісі, він назвав його «зграя». Це зграя зробила?

Попелюшка уникала дивитись їй у вічі, натомість підійшла перевірити Безлику. Вогнесерд марно шукав відповіді, яка б задовольнила його провідницю. Він не хотів, щоб Синьозірка знала, що на котів, ніби на яку здобич, полює безіменний, безликий ворог. Проте воєвода також знав, що пустопорожніх запевнень їй буде не досить.

— Ніхто не знає, — нарешті відповів він. — Я попереджу патрулі, щоб пильнували, але…

— Але якщо Зореклан нас покинув, патрулі не допоможуть, — скрушно закінчила Синьозірка. — Можливо, саму зграю вони послали, щоб покарати мене.

— Ні! — сміливо відповіла Попелюшка. — Зоряний Клан не посилав зграю. Вони дбають про нас, вони б ніколи не порушили життя цілого лісу і не знищили б цілий Клан за якусь єдину провину. Синьозірко, ти мусиш у це повірити.

Провідниця проігнорувала її. Вона підійшла до Безликої та спинилась, дивлячись просто на неї.

— Пробач, — нявкнула Синьозірка. — То я наразила тебе на лють Зореклану.

Тоді вона повернулась і пішла до свого кубла.

І щойно провідниця пішла, як табором рознісся несамовитий зойк. Вогнесерд кинувся назовні та побачив, що Довгохвіст і Сіросмуг принесли тіло Прудколапа для поховання. Коли обм’якле чорно-біле тільце поклали посеред галявини, його виховник присів біля нього, торкнувшись носом хутра в ритуальній скорботній позі. Прудколапова мама, Злотоквітка, сиділа поруч, а Ожинко і Вохронька, зведені братик і сестричка Прудколапа, дивились на нього переляканими очима.

Вогнесерд відчув свіжу хвилю скорботи. Довгохвіст був хорошим виховником Прудколапа. І він не заслужив того болю, крізь який йому тепер доводилось проходити.

Повертаючись до галявини Попелюшки, він побачив, що Піскошторма підійшла до медикиці, яка притискала свіжі жмутки павутиння до просоченого кров’ю хутра.

— Може, вона й оклигає, — нявкнула руда кішка. — Якщо котрийсь із котів і зможе їй допомогти, то хіба ти, Попелюшко.

Медикиця підвела голову і вдячно моргнула.

— Дякую, Піскоштормо. Але на більше лікувальні трави не здатні. І якщо Безлика виживе, то навряд чи захоче мені подякувати, — вона перехопила погляд Вогнесерда. В очах Попелюшки він побачив страх перед тим, що скалічена киця не зможе змиритися зі своїм жахливо спотвореним обличчям. Яке майбутнє може чекати королеву, сам вигляд якої вічно нагадуватиме про це живе жахіття?

— Я все одно про неї дбатиму, — пообіцяв Хмарохвіст, на хвилю відірвавшись від подруги.

Вогнесерд відчув нотку гордощів. Якби ж то його колишній новак демонстрував таку ж непохитну відданість вояцькому правильнику, він був би одним із найкращих вояків у Громовому Клані.

Піскошторма лагідно торкнулася Безликої носом і рушила геть.

— Я принесу свіжини вам із Хмарохвостом, — нявкнула вона Попелюшці. — І для Безликої теж. Раптом вона захоче їсти, коли прокинеться, — і з таким рішучим оптимізмом войовниця вийшла на галявину.

— Я не хочу їсти, — нявкнув Хмарохвіст. Голос його був глухий і виснажений. — Мені погано.

— Тобі треба поспати, — сказала йому Попелюшка. — Я дам тобі макового насіння.

— Макового насіння я теж не хочу. Хочу бути з Безликою.

— Я не питаю, чого ти хочеш, я кажу, що тобі треба, — відрізала Попелюшка. — Ти провів минулу ніч на стійці, — і вже лагідніше додала: — Я обіцяю розбудити тебе, коли щось зміниться.

Попелюшка рушила по макове насіння, а Вогнесерд співчутливо глянув на свого родича.

— Вона медикицька, — зауважив він. — Хмарохвосте, ти мусиш з’їсти макове насіння. Це наказ.

Хмарохвіст не відповів, але коли Попелюшка принесла макову голівку і витрусила з неї кілька зернят, він без суперечок злизав їх. Геть виснажений, вояк згорнувся клубочком біля Безликої і вже через мить заснув.

— Я ніколи не думав, що він зможе настільки перейматися кимось іншим, — промурмотів Вогнесерд.

— А ти не помічав? — поза тривогою в очах Попелюшки промайнуло якесь миле здивування. — Він уже добрий сезон упадає коло Безликої. Знаєш, він справді любить її.

Тепер, коли Вогнесерд бачив, як двоє котів сплять, згорнувшись укупочці, він міг у це повірити.

* * *

Воєвода рушив до купи свіжини. Був уже майже сонцепік, та хоч яскраві промені падали на галявину, в них було небагато тепла. До лісу прийшов гололист.

Від загибелі Прудколапа й поранення Безликої минуло вже кілька днів. Вогнесерд саме ходив провідати кицю, яка все ще боролася за своє життя. Попелюшка стала більш обнадійливою щодо її здоров’я. Хмарохвіст же мало не кожну хвилину проводив біля подруги. Вогнесерд тимчасово звільнив його від вояцьких обов’язків, щоб він міг доглядати за Безликою.

Перейшовши галявину, Вогнесерд побачив Сіросмуга, що вибрався з вояцького кубла і попрямував до купи свіжини. Та не встиг сірий вояк підійти, як його відштовхнув плечем Темносмуг і вихопив з-перед нього кролика. Порохошуб, який вже обрав собі страву на обід, вороже глянув на Сіросмуга, і той закляк, не наважуючись підійти до влову, доки двоє вояків не відійшли геть.

Вогнесерд пришвидшив крок і вже за мить стояв біля товариша.

— Не звертай уваги, — пробурмотів він. 

Сіросмуг вдячно глянув на нього, а тоді витягнув собі сороку.

— Ходімо разом поїмо, — запропонував Вогнесерд, обравши собі водяну мишку, і пішов на осоння біля вояцького кубла. — Не дозволяй тим двом себе настрахати, — додав воєвода. — Вони не завжди будуть такими злими.

Сіросмуг не виглядав переконаним, але нічого не сказав, тож друзі усілися пообідати. На іншому боці галявини Вохронька й Ожинко гралися з кошенятами Верболози. Вогнесерда пройняв жаль, коли він згадав, як із ними іноді гралася Безлика, ніби готувалася до того дня, коли матиме своїх кошенят. Чи зможе вона коли-небудь стати матір’ю після цього всього?

— Я не можу, наскільки той котик схожий на батька, — нявкнув Сіросмуг, роздивляючись кошенят.

— Усе нормально, поки він не поводиться так, як батько, — відповів Вогнесерд. Він застиг, побачивши, як Ожинко притиснув до землі значно менше кошенятко Верболози, та вмить розслабився: маля скочило на лапки і весело кинулося на Ожинка.

— Йому вже пора би стати новаком, — зауважив Сіросмуг. — Вони з Вохронькою старші, ніж… — він не договорив. Його погляд став жалісним і якимось далеким.

Вогнесерд знав: Сіросмуг думає про своїх кошенят, яких залишив у Річковому Клані.

— Так, час уже замислитися про виховників для них, — погодився воєвода, сподіваючись відволікти друга від гірких спогадів. — Я запитав Синьозірку, чи можна мені стати виховником Ожинка. Як гадаєш, хто…

— Ти хочеш тренувати Ожинка? — Сіросмуг витріщився на нього, а в його очах був біль. — Думаєш, це добра ідея?

— Чому ні? — запитав Вогнесерд, відчуваючи поколювання по шкірі. — У мене немає новака, Хмарохвіст же став вояком.

— Бо тобі не подобається Ожинко! — відповів Сіросмуг. — Я тебе не звинувачую, але чи не краще, якби його виховував той, хто йому довіряє?

Вогнесерд замислився. У словах Сіросмуга була правда, та воєвода знав, що не зможе довірити цієї справи жодному коту. Він мусив сам пильнувати Ожинка, аби бути певним, що той повністю відданий Громовому Кланові.

— Я вже прийняв рішення, — різко нявкнув Вогнесерд. — Я хотів запитати, кого б ти міг порадити для Вохроньки.

Сіросмуг зробив паузу, ніби хотів продовжити суперечку, але передумав і просто знизав плечима.

— Дивно, що ти взагалі спитав. Я думаю, вибір очевидний, — та коли Вогнесерд не відповів, він додав: — Піскошторма, ти, телепню!

Вогнесерд жував шматок миші, це дало йому час подумати. Піскошторма була досвідченою воячкою. Новачкою вона тренувалася разом із ним, Сіросмугом і Порохошубом, але єдина з них ще не мала власного новака. Та щось стримувало його від того, щоб доручити подрузі Вохроньку.

Ковтнувши мишу, воєвода нявкнув:

— Я ніби вже пообіцяв, що Сніжка виховуватиме Орлякошуб. Буде справедливо, якщо я запитаю Синьозірку, чи можна йому взяти Вохроньку — він же був такий засмучений через це все. Крім того, він чудовий вояк.

Сіросмуг почувався гордим за Орлякошуба — той же був його новаком. Йому було дуже приємно чути про успіхи молодого вояка, та він усе одно недовірливо повів вухами.

— Зізнайся, Вогнесерде, це ж не справжня причина.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти не хочеш віддавати Вохроньку Піскоштормі, бо боїшся того, що може зробити Тигрозір.

Вогнесерд глянув на друга і усвідомив, що Сіросмуг мав рацію. Це й була справжня причина, та він не хотів її визнавати, навіть для себе самого.

— Ти хочеш захистити її, — продовжив Сіросмуг після мовчанки.

— А що з цим не так? — запитав Вогнесерд. — Тигрозір уже раз змусив Темносмуга привести до нього кошенят. Гадаєш, на цьому все скінчиться? Гадаєш, йому досить буде просто бачитися з ними на Зборищах?

— Ні, не гадаю, — роздратовано форкнув Сіросмуг. — Але що подумає Піскошторма? Вона не якась маленька гарненька королева, що ховається за спинами сильних вояків. Вона може сама за себе постояти.

Вогнесерд непевно знизав плечима.

— Піскоштормі доведеться просто прийняти це. Я певен, що Синьозірка дозволить Орлякошубові виховувати Вохроньку.

Бурштинові очі Сіросмуга зблиснули в передчутті біди.

— Ти — воєвода. Але Піскоштормі це все не сподобається, — попередив він.

* * *

— Ти хочеш бути виховником Ожинка? — запитала Синьозірка.

Вогнесерд стояв у її кублі. Він щойно порушив питання про висвячення новаків, запропонувавши провести церемонію ввечері.

— Так, — сказав Вогнесерд. — А Орлякошуб хотів би взяти Вохроньку.

Синьозірка примружила очі.

— Один зрадник виховуватиме сина іншого зрадника, — гаркнула провідниця. Очевидно, її мало цікавила Вохронька з її виховником. — Як чудово.

— Синьозірко, у Клані немає зрадників, — спробував запевнити її Вогнесерд, притлумивши свої сумніви щодо Ожинка.

Провідниця зневажливо пирхнула:

— Роби, що хочеш, Вогнесерде. Чому мене має хвилювати доля цієї банди?

Вогнесерд втомився з нею сперечатися. Він вийшов із кубла провідниці на галявину. Сонце вже сідало, і Клан почав збиратися під Високим Каменем, очікуючи на церемонію. Вогнесерд помітив Орлякошуба і підкликав його.

— Гадаю, ти вже готовий до власного новака, — сказав він воякові. — Хотів би стати виховником для Вохроньки?

Орлякошуб захоплено глянув на воєводу.

— Чесно? — вигукнув кіт. — Я був би щасливий!

— Я певен, ти впораєшся, — нявкнув Вогнесерд. — Знаєш, що робити під час церемонії?

Раптом він затнувся: з вояцького кубла вийшла Піскошторма і попрямувала до нього.

— Зачекай хвильку, — пробурмотів воєвода Орлякошубові. — Зараз повернусь.

І він пішов назустріч рудій воячці.

— Що це я таке чую від Сіросмуга? — вимогливо запитала Піскошторма, як тільки Вогнесерд наблизився. — Це правда, що ти попросив Синьозірку дозволити Орлякошубові виховувати Вохроньку?

Вогнесерд нервово ковтнув. Її смарагдові очі люто палахкотіли, а хутро на плечах стало дибки.

— Так, це правда, — почав було він.

— Але я досвідченіша за нього.

Вогнесерд опирався бажанню розповісти правду — це заради неї ж, а не просто так. Але він не міг сказати, що хоче захистити Піскошторму від можливих проблем із Тигрозором, це б тільки розлютило її ще більше. Вона подумає, що Вогнесерд вважає її надто слабкою, аби впоратися із загрозою Тіньового провідника.

— Ну що? — не вгавала Піскошторма. — Ти думаєш, я не зможу бути доброю виховницею?

— Та ні, — заперечив Вогнесерд.

— То що тоді? Назви мені одну адекватну причину, чому я не можу тренувати Вохроньку!

— Бо я … — Вогнесерд розпачливо озирнувся, намагаючись вигадати щось правдоподібне. — Бо я хочу, щоб ти водила додаткові мисливські виправи. Ти прекрасна мисливиця, Піскоштормо. Найкраща з усіх. А під час гололисту здобичі знову буде мало. Ти нам дуже потрібна, — говорячи це, він усвідомив, що сказав-таки правду. Додаткові виправи під проводом Піскошторми були б єдиним способом прогодувати Клан упродовж гололисту.

Проте руду войовницю така відповідь не вразила.

— Ти просто вигадуєш відмовки, — докірливо нявкнула вона. — Не бачу причин, чому я не можу і водити виправи, і виховувати Вохроньку. Вона кмітлива і прудка, і я закладаюсь, що вона теж стане прекрасною мисливицею.

— Пробач, — нявкнув Вогнесерд. — Я вже попросив Орлякошуба взяти Вохроньку. Я попрошу Синьозірку віддати тобі одне з кошенят Верболози, коли закінчиться гололист. Гаразд?

— Ні, не гаразд, — зашипіла Піскошторма. — Я не зробила нічого поганого, щоб ти мене отак відкидав. Я тобі цього не забуду, Вогнесерде.

Вона відвернулася, ігноруючи його гукання, і пішла до Морозошубки й Ряболиці. Вогнесерд хотів піти за нею, але спинився. Йому нічого більше було сказати, до того ж Синьозірка вже вийшла зі свого кубла, аби скликати Клан на віче.

Коли всі зібралися на галявині, Вогнесерд помітив Сіросмуга, що сидів самотою неподалік від Високого Каменя. Мишошубка демонстративно пройшла повз нього і сіла біля інших котів. Вогнесерд дратувався через те, що Клан усе ще відмовлявся прийняти Сіросмуга. Він хотів піти підтримати друга, але мусив залишатися на місці, готуючись до своєї ролі в церемонії. За мить з тунелю, що вів до Попелюшки, з’явилися Хмарохвіст із Білоштормом і, на Вогнесердове полегшення, сіли біля Сіросмуга.

Попелюшка вийшла слідом за ними і хутко пошкандибала до Вогнесерда. Коли медикиця підійшла ближче, він помітив, що її блакитні очі радісно сяють.

— Гарні новини, — промовила вона. — Безлика щойно прокинулася і змогла навіть трохи поїсти. Думаю, тепер їй стане краще.

Вогнесерд задоволено муркнув:

— Це чудово, Попелюшко.

Та, незважаючи на добрі новини, він не міг не турбуватися, як Безлика сприйме те, що її мордочку так спотворено.

— Вона вже може сидіти і навіть намагається вмиватися, — продовжила Попелюшка, — але дуже непевно тримається. Доведеться їй побути в мене ще кілька днів.

— Безлика казала що-небудь про те, що на неї напало?

Медикиця похитала головою.

— Я пробувала в неї запитати, але це її надто засмучує. Уві сні вона досі викрикує «зграя» і «вбити».

— Клан мусить знати, — нагадав їй Вогнесерд.

— Кланові доведеться зачекати, — різко відповіла Попелюшка. — Безликій потрібні спокій і тиша, якщо ти хочеш, щоб вона одужала.

Вогнесерд хотів запитати, коли приблизно Безлика буде готова з ним поговорити, але мусив відкласти розмову, бо Злотоквітка саме вийшла з ясел, ведучи за собою двох кошенят. Вогнесерд помітив, як ретельно вона вимила їх обох. Руде хутро Вохроньки палахкотіло, ніби вогник, у світлі призахідного сонця, а Ожинкова темна шубка лискуче переливалася. Коли вони підійшли ближче до Високого Каменя, Вохронька аж підскочила від захоплення, але Ожинко зберігав спокій, поважно крокуючи з піднятим хвостом.

Вогнесерд гадав, чи так само виглядав Тигрозір, коли тільки став новаком? Чи так само обіцяв бути хоробрим і назавжди відданим Кланові? Чи його провідник і виховник передчували, що з ним станеться в майбутньому?

Синьозірка підкликала кошенят до підніжжя Високого Каменя. Провідниця виглядала жвавішою, ніж зазвичай — ніби навіть вона не могла почуватися байдужою від думки про нових вояків, що зможуть боротися за її Клан.

— Орлякошубе, — почала Синьозірка, — Вогнесерд сказав мені, що ти готовий прийняти свою першу новачку. Тож ти будеш виховником для Вохролапки.

Захоплено дивлячись на свою новачку, Орлякошуб виступив наперед, і Вохролапка побігла йому назустріч.

— Орлякошубе, — продовжила Синьозірка, — ти показав себе вірним і розумним вояком. Зроби все, щоби передати ці чесноти Вохролапці.

Орлякошуб торкнувся носами із Вохролапкою, і вони відійшли набік, а Синьозірка тим часом звернулася до Вогнесерда.

— Тепер, коли Хмарохвіст уже став вояком, ти попросив дозволу взяти ще одного новака. Тож ти будеш виховувати Ожинолапа.

Її очі палахкотіли, і Вогнесерд із жахом усвідомив, що провідниця все ще підозрює його в чомусь недоброму через бажання виховувати сина Тигрозора. Та що б Синьозірка собі не думала, він знав, що ним керує вірність Кланові.

Ожинолап вирушив до свого виховника, і вони з Вогнесердом зустрілися посередині кола. Глянувши в очі юному новакові, воєвода відчув водночас і спантеличення, і виклик.

«Яким він буде гарним вояком! — подумав Вогнесерд. — Якби ж він лише не був сином Тигрозора!»

— Вогнесерде, ти проявив себе як хоробрий і кмітливий вояк, — нявкнула Синьозірка, та її очі були примружені. — Я певна того, що ти передаси всі свої знання цьому новакові.

Вогнесерд нахилив голову і торкнувся носами з Ожинолапом. Він повів новака на край галявини, а той вже не вгавав:

— А що ми тепер будемо робити, Вогнесерде? Я хочу навчитися всього — битися, і полювати, і знати все-все про інші Клани…

Незважаючи на сумніви, Вогнесерд змушений був визнати, що Ожинолап вочевидь нічого не знав про ворожнечу між його виховником і його батьком. І це завдяки Злотоквітці, що сиділа і спостерігала за ними з виразом, який неможливо було зрозуміти. Мабуть, вона була не надто щаслива від того, що Вогнесерд вирішив сам виховувати сина Тигрозора. А що трапиться, коли Тіньовий провідник про це дізнається? Воєвода відчував на собі пильний погляд Темносмуга і знав, що той неодмінно поділиться новинами з Тигрозором на наступному Зборищі, якщо не раніше.

— Усьому свій час, — пообіцяв Вогнесерд жвавому новаку. — Завтра ми підемо з Орлякошубом і твоєю сестричкою оглянути територію. Тоді ти дізнаєшся, де пролягають наші кордони і як розпізнати запахи інших Кланів.

— Класно! — захоплено вигукнув Ожинолап.

— Але зараз, — продовжив Вогнесерд, побачивши, що Синьозірка вже завершує віче, — можеш піти і познайомитися з іншими новаками. Не забудь, що сьогодні ти вже спиш із ними.

Махнувши хвостом, воєвода відпустив Ожинолапа, і той поскакав до своєї сестри. Навколо них юрмилися інші коти, вітаючи новаків і вигукуючи їхні нові імена.

Вогнесерд помітив, як Сіросмуг підвівся і пішов до нього. Коли він проходив повз Піскошторму, та звернулася до нього:

— Сіросмуже, а тобі не прикро, що тобі не дали новака?

— Трохи, — відповів той. Він звучав непевно і весь час позирав на Вогнесерда. — Та мені все одно можна не чекати цього найближчим часом. Половина Клану навіть не хоче, щоб я тут був.

— Тоді ця половина — мишомізкі клубки шерсті, — сказала Піскошторма, лизнувши його у вухо.

Сіросмуг знизав плечима.

— Я знаю, що мені доведеться показати свою відданість Клану, перш ніж зможу знову взяти новака. А в тебе невдовзі він буде, — додав кіт, ніби прочитавши її думки, — коли трійня Верболози трохи підросте.

Піскошторма виглядала роздратованою. Вогнесерд вагався, чи варто знову спробувати з нею заговорити, та побачивши, що він наближається, киця повернулася до Сіросмуга і голосно нявкнула:

— Ходімо подивимося, може, ще залишилося трохи свіжини.

Вогнесерд спинився і гірко споглядав, як Піскошторма підвелася і пішла до середини галявини. Сіросмуг стурбовано глянув на друга, а тоді рушив за нею.

Вогнесерд відчував розчарування. Усі його спроби відновити колишній тісний зв’язок із Піскоштормою провалювалися з тріском, а він усе дужче сумував, і його самоту не міг розвіяти ніхто, окрім неї.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 21

— Тримайся позаду, — застеріг Орлякошуб. — Це небезпечне місце.

Він із Вогнесердом та двоє їхніх новаків стояли на межі Громошляху. Ожинолап та Вохролапка морщили носики від гіркого запаху.

— Ніби не дуже небезпечно, — нявкнув Ожинолап. Він обережно простягнув лапку з явним наміром опустити її на темну кам’яну поверхню.

У ту ж мить Вогнесерд відчув страхітливе дрижання і ревіння потвори, що наближалася.

— Назад! — крикнув він.

Ожинолап відстрибнув назад на безпечну місцину, а потвора водномить промчала повз, скуйовдивши його хутро смердючим вітром. Новак тремтів від шоку.

Очі Вохролапки широко розплющились.

— Що то було? — нявкнула вона.

— Потвора, — пояснив Вогнесерд. — У своїх черевах вони переносять Двоногів. Але ніколи не сходять із Громошляху, тож ви в безпеці, доки не пхаєтесь, куди не слід, — він суворо глянув на Ожинолапа. — Коли вояк тобі каже щось робити — роби. Як маєш запитання — питай, але опісля.

Ожинолап кивнув, переминаючись із лапи на лапу.

— Пробач, Вогнесерде.

Котик уже майже отямився від шоку. Вогнесерд зауважив про себе, що чимало старших і досвідченіших вояків були б нажахані такою близькою зустріччю з потворою. Відколи вони покинули табір рано-вранці, Ожинолап уже довів, що він хоробрий, допитливий і спраглий до знань. Якби цей новак був сином якогось іншого кота, Вогнесерд пишався б тим, що він його виховник.

Піскошторма, Сіросмуг та Білошторм вирушили у досвітній патруль, а Вогнесерд із Орлякошубом тим часом повели своїх новаків на оглядини угідь. Воєвода несподівано для себе самого збагнув, що навіть добре знайомими і второваними шляхами рухається крадькома, остерігаючись тіней та боячись, що наступної миті може зіткнутися з тією темною силою, що поселилась у лісі.

Він уникав Зміїних Скель, щоб не наражатися на небезпеку, потикаючись у те прокляте місце з новаками. Невдовзі, і Вогнесерд це знав, йому доведеться-таки щось удіяти із загрозою, яка там зачаїлася. Але поки що треба зачекати, доки Безлика достатньо оклигає, щоб розповісти йому про нападника. Глибоко всередині Вогнесерд постійно мучився питанням, чи зможуть його вояки впоратися з цією невідомою загрозою.

— А що це там? — Вохролапка махнула хвостом у напрямку лісу потойбіч Громошляху.

— То Тіньові угіддя, — сказав їй Орлякошуб. — Відчуваєш їхній запах?

Прохолодний вітерець доносив запахи Тіньового Клану. Ожинолап і Вохролапка роззявили роти, щоб відчути його.

— Ми його вже знаємо, — оголосила Вохролапка.

— Овва? — Орлякошуб глипнув на Вогнесерда.

— Коли Темносмуг водив нас до кордону, щоб зустрітися з татом, — пояснив Ожинолап.

— Я тоді помітив їх, — Вогнесерд хотів показати Орлякошубові, що для нього це не новина. — Не думаю, що можна винуватити Тигрозора за бажання з ними зустрітися, — швиденько додав він, змушуючи себе звучати милосердно.

Орлякошуб не відповів, але помітно стурбувався, ніби поділяючи Вогнесердові сумніви стосовно стосунків Тигрозора із цими Громовими кошенятами.

— А ми можемо зараз піти побачитися з татом? — з ентузіазмом запитала Вохролапка.

— Ні! — вражено відповів Орлякошуб. — Коти не ходять на землі інших Кланів. Якщо нас піймає патруль — будемо мати великі проблеми.

— А ми їм скажемо, що Тигрозір — наш тато, — наполягав Ожинолап. — Бо під час останньої зустрічі він казав, що хоче ще нас побачити.

— Орлякошуб уже сказав — ні, — гаркнув Вогнесерд. — А якщо я побачу, що хтось із вас бодай лапою переступив межу — хвости пообриваю!

Вохролапка відстрибнула назад, наче остерігаючись, що воєвода готовий тут-таки виконати погрозу.

А ось Ожинолап кілька довгих митей дивився просто на Вогнесерда своїми проникливими бурштиновими очима.

— Вогнесерде, — нерішуче нявкнув він, — тут є ще щось, правда ж? Чому ніхто не говорить із нами про нашого батька? Чому він покинув Громовий Клан?

Воєвода не зводив погляду з новака. Уникнути такого прямого запитання він просто не міг. Колись давно Вогнесерд пообіцяв Злотоквітці розказати її кошенятам правду, але зараз хотів мати трохи більше часу на роздуми про те, що саме має сказати.

Воєвода кинув швидкий погляд на Орлякошуба, а той промурмотів:

— Якщо ти не розповіси, це зробить хтось інший.

Вогнесерд збагнув, що вояк має рацію. Настав йому час виконати дану Злотоквітці обіцянку. Прочистивши горло, він нявкнув:

— Добре. Давайте знайдемо місцину, щоб перепочити, і я вам усе розповім.

Вогнесерд відійшов на кілька кролячих стрибків від Громошляху, аж поки знайшов у землі заглибину, закриту хащами папороті, яка зараз, після перших приморозків гололисту, побуріла і пообламувалась. Двоє новаків пішли за ним, у їхніх очах палала цікавість.

Вогнесерд перевірив, чи не чутно запаху собаки, тоді сів на засохлій траві й підібгав під себе лапки. Орлякошуб залишався на верхівці схилу, пантруючи небезпеку — чи то від собаки, чи то з боку Тіньового Клану, до якого тут було лапою подати.

— Перш ніж я щось розповім про вашого батька, — почав воєвода, — я попрошу вас запам’ятати, що Громовий Клан вами пишається. Ви обоє станете чудовими вояками. І те, що я зараз скажу, ніяк на це не вплине.

Цікавість новаків тим часом змінилася неспокоєм. Вогнесерд знав, що їм не терпиться почути, що ж він скаже далі.

— Тигрозір — то великий вояк, — продовжив кіт. — І ваш батько завжди хотів бути провідником Клану. Перш ніж покинути Громовий Клан, він був його воєводою.

Ожинолап захоплено блиснув очима.

— Коли я стану вояком, то теж хочу бути воєводою.

Вогнесердове хутро заворушилося від цього доказу амбіцій новака, таких схожих на Тигрозорові.

— Слухай тихенько.

Ожинолап покірливо схилив голову.

— Як я вже казав, Тигрозір завжди був великим вояком, — продовжив Вогнесерд, насилу виштовхуючи із себе кожне слово в холодне повітря. — Але у нас була битва з Річковим Кланом за Сонячні Скелі, і Тигрозір скористався цією нагодою, щоб убити Рудохвоста — Громового воєводу. Він звинуватив у вбивстві Річкового вояка, але я з’ясував, що трапилось насправді.

Вогнесерд зробив паузу. Обоє новаків дивилися на нього із сумішшю недовіри і жаху.

— Тобто… він убив кота із власного Клану? — заціпеніла Вохролапка.

— Я в це не вірю! — відчайдушно вигукнув Ожинолап.

— Це правда, — нявкнув Вогнесерд. Його аж нудило від спроби оповісти кошенятам правду про зраду їхнього батька так, щоб це на вимогу Злотоквітки було неупереджено і водночас не віддалило б їх від рідного Клану. — Ваш батько сподівався, що стане воєводою замість Рудохвоста, але Синьозірка натомість обрала кота, якого звали Левосерд.

— Але ж Тигрозір не вбив і Левосерда? — тремтливим голоском запитав Ожинолап.

— Ні, не вбив. Левосерд загинув у битві проти Тіньового Клану. Тигрозір таки став воєводою, але йому й цього було недостатньо. Він хотів бути провідником.

Вогнесерд знову зробив паузу, гадаючи, що ще розповідати. Тоді вирішив не обтяжувати новаків історією про те, як Попелюшка скалічилась у пастці, підготовленій для Синьозірки, чи як Тигрозір намагався вбити його самого.

— Тож він змовився із бандою волоцюг із лісу, — продовжив воєвода. — Вони напали на Громовий Клан, а Тигрозір спробував убити Синьозірку.

— Убити Синьозірку! — видихнула Вохролапка. — Але ж вона його провідниця!

— Тигрозір гадав, що так зможе стати провідником замість неї, — якомога нейтральнішим голосом пояснив Вогнесерд. — Громовий Клан вигнав його, тож ваш батько приєднався до Тіньового Клану і став його провідником.

Двоє новаків перезирнулися.

— То наш батько був зрадником? — нявкнув Ожинолап.

— Ну... так, — відповів Вогнесерд. — Я знаю, з цим важко змиритися. Просто пам’ятайте: ви можете пишатися тим, що належите до Громового Клану. А Клан, як я вже казав, пишається вами. Ви не відповідальні за те, що зробив ваш батько. Ви ж можете стати чудовими вояками, цілком відданими Клану й вояцькому правильнику.

— Але ж наш батько не був відданий, — нявкнула Вохролапка. — То він тепер наш ворог?

Вогнесерд перехопив її переляканий погляд.

— Усі коти з усіх Кланів мають у серцях свої інтереси, — лагідно сказав він новачці. — Це і є відданість Клану. І твій батько зараз відданий Тіньовому Клану, а ти зобов’язана бути відданою Громовому.

Якусь хвилю панувала тиша, тоді Вохролапка підвелась і кілька разів лизнула хутро на грудях.

— Дякую, що розповів нам, Вогнесерде. А це… це правда, що Клан нами пишається?

— Правда, — запевнив її Вогнесерд. — Не забувайте: Клан усе це знав, ще коли ви були геть маленькі. І ніхто ж ніколи вас за це не карав, хіба ні?

Вохролапка вдячно йому підморгнула. Воєвода глянув на Ожинолапа і побачив, що той вдивляється в небо поміж навислими галузками папороті. З його вигляду годі було збагнути, що він насправді відчував.

— Ожинолапе? — стривожено нявкнув Вогнесерд. Молодий котик не відповів. Намагаючись заспокоїти його, воєвода повів далі: — Наполегливо працюйте. Будьте відданими Клану, і ніхто не звинуватить вас у тому, що зробив ваш батько.

Ожинолап повернув голову. У його очах палала така лють на свого виховника, яку Вогнесерд колись бачив у Тигрозора. Ніколи ще малий не був такий схожий на свого батька.

— Але ж це неправда, хіба ні? — прошипів новак. — Ти винуватиш нас. Мені байдуже, що ти зараз кажеш. Я бачив, як ти дивишся на мене. Ти думаєш, я буду зрадником, як і він. Ти ніколи мені не довірятимеш, що б я не робив!

Вогнесерд витріщився на котика, не маючи змоги заперечити. Кілька митей він і гадки не мав, що йому відповісти. Поки виховник вагався, Ожинолап зірвався на лапи і кинувся крізь папороті на верх улоговини, де їх чекав Орлякошуб. Вохролапка перелякано зиркнула на воєводу й кинулась навздогін за братом.

Вогнесерд почув, як Орлякошуб нявкнув:

— Готовий іти? Давайте вздовж кордону до Чотиридерева, — тоді спинився і гукнув: — Вогнесерде, ти готовий?

— Уже йду.

На серці йому було важко, але Вогнесерд таки підвівся та пішов за новаками. Незрозуміло, чи вдалося йому пояснити справжнє значення відданості, чи він просто відштовхнув малих іще далі від Громового Клану та від себе?

* * *

Разом з Орлякошубом воєвода вів новаків назад на свої землі. Дорогою Вогнесерд усе шукав якісь сліди зла, що оселилося в цьому лісі. Він нічого не бачив, не відчував незвичних запахів, не бачив слідів роздертої здобичі. Зло, чим би воно не було, знову зачаїлося, і це чомусь лякало Вогнесерда ще дужче. Що ж спроможне скоїти таку розруху, а тоді поринути у глибини лісу, наче його й не було ніколи?

«Треба поговорити з Безликою якнайшвидше», — вирішив він. Громовий Клан досі у небезпеці, воєвода був певен цього. І коли наступний кіт потрапить у пастку — це тільки питання часу.

Назавтра зрання Вогнесерд вийшов на галявину, де, як виявилося, саме збирався вирушати досвітній патруль. Сіросмуг і Піскошторма чекали біля входу до тунелю, а Порохошуб докликався Зололапа з новацького кубла. Вогнесерд поквапився до входу, але перш ніж устиг добігти, Піскошторма гучно нявкнула до Сіросмуга:

— Я вже втомилась чекати. Зустрінемось на верхівці схилу, — і, не дивлячись на воєводу, вона повернулась і зникла.

Вогнесерда огорнув смуток. Він спинився на вході до тунелю, відчуваючи запах Піскошторми, яка вже пішла геть.

— Дай їй трохи часу, — нявкнув Сіросмуг, носом торкаючись плеча Вогнесерда. — Вона отямиться.

— Я навіть не знаю. Ще від зустрічі з Вітряним Кланом…

Порохошуб і Зололап приєднались до Сіросмуга, і Вогнесерд спинився, дивлячись, як коти біжать за Піскоштормою. «Нарешті, — подумав Вогнесерд, — Порохошуб наче змирився з поверненням Сіросмуга настільки, що навіть вирушив із ним у патруль». Можливо, аби знову стати частиною Клану, його другові просто потрібен був час?

Воєвода рушив галявиною до кубла Попелюшки. Безлика сиділа на осонні, а Хмарохвіст, що примостився поруч, умивав її. Рани на боках киці вже гоїлися, рудувато-біле хутро знову починало наростати, і на якусь мить Вогнесерд подумав, що вона майже повернулась до нормального стану. Тоді Безлика підвела голову, і він уперше побачив ушкоджену половину її обличчя без захисного шару павутиння.

Через щоку Безликої тяглися загоєні шрами, смуги голої плоті, де вже ніколи не ростиме хутро. Ока не було, а від вуха зосталося кілька оцупків. Вогнесерд збагнув, наскільки страхітливо доречним було ім’я Безлика, а тоді пригадав, якою бадьорою та життєрадісною вона була раніше. У його животі заворушилась лють. Він має вигнати це зло з їхнього лісу!

Безлика ледь чутно зітхнула, коли Вогнесерд підійшов ближче, і притулилася до Хмарохвоста.

— Усе добре, — лагідно нявкнув Хмарохвіст. — Це лише Вогнесерд, — підвівши погляд на свого колишнього виховника, котик пояснив: — Ти зайшов зі сліпого боку. Вона лякається, коли хтось так робить, але тепер їй щодня кращає.

— Саме так, — погодилась Попелюшка, виходячи зі свого кубла. Придибавши до Вогнесерда, щоби Безлика не могла їх почути, вона продовжила: — Чесно кажучи, більше я майже нічого не можу зробити. Їй просто треба ще час, щоби зміцніти.

— І скільки ж це? — запитав Вогнесерд. — Я маю з нею поговорити, а Хмарохвостові слід повертатись до вояцьких обов’язків. Я знаю, що Піскошторма хотіла взяти його у патруль, — він співчутливо глянув на свого родича, досі дивуючись його відданості Безликій.

Попелюшка знизала плечима.

— Я хочу, аби Безлика сама вирішила, коли їй настане час залишити моє кубло. А ти хіба не думав, що з нею буде далі?

Вогнесерд похитав головою.

— Офіційно вона войовниця…

— І ти думаєш, що серед вас, зірвиголів, у вояцькому кублі, вона буде щаслива? — трохи роздратовано нявкнула Попелюшка. — Їй і досі треба, щоби хтось за нею наглядав.

— Я оце думав, може, їй пожити зі старійшинами, принаймні поки не покращає, — то озвався Хмарохвіст. Він непомітно підійшов до Вогнесерда і медикиці. — Крапохвістка вже зовсім себе заїла через Сніжка. Їй покращає, якщо вона матиме про кого піклуватися.

— Це чудова думка, — тепло нявкнув Вогнесерд.

— Не впевнена, — заперечила Попелюшка. — А що подумає Крапохвістка? Ти знаєш, яка вона горда. Їй не сподобається, що ти начебто робиш їй послугу, відволікаючи від думок про смерть Сніжка.

— Залиш Крапохвістку мені, — нявкнув Вогнесерд. — Я скажу їй, що то вона робить послугу мені, наглядаючи за Безликою.

— Це може спрацювати, — погодилась Попелюшка. — А коли Безликій покращає, вона зможе допомагати старійшинам і так звільнить новаків для іншої роботи.

— Запитаймо її, — нявкнув Хмарохвіст. Він позадкував до Безликої та притиснувся до киці. — Безлико, Вогнесерд хоче з тобою поговорити.

Воєвода пішов за ним.

— Безлико, це Вогнесерд, — її понівечене обличчя поволі повернулось до нього. — Ти б хотіла трохи пожити біля старійшин? — запропонував Вогнесерд. — У мене би просто гора з пліч упала, якби ти допомогла за ними наглядати — у новаків і без того роботи по загривок.

Безлика нервово смикнулась і глянула на Хмарохвоста єдиним уцілілим оком.

— Але ж я не мушу цього робити, хіба ні? Я ж не старійшина.

Хмарохвіст притулився мордою до її обличчя.

— Ніхто тебе ні до чого не змусить, якщо ти сама не захочеш.

— Але ти зробила б мені величезну послугу, — швиденько додав Вогнесерд. — Крапохвістка все ще тужить за Сніжком, їй би стало краще, якби ти, молода енергійна киця, була поблизу, — Безлика все ще вагалася, тож він провадив далі: — Це тільки поки ти знову не станеш на силі.

— А коли ти знову будеш сильна, я допомагатиму тобі тренуватися, — додав Хмарохвіст. — Я певен, ти зможеш полювати і з одним оком та вухом. Просто треба буде попрактикуватися.

Око Безликої знову загорілось надією, і вона поволі кивнула.

— Гаразд, Вогнесерде. Якщо всім так буде найкраще.

— Так і буде, обіцяю. І, Безлико, — Вогнесерд присів біля неї та підбадьорливо лизнув, — Ти можеш щось мені розповісти про той день у лісі? Ти бачила, що на вас напало?

Іскорка впевненості, яка зажевріла в Безликій, знову згасла, і вона притиснулась до Хмарохвоста.

— Я не пригадую, — пробубоніла киця. — Пробач, Вогнесерде, я таки не пригадую.

Хмарохвіст заспокійливо лизнув її голівку.

— Усе добре, не треба думати про це просто зараз.

Вогнесерд спробував приховати розчарування.

— Не біда. Коли раптом що пригадаєш — одразу кажи мені.

— Я тобі скажу дещо, — прогарчав Хмарохвіст. — Коли ми з’ясуємо, що їй це заподіяло, я зроблю з нього вороняче їдло. Обіцяю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 22

Повня залила ліс холодним молочним сяйвом. Синьозірка вела своїх вояків на Зборище. Вогнесерд передчував щось недобре. Незважаючи на оголошення війни Зорекланові, провідниця все ж наполягла на тому, щоб піти.

— Як я можу довірити тобі вести Клан? — кинула вона воєводі, коли він запитав, яких вояків слід узяти. Вогнесерд просто слухняно кивнув, та йому було вкрай боляче усвідомлювати, що Синьозірка думала, ніби він зрадник.

А ще він вагався стосовно того, чи варто брати з собою Сіросмуга, але ж той так благав, щоб піти з ними.

— Будь ласка, Вогнесерде! Я зможу там дізнатися новини про Пір’їнку і Буревійка, — просив він.

Вогнесерд розумів, що Сіросмуг тільки накличе ворожість Річкових котів, з’явившись їм на очі так швидко після битви під Сонячними Скелями. Він сподівався, що Синьозірка відмовить, але Громова провідниця просто махнула хвостом.

— Нехай піде. Ви всі зрадники, тож яка вже різниця?

Тепер же Вогнесерд мчав укупі з іншими Громовими вояками слідом за Синьозіркою. Коли коти добігли до лощовини, то першими, кого вони помітили, були Тигрозір і Леопардозірка, що сиділи поруч, схвально спостерігаючи за спілкуванням своїх новаків. Вогнесерд аж сіпнувся, побачивши цих двох разом. У нього ще не було доказів тому, що Тигрозір планує помститися своєму колишньому Кланові, та Леопардозірка очевидно мала ворожі наміри після поразки під Сонячними Скелями.

— Ти гарно попрацював, — нявкнула Леопардозірка своєму співбесіднику. — Ваші новаки виглядають такими сильними, вони добре засвоїли навички боротьби.

Тигрозір голосно замуркотів:

— Згоден, у нас є певні успіхи. Та роботи ще багато.

Двоє новаків, що борюкалися тим часом на траві, підкотилися аж до Леопардозірки, тож вона відійшла трохи далі, щоб дати їм більше місця. Юні Тіньові коти були м’язистими і добре вгодованими. Вогнесерд не міг повірити, що це були ті самі кістляві створіннячка, які мало не загинули від хвороби, яка лютувала в їхньому Клані. Він непевно перезирнувся із Сіросмугом. Рано чи пізно Громовому Кланові неодмінно доведеться зустрітися в бою з цими вправними бійцями.

Тигрозір щось сказав своїм новакам — вони припинили гратися і сіли вилизувати своє скуйовджене хутро. Двоє провідників покрокували до Великого Каменя. Вогнесерд помітив Синьозірку, що вже чекала біля підніжжя, але все ще не бачив Високозорого, провідника Вітряного Клану.

Громові коти розбіглися галявиною, щоб погомоніти з котами з інших Кланів. Вогнесерд побачив, як Сіросмуг поспішає до пухкенької брунатної кішки, і вловив її Річковий запах. Він хвилювався за товариша. Вогнесерд повністю довіряв Сіросмугові, хоч той і буде завжди однією лапою в Річковому Клані — доти, доки там житимуть його кошенята. Але інші Громові вояки можуть ще більше засумніватися у його вірності, якщо побачать, що він так радісно біжить говорити з Річковою кицею.

— Моховинко, як справи? — привітався Сіросмуг. — Як там Пір’їнка з Буревійком?

— Тепер вони Перолапка і Бурелап! — гордо відповіла Моховинка. — Їх висвятили нещодавно.

— Це чудово! — очі Сіросмуга сяяли, коли він повернувся до Вогнесерда. — Ти чув, що сказала Моховинка? Мої малі тепер вже новаки, — він роззирнувся галявою. — Вони ж зараз не тут, правда?

Моховинка похитала головою.

— Вони ще надто маленькі. Можливо, наступного разу. Я передам, що ти про них розпитував.

— Дякую, — захоплення Сіросмуга розтануло, поступившись місцем хвилюванню. — Що вони подумали, коли я не повернувся з битви?

— Коли дізналися, що ти не загинув, трохи заспокоїлися, — відповіла Моховинка. — Та облиш, Сіросмуже. Це ні для кого не було несподіванкою. Усі в Річковому Клані знали, що рано чи пізно ти повернешся.

Сіросмуг здивовано моргнув.

— Справді?

— Справді. Ти весь час вештався біля кордону і зазирав за річку. Усі історії, які ти розповідав кошенятам, були про те, що ви з Вогнесердом робили, коли були новаками… Було важко не помітити, що серцем ти завжди належав Громовому Клану.

Сіросмуг знову моргнув.

— Пробач, Моховинко.

— Та ні за що вибачатися, — жваво відказала киця. — Можеш бути певен, що про твоїх кошенят добре піклуються. Я за ними приглядаю, а їхніми виховниками стали Мрячконіжка й Каменешуб.

— Чесно? — його очі знову спалахнули. — Це ж чудово!

Та Вогнесерд почувався непевно. Мрячконіжка й Каменешуб були гарними вояками, але він не розумів, чому вони погодилися виховувати кошенят Сіросмуга. Мрячконіжка була подругою їхньої матері, Срібнострумки, тож вона, мабуть, мала свої причини. Але ж вони з братом настільки вороже себе повели, коли він розповів, що їхня справжня матір — Синьозірка… Вогнесерд дуже здивувався, що ці вояки захотіли мати справу з кошенятами, які були наполовину Громовими. Чи це означало, що Мрячконіжка й Каменешуб планували вороже налаштувати малих до Клану їхнього батька?

— Передай, що я дуже ними пишаюся, — попросив Сіросмуг. — І скажи, щоб у всьому слухалися виховників.

— Звісно ж, — підбадьорливо муркнула Моховинка. — І я знаю, що Мрячконіжка буде їм допомагати тримати з тобою зв’язок. Леопардозірці це, очевидно, не сподобається, але… що ж, очі не бачать — серце не болить.

Вогнесерд у цьому сумнівався. Після випадку із Синьозіркою Мрячконіжка може не захотіти більше мати жодних справ із Громовим Кланом. Він очікував, що тепер вона стане ще більш відданою Річковому Кланові й Сіротоні — кішці, яку вона завжди любила і знала як власну матір.

— Дякую, Моховинко, — нявкнув Сіросмуг. — Я не забуду, що ти зробила для мене.

Він озирнувся, бо з Великого Каменя пролунав клич. Починалося Зборище.

Обернувшись, Вогнесерд побачив, що всі четверо провідників уже зібралися. Їхні шубки вилискували проти місяця. На початку Зборища він мало слухав — усе думав про те, чи згадає Синьозірка той жахливий напад на Прудколапа та Безлику і чи були в інших провідників схожі новини. Вогнесерд майже сподівався, що були. Це б означало, що та темна сила в лісі є загрозою не лише для Громового Клану, що її не послав Зореклан, аби покарати Синьозірку за зухвалість. На його думку, це було щось інше — якась здоровенна тінь, що накрила цілий ліс; щось, що не знало вояцького правильника; щось, для чого коти були просто здобиччю.

Коли Високозорий закінчив промову, наперед вийшов Тигрозір. Він дав швидкий огляд новин з Тіньового Клану: про впоряди, новонароджених кошенят і трьох висвячених вояків.

— Тіньовий Клан знову стає сильним, — сказав він на завершення. — Ми готові взяти повну участь у житті лісу.

Вогнесерд подумав, чи не означає це «готові нападати на наших сусідів». Він усе чекав, що Тигрозір скаже про своє бажання розширити територію. Тіньовий провідник зробив паузу і подивився на зборище котів, ніби мав повідомити щось особливо важливе.

— Я маю зробити заяву, — почав він. — Багато хто з вас знає, що коли я залишив Громовий Клан, у яслах були двоє моїх кошенят. Вони були надто малі, щоб подорожувати, і я вдячний Громовому Кланові за турботу про них. Але зараз їм настав час приєднатися до мене — до Клану, якому вони насправді належать. Синьозірко, ти згодна віддати мені Ожинолапа та Вохролапку?

Розлючені крики Громових котів заглушили його слова. Вогнесерд був надто приголомшений, щоб до них доєднатися. Він усвідомлював увесь цей час, що поодинокі зустрічі на Зборищах не задовольнять Тигрозора, але не очікував, що той зробить публічну заяву про перехід кошенят до Тіньового Клану.

Синьозірка вийшла наперед і почекала, доки стихне гамір, а тоді відповіла:

— Звісно, ні, — нявкнула вона. — Ці кошенята народилися у Громовому Клані. Вони тепер новаки і залишаться там, де їм належить бути.

— У Громовому Клані? — перепитав Тигрозір. — Я так не думаю. Цим кошенятам місце біля мене. Мої вояки потурбуються про те, щоб їх добре тренували.

«З такими аргументами, — подумав Вогнесерд, — кошенят Сіросмуга також слід забрати до Громового Клану, але Синьозірка навряд чи захоче знову порушувати цю суперечку з Річковим Кланом». Він відчув полегшення, побачивши, що провідниця не збирається так легко здатися.

— Я розумію твій інтерес, Тигрозоре. Та ти можеш бути певен, що кошенята отримають належне виховання і в Громовому Клані.

Тигрозір мовчки озирав галявину, а коли знову заговорив, то звертався не до Синьозірки, а до громади котів:

— Провідниця Громового Клану обіцяє мені велику турботу про моїх кошенят, але Громовий Клан не може похвалитися хорошим доглядом за своїм молодняком. Одного котика нещодавно украв яструб. Одного новака загризли до смерті, а іншу новачку назавжди покалічено після того, як їх самих відіслали з табору. Не дивно, що я хвилююся за безпеку своїх дітей.

З усіх боків галявини долинули нажахані зойки. Вогнесерд глянув на Тіньового провідника. Звідки Тигрозір дізнався про Прудколапа та Безлику? Якось зарано новини долетіли до Тіньового Клану, хіба що… «Темносмуг!» — здогадався Вогнесерд, висунувши пазурі зі злості. Той запроданець, мабуть, побіг прямісінько до Тигрозора і все розбовкав!

Вогнесерд був такий розлючений, що прослухав відповідь Синьозірки, а коли спробував зосередитися, то вже знову говорив Тигрозір.

— Не бачу, в чому така проблема, — солодкаво нявкнув він. — Зрештою, це ж не вперше Громовий Клан віддаватиме своїх кошенят іншому Кланові. Чи не так, Синьозірко? Минулого новолисту були Сіросмугові малі, а до того ще двоє — колись давно.

Вогнесерд заціпенів від жаху. Тигрозір очевидно мав на увазі Мрячконіжку й Каменешуба. Сіротоня ж розповіла йому, що вони народилися у Громовому Клані. Вогнесерд міг лише дякувати Зорекланові, що Тіньовий провідник не знав ні їхніх імен, ні імені їхньої матері. Але все одно Тигрозорові було відомо про це більше, ніж котам Громового Клану.

Вигуки протесту змінилися непевним мурмотінням:

— Про що це він? Які інші кошенята?

Вогнесерд упівока глянув на Каменешуба, що сидів усього за кілька хвостів від нього. Блакитно-сірий кіт підвівся, нашорошивши вуха, і незмигно дивився на Великий Камінь. Вогнесерд помітив, що його погляд був зосереджений не на Тигрозорові, а на Синьозірці, і погляд цей виражав чисту ненависть.

Впившись кігтями в землю, Вогнесерд чекав на відповідь Громової провідниці. Він бачив, наскільки вона була приголомшена, і, коли спробувала відповісти, слова застрягали їй у горлі, ніби шпички.

— Що було, те було. Ми повинні оцінювати кожну ситуацію окремо. Я ретельно обдумаю твої слова, Тигрозоре, і дам відповідь на наступному Зборищі.

Вогнесерд сумнівався, що Тигрозір стане чекати цілу повню, та, на його подив, Тіньовий провідник кивнув і ступив крок назад.

— Добре, — погодився він. — До наступного Зборища, але не довше.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 23

Вогнесерд обережно брів крізь Високі Сосни до лігва Двоногів. Минулої ночі пройшла злива, тож зараз мокрий попіл та спалені стебла прилипали до лап. Усі його чуття були загострені, але не в пошуках здобичі, а в пошуках бодай якихось ознак темної загрози, що оселилася в лісі й була готова напасти на невеличку групу котів, як уже раніше нападала на Прудколапа і Безлику.

Зараз поранена киця була поруч із Вогнесердом, біля неї ішов Хмарохвіст, а Сіросмуг брів позаду, пантруючи за всім, що може підступити з тилу. Вони планували відвідати маму Хмарохвоста, Принцесу. Молодий вояк наполіг на тому, щоб узяти Безлику.

— Доведеться ж тобі рано чи пізно вийти з табору, — нявкнув він. — Ми не будемо йти до Зміїних Скель. І я подбаю, щоб ти була в безпеці.

Вогнесерд не міг надивуватися тим, наскільки Безлика довіряла Хмарохвостові. Її очевидно жахала сама думка про те, щоб вийти з-під прихистку табору. Вона підстрибувала від кожного звуку, кожного потріскування листя під лапами, але йшла. Вогнесердові здавалось, що до киці повертається дещиця тієї хоробрості, яка була притаманна Яснолапці.

Коли попереду вже завиднів паркан біля садів Двоногів, Вогнесерд хвостом скомандував своїм супутникам зупинитися. Він не бачив Принцесу, але коли відкрив рота, щоби скуштувати повітря, відчув її запах.

— Чекайте тут, — наказав він іншим. — Приглядайте за всім і кажіть, якщо будуть проблеми.

Знову пересвідчившись, що нізвідки не чутно свіжих запахів Двоногів чи їхніх собак, воєвода кинувся навпростець через смугу відкритої землі та застрибнув на верхівку огорожі. Вогнесерд помітив білий зблиск у кущах, що росли в садочку перед ним, а за мить з’явилася його сестра, гидливо розгортаючи лапками вогку траву.

— Агов, Принцесо! — лагідно нявкнув він.

Принцеса спинилась і підвела голову. Щойно помітивши Вогнесерда, вона застрибнула на живопліт і, видряпавшись, усілась біля брата.

— Вогнесерде! — муркнула кішка, тулячись до нього. — Як же гарно тебе бачити! Як ти?

— Я живий-здоровий, — відповів Вогнесерд. — І привів тобі гостей, поглянь.

Він показав хвостом на трьох котів, які сиділи під деревами.

— То ж Хмаролап! — утішено вигукнула Принцеса. — А хто ж інші?

— Великий сірий кіт — то мій друг Сіросмуг, — сказав їй Вогнесерд. — Але не переймайся — він куди лагідніший, ніж здається. А та інша киця... — він завагався, — зветься Безлика.

— Безлика! — відлунила Принцеса, широко розплющивши очі. — Що за жахливе ім’я! Чому її так назвали?

— Побачиш, — понуро нявкнув Вогнесерд. — Її тяжко скалічили, тому будь до неї доброю.

Він зістрибнув із живоплоту. Принцеса, якусь мить повагавшись, наслідувала його приклад і попрямувала туди, де чекали інші коти.

Хмарохвіст побіг назустріч, зоставивши Сіросмуга з Безликою, і на бігу торкнувся маминого носа.

— Хмаролапе, як же я тебе давно не бачила, — замуркотіла Принцеса. — Гарно виглядаєш, і як же ти підріс!

— Тепер маєш називати мене Хмарохвостом, — оголосив її син. — Я став вояком.

Принцеса аж скрикнула на радощах.

— Уже вояк? Хмарохвосте, я так тобою пишаюся!

Киця захоплено розпитувала свого сина про життя у Клані, але Вогнесерд не забував, що небезпека може бути зовсім поруч.

— Ми не можемо залишатись надовго, — нявкнув він. — Принцесо, ти нічого не чула про собаку, що бродить десь тут у лісі?

Принцеса повернулась до нього, широко розплющивши очі з переляку.

— Собаку? Ні, нічого про це не знаю.

— Я думав, що то її могли шукати Двоноги, коли ми з тобою й Піскоштормою зустрілися біля Високих Сосон, — вів далі Вогнесерд. — Гадаю, тобі не варто найближчим часом ходити до лісу. Це надто небезпечно.

— Тоді ви постійно в небезпеці, — нявкнула Принцеса. У її голосі зринула тривога. — Ой, Вогнесерде!

— Тобі нічого хвилюватися, — Вогнесерд намагався звучати впевнено. — Просто залишайся у своєму садочку. Тут пес тебе не потурбує.

— Але ж я за тебе переживаю, Вогнесерде, і за Хмарохвоста. У вас немає гніздечка, щоб... ой!

Принцеса щойно помітила ушкоджену сторону обличчя Безликої та не змогла притлумити нажаханий скрик. Поранена кицька почула його і притиснулась ближче до землі, а її шерсть наїжачилася.

— Піди познайомся з Безликою, — нявкнув Хмарохвіст, суворо дивлячись на маму.

Знервована Принцеса зробила кілька кроків і стала біля Сіросмуга та Безликої. Сіросмуг привітно кивнув, а Безлика приязно дивилась на неї своїм уцілілим оком.

— Лишенько, що ж тобі сталося? — бовкнула Принцеса, порпаючи лапами землю.

— Безлику понівечив пес, — відповів Хмарохвіст. — Вона була вельми хоробра.

— То це з тобою він так? Ох, бідолашка! — очі Принцеси досі були повні жаху, вона бігала поглядом по ранах Безликої, її знівеченому обличчю, загубленому оку та роздертому вуху. — І це ж могло з кожним із вас трапитись…

Вогнесерд зціпив зуби. Його сестра казала дуже неправильні речі, а Безлика спостерігала за нею з безмежним смутком, що світився у її оці. Хмарохвіст щільно тулився до подруги та підбадьорливо підштовхував носиком.

— Час нам іти, — вирішив Вогнесерд. — Хмарохвіст лише хотів переказати новини. А ти краще повертайся в садочок.

— Так-так, я йду, — позадкувала Принцеса, не зводячи погляду з Безликої. — Ти ж іще прийдеш до мене, Вогнесерде?

— Як тільки зможу, — пообіцяв він і подумки додав: «Сам».

Принцеса відійшла ще на крок чи два, тоді повернулась і кинулась до своєї загорожі, видерлась на неї і тільки на вершечку на мить затрималась і нявкнула:

— Бувайте! — після чого зникла під безпечним прихистком свого саду.

Хмарохвіст глибоко зітхнув.

— Це було не так і погано, — гірко нявкнув він.

— Ти не можеш винуватити Принцесу, — сказав йому Вогнесерд. — Вона ж не розуміє, в чому суть життя Клану. Просто вона побачила гірші його сторони, і їй це не сподобалось.

Сіросмуг загарчав:

— А чого ще чекати від кицюні? Ходімо додому.

Хмарохвіст лагідно підштовхнув Безлику носиком. Молода киця підвелась і нерішуче нявкнула:

— Хмарохвосте, Принцеса так виглядала, ніби боїться мене. Я хочу… — вона затнулась, проковтнула клубок у горлі та знову заговорила. — Я хочу побачити себе. Тут є калюжка, в яку я можу глянути?

Вогнесерд відчув жаль до молодої киці, а ще захват від її рішучості побачити нове обличчя. Він примружився на Хмарохвоста, очікуючи на його відповідь.

Хмарохвіст якусь мить роззирався, а тоді притулився мордочкою до плеча Безликої.

— Ходімо зі мною, — нявкнув він.

Він повів її туди, де з минулої ночі, після дощу, зосталися калюжі серед коріння дерев, і підвів рудо-білу кицю до блискотливої води. Вони разом подивилися на відображення. Хмарохвіст при цьому не здригнувся, і Вогнесерд відчув нову хвилю теплого почуття до свого колишнього новака.

Кілька митей Безлика не рухалася, вдивляючись у воду. Її тіло заціпеніло, а єдине око було широко розплющеним.

— Тепер ясно, — тихенько нявкнула вона. — Пробачте, якщо інші коти так засмучуються, коли дивляться на мене.

Вогнесерд спостерігав, як Хмарохвіст відводить Безлику від жахливого видовища і поволі, лагідно вилизує ушкоджену частину обличчя.

— Для мене ти досі прекрасна, — сказав він їй. — І завжди будеш.

Вогнесерда вкотре накрило хвилею жалощів до Безликої та гордощів за Хмарохвоста, за те, що він їй настільки відданий. Підійшовши до них, він нявкнув:

— Безлико, байдуже, як ти виглядаєш. Ми однак твої друзі.

Киця вдячно йому кивнула.

— Безлика! — раптом кинув Хмарохвіст. Жовч у його голосі збентежила Вогнесерда. — Ненавиджу це ім’я, — прошипів білий вояк. — Яке право має Синьозірка нагадувати їй, що сталося, щоразу, коли хтось до неї заговорить? Що ж, я його більше не буду використовувати. А якщо Синьозірка має щось проти — нехай викусить!

Вогнесерд знав, що має урвати таку нешанобливу мову молодого вояка, але не сказав нічого. Навпаки, неабияк співчував Хмарохвостові. Безлика — дійсно жорстоке ім’я, символ невпинної війни Синьозірки і Зореклану, і дане воно було без жодної думки про кицю, котра його носила. Але це ім’я воячка отримала під час формальної церемонії, за якою спостерігав Зореклан, і Вогнесерд не міг нічого з цим зробити.

— Ми будемо стояти тут цілий день? — запитав Сіросмуг.

Воєвода важко зітхнув.

— Ні, ходімо, — озирнувшись назад на живопліт Принцесиного дому та пригадавши її розчарування, він збагнув, що страх перед темною силою, яка зачаїлася в лісі, сягнув навіть оселі Двоногів. Наближався час, коли йому та його воякам доведеться зустрітися з тим, що зробило з них здобич на їхній же території — що б то не було.

* * *

Вогнесердові снилося, що він пробирається лісовою галявиною під час новолисту. Сонячне світло струменіло крізь крони дерев, рябіючи світлотінню на листі, що його ворушив легкий вітерець. Вогнесерд спинився і відкрив рота, вбираючи повітря. Ледь-ледь, а все ж він відчув знайомий солодкий запах і затремтів від щастя.

— Плямолистко? — прошепотів кіт. — Плямолистко, ти тут?

Якусь мить йому здавалося, що він бачить, як її блакитні очі сяють із глибин папоротевих хащ. До вух його із теплим леготом долинуло мурмотіння:

— Вогнесерде, пам’ятай про ворога, що ніколи не спить.

Тоді видиво зникло, і воєвода прокинувся у вояцькому кублі, серед холодного денного світла гололисту, яке падало на нього крізь гілля.

Усе ще хапаючись за рештки сну, Вогнесерд потягнувся і струсив із шерсті клаптики моху. Минуло вже кілька повень, відколи Плямолистка востаннє застерігала його від ворога, що ніколи не спить. То було незадовго до того, як Тигрозір напав на Громовий табір зі своїми бандитам. І ось медикицька знову прийшла з цим попередженням, хоч Вогнесерд почав уже сподіватися, що вигнання пішло його ворогу на користь.

Думка про Тигрозора нагадала Вогнесердові ще й про останнє Зборище. Тепер не було жодних сумнівів у тому, що колишній воєвода хотів забрати Ожинолапа і Вохролапку. І Вогнесерд був певен, що Тигрозір не захоче чекати, що б він там не казав Синьозірці. Вимога Тіньового провідника не стала новиною, але про те, щоб її вдовольнити, не було навіть гадки. Частково Вогнесерд відчув би полегшення, якби Ожинолап і Вохронька пішли, це поклало б край його недовірі та почуттю провини. Але ж вони були Громовими кошенятами, і вояцький правильник вимагав, щоб Клан робив усе, аби їх зберегти.

Шурхіт у кублі позаду підказав Вогнесердові, що Піскошторма також прокидається. Він тривожно глянув на неї.

— Піскоштормо… 

Руда киця глянула на воєводу і встала.

— Я йду полювати, — відрізала вона. — Ти ж про це хотів спитати, так? — не чекаючи відповіді, Піскошторма пішла до іншого кінця кубла, де спав Порохошуб. — Ходімо, лінива ти купа шерсті. А то поки ти встанеш, уся здобич уже від старості перемре.

— Я знайду тобі Хмарохвоста, — швиденько запропонував Вогнесерд і вислизнув із кубла. Піскошторма, очевидно, не приймала будь-які його намагання бути товариським.

День був сірий і холодний, тож коли він спинився покуштувати повітря, в лице його вдарила крапля дощу. На дальньому кінці галявини Ожинолап і Вохролапка разом із іншими новаками сиділи під своїм кублом.

— Ожинолапе, я тебе пізніше візьму на полювання! — гукнув Вогнесерд.

Новак звівся на лапи, покірливо схилив голову і знову сів, тепер спиною до свого виховника. Вогнесерд зітхнув. Раптом йому стало здаватися, що кожен кіт у Клані має до нього якусь претензію.

Воєвода рушив до кубла старійшин, гадаючи, що десь там і має бути Хмарохвіст із Безликою. Хоч ушкоджена киця ось уже кілька днів була в кублі зі старійшинами, Хмарохвіст усе одно проводив із нею весь вільний час. Коли Вогнесерд підійшов до обпалених вогнем дерев, поруч з якими жили старійшини, то побачив білого котика на вході до кубла. Він сидів на задніх лапах, обгорнувши їх хвостом, і спостерігав, як Безлика лагідно шукає ковтуни в хутрі Рябохвостої.

— З нею все добре? — тихенько промурмотів Вогнесерд, щоб не почула Безлика.

— Звісно ж, із нею все добре, — відрізав інший голос.

Озирнувшись, воєвода побачив Крапохвістку. З її обличчя зник той скорботний вираз, що тримався після Сніжкової смерті. Характер у кішки явно не пом’якшав, але очі, коли вона дивилася на Безлику, зоріли співчуттям.

— Вона гарна молода киця. Ти з’ясував, що її покалічило?

Вогнесерд похитав головою.

— Нам дуже допомагає те, що ти за нею наглядаєш, Крапохвістко, — нявкнув він.

Крапохвістка форкнула.

— Гммм… У мене іноді виникає відчуття, наче їй здається, що то вона має наглядати за мною, — королева пильно глянула на Вогнесерда. 

Від необхідності відповідати воєводу врятувала Одноока.

— Ти чогось хотів, Вогнесерде? — запитала старенька сіра киця, відриваючись від умивання.

— Я шукав Хмарохвоста. Піскошторма готова йти на полювання.

— Що? — миттю підірвався Хмарохвіст. — Чому ж ти відразу не сказав? Вона мені вуха пообриває, якщо забарюся! — і він чкурнув геть.

— От мишомізкий, — промурмотіла Крапохвістка, але Вогнесерд підозрював, що насправді вона захоплюється молодим вояком, як і всі старійшини.

Попрощавшись з Одноокою та Безликою, воєвода повернувся на галявину саме вчасно, аби побачити, як Піскошторма йде геть на чолі мисливського патруля. Ряболиця гордо дивилася на свого приймака.

— Ти ж будеш обережний, правда? — стривожено нявкнула вона. — Ніхто з нас не знає, що там.

— Не переймайся, — Хмарохвіст завзято махнув хвостом. — Якщо ми зустрінемо пса, то я принесу його на вечерю.

На виході з табору повз патруль пробіг Довгохвіст. Світлий вояк дрібно тремтів, наче від холоду, а очі його сліпо дивилися у простір. Запідозривши лихо, Вогнесерд негайно рушив назустріч.

— Що сталося? — запитав він.

Довгохвіст здригнувся.

— Вогнесерде, я маю тобі дещо показати.

— У чому річ?

Коли він наблизився, Вогнесерд уловив на його шерсті сморід Громошляху. Кислий запах важко було з чимось переплутати, тож тривога воєводи перетворилась на підозру.

— Де це ти був? — прогарчав він. — Певно, в Тіньовому Клані, бачився з Тигрозором? Навіть не заперечуй, ти ж увесь просмердівся Громошляхом!

— Вогнесерде, це не те, чим здається, — Довгохвіст звучав дуже стурбовано. — Так, я ходив туди, але не до Тіньового Клану. Я йшов до Зміїних Скель.

— До Зміїних Скель? Чого це раптом? — Вогнесерд не був певен, чи зможе повірити цьому світлому коту.

— Я вловлював там запах Тигрозора, — пояснив Довгохвіст. — Двічі або тричі за останній час.

— І ти про це не розповів? — Вогнесерд відчув, як мимоволі наїжачується від люті. — Кіт із іншого Клану ходить собі нашими землями — не просто кіт, а вбивця і зрадник — і ти про це не сказав?

— Я … я думав… — стушувався Довгохвіст.

— Знаю я, що ти там думав, — відмахнувся Вогнесерд. — Ти думав, це ж Тигрозір. Він може робити, що захоче. І не бреши мені. Ви з Темносмугом як були його поплічниками у Громовому Клані, так і залишились. Я знаю, що це Темносмуг розповів йому про Прудколапа і Безлику — і не заперечуй.

— Так, то був Темносмуг, — Довгохвіст лапами порпав суху землю.

— Тож цей зрадник звинуватив Синьозірку в недбалості перед цілим Зборищем, — понуро підсумував Вогнесерд. — І ви ще допомогли йому забрати кількох новаків із Клану. Оце воно, так? Ви змовилися з Тигрозором, щоб викрасти кошенят.

— Ні, ні, ти неправильно все зрозумів, — нявкнув Довгохвіст. — Я про це нічого не знаю. Темносмуг і Тигрозір часто зустрічалися на межі біля Громошляху, але нічого мені про це не казали, — здавалося, він не був від цього в захваті. — Але зараз мова взагалі не про кошенят. Я пішов до Зміїних Скель подивитися, що там робив Тигрозір. Я не думаю, щоб Темносмуг коли-небудь там із ним зустрічався. І я знайшов дещо, що ти мусиш побачити.

Вогнесерд витріщився на нього.

— Ти хочеш, аби я пішов із тобою до Зміїних Скель, де ти, за твоїми ж словами, відчував запахи Тигрозора? Тобі здається, що я вже геть здурів?

— Але ж Вогнесерде...

— Мовчати! — зашипів Вогнесерд. — Ви з Темносмугом завжди були поплічниками Тигрозора. І чому ж я зараз маю вірити в те, що ти кажеш?

Воєвода повернувся і побрів геть. Він був певен того, що Довгохвіст і Темносмуг влаштують йому пастку, достоту як Тигрозір колись наготував пастку для Синьозірки біля Громошляху. Якби він був достатньо мишомізким, щоби піти з Довгохвостом до Зміїних Скель, то міг би вже ніколи й не повернутись.

Лапи ніби самі привели його на галявинку медикиці. Коли Вогнесерд проліз крізь галузки, Попелюшка вистромила голову з розколини у скелі.

— Хто... Вогнесерде! Що сталося?

Вогнесерд спинився, намагаючись опанувати свою агресію.

Блакитні очі Попелюшки розширились від переляку, вона підійшла і притулилась до нього.

— Спокійно, Вогнесерде. Що тебе до такого довело?

— Той зрадник… — воєвода махнув хвостом у напрямку терену. — Довгохвіст. Я певен, що вони з Темносмугом плетуть змову проти Клану.

Попелюшка примружила очі.

— А чому ти так думаєш?

— Довгохвіст хоче виманити мене до Зміїних Скель. Він сказав, що чув там запахи Тигрозора. Я думаю, вони лаштують пастку.

На обличчі медикиці відбилося сум’яття, проте вона мовила геть не ті слова, на які чекав воєвода.

— Вогнесерде, ти хоч уявляєш, що зараз звучиш геть як Синьозірка?

Вогнесерд уже роззявив було рота відповісти, але не знайшовся з відповіддю. Що Попелюшка мала на увазі? Він був анітрохи не схожий на Синьозірку з усіма її надуманими страхами стосовно того, що кожнісінький кіт — зрадник. Чи все ж був? Воєвода змусив себе розслабитися і розгладити здиблену шерсть на плечах.

— Ану ж, Вогнесерде, — вмовляла його Попелюшка. — Якби він мав завести тебе в пастку до Тигрозора, чи він би тобі сказав, що відчув його запах? Навіть Довгохвіст не настільки мишомізкий!

— Я … гадаю, ні, — неохоче визнав Вогнесерд.

— То чого б тобі не піти і не запитати в нього, що відбувається? — а позаяк той вагався, додала: — Я знаю, що вони з Темносмугом і Тигрозором колись були друзями, але принаймні зараз Довгохвіст наче відданий Клану. Тим паче він таки має спокусу зрадити Клан, і ти не зміниш ситуацію на краще, якщо не послухаєш його. Тільки підштовхнеш його в лапи Тигрозорові.

— Я знаю, — зітхнув Вогнесерд. — Пробач, Попелюшко.

Медикиця коротко муркнула і торкнулась його носом.

— Піди поговори з ним. Я піду з тобою.

Підбадьорившись, він знову вийшов на галявину, шукаючи Довгохвоста. Вогнесерда ніби облили крижаною водою від думки про те, що він вже міг погнати вояка на пошуки Тигрозора. Та, зазирнувши у вояцьке кубло, воєвода знайшов Довгохвоста поруч із Білоштормом.

— Білошторме, ти маєш мене послухати, — саме нявкав Довгохвіст, коли увійшли Вогнесерд і Попелюшка. У його голосі чувся непідробний страх. — Вогнесерд думає, що я зрадник, і не хоче мати зі мною справу.

— Воно й не дивно після того, як ти зустрічався з Тигрозором і розповідав йому новини, — резонно зауважив Білошторм.

— Не я — Темносмуг, — заперечив Довгохвіст.

Білошторм знизав плечима, наче суперечка геть його не цікавила.

— Добре, продовжуй. У чому проблема?

— На Зміїних Скелях живуть собаки, — випалив Довгохвіст.

— І ти їх бачив? — перебив Вогнесерд. Обоє вояків підвели голови, а він підійшов просто до них. Позаду нього шкутильгала Попелюшка.

— Ти точно хочеш це чути? — вищирився Довгохвіст. — Не будеш більше звинувачувати мене у зраді?

— Пробач, — різко нявкнув Вогнесерд. — Розкажи про того собаку.

— Собак, Вогнесерде, — нявкнув Довгохвіст. — Ціла зграя, — воєвода похолов на слові «зграя», але нічого не сказав, тож вояк продовжив: — Я казав тобі, що чув запах Тигрозора на Зміїних Скелях. Я … я думав, що маю застерегти його від тамтешньої небезпеки. І я хотів знати, що він робить у таких глибинах Громових земель. Словом, я дізнався…

— Продовжуй, — поквапив його Вогнесерд. Воєвода щойно збагнув, наскільки помилявся: Довгохвіст насправді приніс важливі новини.

— Ви ж знаєте там печери? — нявкнув Довгохвіст. — Я саме туди підходив, коли це помітив Тигрозора, але він мене не бачив. Я спершу подумав, що Тіньовий провідник краде здобич. Він тягнув мертвого кроля, але не забрав його з собою, а поклав біля входу до печери, — вояк замовк, і його очі знову заволокло туманом жаху, якого не бачили інші коти.

— А тоді? — підбадьорив Довгохвоста Білошторм.

— Тоді та… та почвара, вона вийшла з печери. Я присягаюся: то найбільший пес, якого я бачив. Забудьте ту дрібноту, що приходить із Двоногами. Собака був здоровенний. Я бачив тільки передні лапи і голову… Величезні-величезні щелепи, а зуби такі, що й уявити страшно, — світлий вояк знову поринув у жахливі спогади.

— Потвора вхопила кроля і затягла до печери, — провадив Довгохвіст. — А тоді всередині почулось виття і гавкіт. Звучало, ніби там є ще інші пси, і всі б’ються за кроля. Важко було зрозуміти, що вони кажуть, але звучало ніби «зграя, зграя» і «вбити, вбити».

Вогнесерд заціпенів, кожнісінький його суглоб скував жах, а Попелюшка тихенько нявкнула:

— То слова з мого сну.

— І це казала Безлика, — додав Вогнесерд.

Нарешті він знав, що за страхітливі істоти напали на новачку. Вогнесерд пригадав, як Зореклан попереджав Синьозірку про «зграю». Нарешті вдалося викрити справжню природу зла в цьому лісі, яке перетворило котів на жертв, мисливців — на здобич. То був не одненький пес, що втік від своїх Двоногів, а ціла зграя диких собацюр. Вогнесерд не уявляв, звідки вони взялись, але знав, що Зореклан ніколи не наслав би такої розрухи, не ризикував би гармонією всього лісу.

— І ти кажеш, що Тигрозір годував тих собак? — запитав воєвода Довгохвоста. — Що це він робить?

— Я не знаю, — визнав вояк. — Він, як тільки поклав там кроля, то відразу застрибнув на скелю. Не думаю, що той перший пес його бачив. Тоді Тигрозір пішов.

— Ти з ним не говорив?

— Ні, Вогнесерде, не говорив. Він так і не знає, що я його бачив. Я присягнусь чим завгодно — Зорекланом, життям Синьозірки, я не знаю, що замислив Тигрозір.

Переляк Довгохвоста переконав Вогнесерда. Спроба Тигрозора викрасти кошенят була б очікуваною, але тут було щось куди складніше. Як він міг уявити, що Тіньовий провідник колись відмовиться від бажання помститися Громовому Клану? Вогнесерд зрозумів, що увесь цей час йому слід було ще більше остерігатися Тигрозора. Він був якось пов’язаний із темною силою в цьому лісі. Але яку ж вигоду може отримати Тигрозір, підгодовуючи їх?

— І що ти думаєш? — запитав Вогнесерд Білошторма.

— Я думаю, треба це розслідувати, — понуро нявкнув старий вояк. — А ще мені цікаво, що знає Темносмуг.

— Як і мені, — погодився Вогнесерд. — Але я його й не питатиму. Якщо він таки змовився з Тигрозором, то не скаже нам нічого корисного, — озирнувшись на Довгохвоста, він додав: — Не смій бодай словом проговоритися Темносмугу. Навіть не підходь до нього.

— Я... я не буду, Вогнесерде, — пробурмотів вояк.

— Нам треба з’ясувати, чому Тигрозір іде на такий величезний ризик, приносячи собакам свіжину, — провадив Білошторм. — Якщо ти захочеш повести патруль до Зміїних Скель, я піду з тобою.

Вогнесерд підвів голову, прицінюючись до світла.

— Нині вже пізно, — вирішив він. — Поки дійдемо до Зміїних Скель, уже стемніє. Вирушимо завтра на світанку. Я викрию Тигрозора, навіть якщо це буде останнє, що я зроблю в цьому житті.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 24

Вогнесерд вийшов із вояцького кубла і завмер. Глянув на кущ кропиви на іншому кінці галявини, біля якого сиділа Піскошторма, розправляючись зі шматком свіжини. Він уже відібрав кількох вояків, яких хотів бачити поруч із собою в дорозі до Зміїних Скель, але поки що не говорив із Піскоштормою. Вогнесерд не хотів ризикувати її життям у небезпечній виправі, і водночас боявся відмови, якщо для Піскошторми таке завдання означатиме необхідність коритися його наказам. Проте насправді воєвода не допускав і думки про те, щоб іти без неї.

Глибоко вдихнувши, він підійшов до куща кропиви і сів біля рудої киці.

Піскошторма саме ковтнула останній шматочок білки.

— Вогнесерде? Що таке?

Вогнесерд швиденько переповів їй, що Довгохвіст виявив на Зміїних Скелях.

— Я хочу, щоб ти пішла з нами. Ти прудка і хоробра, ти потрібна Клану.

Киця глянула на нього своїми зеленими очима, але Вогнесерд не міг збагнути, про що вона думає.

— Ти потрібна мені, — випалив він, побоюючись, що Піскошторма хоче відмовитись. — Заради Синьозірки, заради всього Клану. Я знаю, що в нас із тобою не все було гладко, відколи я запобіг битві з Вітряним Кланом. Але я вірю тобі. Що б ти там не думала про мене — зроби це заради Клану.

Піскошторма поволі кивнула. Вона замислилась, і в душі Вогнесерда почало прокльовуватись зернятко надії.

— Я знаю, чому ти не хотів битви з Вітряним Кланом, — почала воячка. — Власне, я гадаю, що ти мав рацію. Але нелегко знати, що ти робив це за спиною Синьозірки і нікому з нас не розповів.

— Я розумію, але...

— Але ти воєвода, — перебила його Піскошторма, лапою закликаючи до тиші. — У тебе є обов’язки, яких решті не зрозуміти. І тепер я бачу, наскільки ти тоді розривався між вірністю Синьозірці та відданістю Клану. 

Вона завагалась і, підвівшись, додала: 

— Я теж розривалась. Я хотіла бути вірною вояцькому правильнику, але хотіла бути відданою і тобі, Вогнесерде.

Вогнесерд не зміг нічого відповісти — настільки його переповнювали емоції. Натомість він витягнув голову і притулився до Піскошторми. Цього разу, на його превелике щастя, вона не відсунулась. Киця знову глянула на воєводу, і той відчув, що тоне у глибинах її зелених очей.

— Пробач, Піскоштормо, — промурмотів Вогнесерд. — Я ніколи не хотів тебе образити, — і ледве чутно прошепотів: — Я кохаю тебе.

Очі Піскошторми запалахкотіли.

— Я теж кохаю тебе, Вогнесерде, — прошепотіла вона. — Тому я настільки образилась, коли ти попросив Синьозірку, щоб Орлякошуб був виховником Вохролапки. Я подумала, що ти мене не поважаєш.

— Я помилився, — голос Вогнесерда задрижав. — Не знаю, як я міг бути таким мишомізким.

Киця замуркотіла і торкнулася його носа своїм.

— Я хочу, щоб ти завжди був біля мене, — промурмотіла вона.

Вогнесерд вдихнув її запах. Нараз йому здалося, що він буде щасливим, якщо зможе завжди просто отак сидіти поруч. Тільки от він напевне знав, що не зможе.

— Піскоштормо, — сказав Вогнесерд, підводячи голову. — Я знаю, з чим ми там зіткнемося. Воно небезпечніше, ніж я будь-коли уявляв. Я не наказую тобі йти, але хочу, щоб ти була поруч.

Піскошторма замуркотіла ще гучніше.

— Звісно ж я піду, дурненький ти пухнастик, — нявкнула вона.

* * *

Вогнесерд виставив у таборі подвійну охорону і сам чатував на терені. Його охоплював усе більший жах, коли він слухав, як вітер виспівує серед голих дерев. Той звук наче доносив до нього голос Плямолистки, нашіптуючи про ворога, що ніколи не спить: Тигрозора, собак — чи про всіх одразу. Цей ворог збирався вилити на них усю свою лють. Наступного ранку, і Вогнесерд це добре розумів, його Клан міг загинути.

Воєвода дивився на місяць, що висів над його головою і тільки-тільки починав щербитися, а тим часом Попелюшка вийшла зі свого кубла і сіла біля нього.

— Завтра ти вестимеш патруль, тому краще піди поспи, — порадила вона. — Тобі потрібні будуть сили.

— Я знаю, — погодився Вогнесерд. — Але не думаю, що зможу заснути, — він знову підвів погляд на пощерблений місяць і блискотливі зорі Срібносмуги. — Там угорі все так мирно. Але тут…

— Так, — промурмотіла Попелюшка. — Тут я майже відчуваю, як наростає зло. Ліс аж темний від нього, і Зореклан не зможе нам допомогти. Усе в наших лапах.

— Тож ти не віриш, що Зореклан послав нам це як покарання? — запитав кіт і подумки додав: «Як Синьозірка». 

Коли Попелюшка подивилася на Вогнесерда, у її очах мерехтіло відбите сяйво місяця.

— Ні, не вірю, — вона схилилась і легенько потерлась об нього своєю мордочкою. — Ти не один, Вогнесерде, — пообіцяла медикиця. — Я з тобою. Як і решта Клану.

Вогнесерд сподівався, що вона має рацію. Клан уціліє, тільки якщо всі його вояки будуть разом супроти небезпек. Вони підтримали свого воєводу, коли той прагнув уникнути битви проти Вітряного Клану. Та чи підтримають вони його в битві проти зграї?

Через кілька митей Попелюшка запитала:

— А що ти скажеш Синьозірці?

— Нічого, — відповів Вогнесерд. — Принаймні, поки ми не роздивимося, що там і як. Нічого її засмучувати. У неї не вистачить сил упоратися з цим — більше не вистачить.

Медикиця замуркотіла, погоджуючись. Вона мовчки дивилась на нього, а місяць тим часом хилився до заходу. Тоді Попелюшка нявкнула:

— Вогнесерде, я тобі кажу як медикицька, що ти маєш відпочити. Те, що станеться завтра, вирішить долю цілого Клану, і нам потрібно, щоби всі вояки могли битися на повну силу.

Вогнесерд неохоче визнав, що вона має рацію. На прощання лизнувши її вухо, кіт попрямував до вояцького кубла і згорнувся калачиком біля Піскошторми. Але сон його був неспокійний, а нічні видива — повні пітьми. Уві сні до нього йшла Плямолистка. Серце застрибало з радощів, але киця, не дійшовши до Вогнесерда, обернулась на величезного пса із широко роззявленими щелепами та очиськами, що палали вогнем. Здригнувшись від жаху, воєвода прокинувся і побачив, що крайнебо зоріє першими променями світанку. «Це може бути мій останній світанок, — подумав він. — Там на мене чекає смерть».

Підвівши голову, він побачив Піскошторму, що сиділа і спостерігала за ним. Її очі повнилися любов’ю, і Вогнесерд відчув, як кінцівки знову наливаються силою. Він сів і лагідно лизнув кицю.

— Пора, — нявкнув Вогнесерд.

Підбадьорившись, він побудив котів, яких допіру звечора відібрав у виправу на Зміїні Скелі. Хмарохвіст замалим не вистрибнув зі свого гнізда, люто вимахуючи хвостом на думці про сутичку з істотами, що скалічили Безлику.

Ряболиця, яка спала поруч із молодим вояком, теж прокинулась та пішла до виходу з кубла.

— Хай буде з тобою Зореклан, — нявкнула вона, злизуючи шматочки моху зі свого хутра.

Хмарохвіст притиснувся до неї мордочкою.

— Не переймайся, — запевнив він свою названу маму. — Я все тобі розповім, коли повернуся.

Вогнесерд розбудив Білошторма і рушив до Сіросмуга, який лежав у протилежному кінці кубла на купі вересу. Штурхнувши товариша лапою, він промурмотів:

— Ходи.

Сіросмуг кліпнув і сів.

— Усе як колись, — нявкнув сірий вояк, марно вдаючи радість у голосі. — Ми з тобою знову кидаємо виклик небезпеці, — він чолом притиснувся до плеча Вогнесерда. — Дякую, що обрав мене. Я аж тремчу від страху, але свою відданість Клану доведу, обіцяю тобі.

Вогнесерд притулився до друга, а тоді залишив його вмиватися, поки сам пішов будити Довгохвоста. Світлий вояк здригався, вилазячи зі свого гніздечка, але в його очах була рішучість.

— Я доведу, що ти можеш мені довіряти, — тихенько пообіцяв він.

Вогнесерд кивнув, хоч йому й досі було трохи соромно через те, що минулого вечора він не одразу вислухав Довгохвоста.

— Ти потрібен Клану, Довгохвосте, — нявкнув воєвода. — Куди більше, ніж Тигрозору із Темносмугом.

Вояк аж просвітлів на цих словах і рушив за Вогнесердом та іншими котами до куща кропиви. Вони похапцем снідали, а тим часом воєвода стисло нагадував їм, що Довгохвіст розповів минулого дня.

— Ми маємо все там обстежити, — нявкнув він. — Ми не зможемо вирішити, як позбутися тих собак, аж поки не будемо знати напевне, з чим доведеться зіткнутися. Нападати на них не будемо, принаймні зараз — тобі це зрозуміло, Хмарохвосте?

Очі юного вояка на цих словах спалахнули, але він нічого не відповів.

— Хмарохвосте, я нікуди тебе не візьму, доки ти не пообіцяєш нічого не робити без наказу.

— Ех, гаразд, — Хмарохвіст роздратовано смикнув кінчиком хвоста. — Я хотів би порвати на вороняче їдло усіх тих псів, але робитиму так, як ти накажеш, Вогнесерде.

— Добре, — воєвода обвів поглядом решту патруля. — Є питання?

— А що, коли ми зустрінемо Тигрозора? — запитала Піскошторма.

— Кота з іншого Клану на наших землях? — вищирився Вогнесерд. — Так, на нього можна нападати.

Хмарохвіст задоволено загарчав.

Покінчивши з рештою свіжини, Вогнесерд повів свій патруль геть із табору на схил. Хоч сонце вже майже зійшло, небо затягали хмари, і на землі під деревами лежали густі тіні. Неподалік від табору чувся міцний запах кроля, але Вогнесерд на те не зважав. На влови не було часу.

Вояки обережно йшли похідною колоною, на чолі якої крокував воєвода, а замикав Білошторм. Після розповіді Довгохвоста Вогнесерд навіть сильніше відчував, що знайомий ліс повниться небезпекою, тож наїжачив хутро в передчутті атаки.

Усе було тихо, аж поки вони не наблизились до Зміїних Скель. Вогнесерд саме гадав, як би їм краще підійти туди, коли це Сіросмуг нявкнув:

— А що це?

Він кинувся в хащі відмерлого орляка. Через мить Вогнесерд почув голос друга, напружений і хрипкий:

— Ходи поглянь.

Воєвода пішов на звук і побачив, що Сіросмуг сидить на землі біля мертвого кроля. Горлянка тварини була вирвана, а хутро задубіло від засохлої крові.

— Зграя знову вбила, — понуро нявкнув Довгохвіст.

— Тоді чому ж вони не з’їли здобич? — запитала Піскошторма, підходячи до безвольного сірувато-бурого тіла. Тоді принюхалась. — Вогнесерде, тут пахне Тіньовим Кланом!

Вогнесерд розтулив щелепи і ввібрав запах, розлитий у повітрі, залозами на своєму піднебінні. Піскошторма мала рацію. Запах був слабенький, але його ні з чим не переплутаєш.

— Цього кроля вбив Тигрозір, — промурмотів Вогнесерд, — а тоді залишив тут. Цікаво мені, для чого?

Він пригадав, що Довгохвіст бачив, як Тигрозір годує зграю кролем, а ще запах кроля, який переслідував їх від самого табору. Позадкувавши від здобичі, він хвостом підкликав Хмарохвоста.

— Повертайся до табору нашими слідами, — наказав воєвода. — Шукай мертвих кролів. Якщо знайдеш, шукай біля них чужі запахи, а тоді повертайся доповісти. Білошторме, йди з ним.

Вогнесерд дивився, як двоє вояків ідуть геть, тоді повернувся до Сіросмуга. 

— Стій тут на варті. Піскоштормо, Довгохвосте, ви йдете зі мною.

Навіть обережніше, ніж досі, постійно зупиняючись покуштувати повітря, Вогнесерд наблизився до Зміїних Скель. Невдовзі вони знайшли ще одного мертвого кроля, який лежав на скелі, а навколо висів запах Тигрозора. Тепер перед котами уже зяяв вхід до печери. Вогнесерд побачив іще одного кроля на відкритій місцині біля самого входу. Не було жодного сліду зграї.

— А де ж собаки? — промурмотів він.

— У печері, — відповів Довгохвіст. — Це там Тигрозір учора залишив кроля.

— Коли вони вийдуть, то побачать кроля біля входу, відчують запах… — вголос міркував Вогнесерд. — А ще ж той кріль, що знайшов Сіросмуг… — розуміння вдарило його важкою каменюкою, він мало не задихнувся від жаху. — Я знаю, що знайдуть Білошторм і Хмарохвіст. Тигрозір вистелив собакам дорогу прямісінько до нашого табору.

Довгохвіст припав до лісової долівки, а очі Піскошторми розширились від жаху.

— Тобто він хоче привести зграю просто до нас?

У голові Вогнесерда зринули образи величезних кровожерних собацюр, які мчать униз схилом і прориваються крізь стіни папороті до мирного табору. Він бачив, як клацають їхні щелепи, як худі жилаві тіла розтинають повітря, кошенята пищать, коли їх досягають жорстокі зуби… Воєвода здригнувся.

— Так. Ходімо, треба обірвати слід!

Та навіть прямий наказ від самого Зореклану не змусив би Вогнесерда спробувати забрати кроля, що лежав біля входу до печери. Він підхопив того, що лежав на скелі, і побрів до Сіросмуга. Там поклав свою ношу буквально на мить, щоб нявкнути:

— Бери свого кроля. Маємо застерегти Клан.

Зачудовано прищуливши вуха, Сіросмуг підкорився. Вони попрямували назад до табору, але перш ніж устигли пройти бодай кілька лисячих хвостів, Вогнесерд помітив Хмарохвоста і Білошторма, що обережно простували крізь підлісок.

— Ми знайшли ще двох кролів, — доповів Хмарохвіст. — Обоє смердять Тигрозором.

— Тоді підберіть їх, — сказав Вогнесерд і швидко пояснив свої підозри. — Залишимо їх десь у струмку і обірвемо слід.

— Усе це дуже добре, — нявкнув Білошторм. — Кролів ти перенесеш, але що робити із запахом?

Вогнесерд завмер. Він щойно збагнув, наскільки дурним його зробив страх. Запах кроля і пролита кров однак приведе зграю до Громового табору.

— Ми усе одно перенесемо кролів, — швидко вирішив він. — Це може трохи сповільнити псів. Але тоді треба буде повернутись і попередити Клан. Доведеться залишити табір.

Нашорошивши вуха, вони мчали крізь ліс, до табору. Невдовзі коти зібрали вже більше кролів, ніж могли нести. Вогнесерд понуро подумав, що Тигрозір, мабуть, цілу ніч полював, щоб наловити аж стільки.

— Давай залишимо їх тут, — запропонувала Піскошторма, коли до табору ще залишався мах дороги. Її боки важко здималися, вона хапала повітря і дорогою надірвала кіготь, але очі войовниці палали рішучістю. Вогнесерд розумів: вона бігтиме вічно, якщо він її попросить. — Собаки знайдуть собі таку хорошу поживу і спиняться тут поїсти.

— Добра думка, — нявкнув Вогнесерд.

— Можливо, слід було залишити їх іще ближче до печери, — стурбовано зауважив Білошторм. — Тоді собаки взагалі не прийшли б до табору.

— Правда, — відповів Вогнесерд, — але часу не було. Собаки могли вже прокинутись. Ми ж не хочемо їх зустріти.

Білошторм кивнув на знак згоди. Вони залишили купу кролів просто посеред шляху і побігли вперед. Вогнесерд чув, як несамовито калатає його серце. Він усе повторював собі, що мав би здогадатися про зв’язок між їхнім старим ворогом і темною силою, яка несе загрозу для лісу. Тільки Зореклан знає, як Тигрозір з’ясував, що собаки живуть біля Зміїних Скель, і як він вирішив використати їх для того, щоби знищити Громовий Клан. Біжучи поміж дерев, Вогнесерд остерігався, що він уже не встигне зупинити Тіньового провідника.

На верхівці схилу він спинився.

— Розділяємось, — наказав воєвода своїм воякам. — Треба переконатися, що біля табору немає свіжини.

Коти рушили зі схилу, петляючи з боку в бік. Хмарохвіст біг попереду, але неподалік від табору він завмер на місці й витріщився на щось, що лежало на землі.

— Ні! Ні! — пронизливо заверещав вояк, і Вогнесерд наїжачився від жаху.

— Ні! — знову заверещав Хмарохвіст. — Вогнесерде, ходи сюди!

Воєвода кинувся до вояка. Кожнісінька шерстинка білого котика стояла дибки, ніби він зіткнувся з ворогом. Хмарохвіст не зводив погляду з маленького обм’яклого тіла, яке лежало біля його лап.

— Чому, Вогнесерде? — завивав Хмарохвіст. — Чому вона?

Вогнесерд знав, але від люті та скорботи заледве міг говорити.

— Тому що Тигрозір хоче, аби зграя скуштувала котячої крові, — видихнув він.

Мертвою кішкою, що лежала перед ними, була Ряболиця.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 25

Хмарохвіст і Піскошторма віднесли тіло померлої киці назад до табору, але для скорботи часу не було. Очевидно, Ряболиця вдосвіта рушила на полювання сама, а інші коти щойно тепер помітили, що вона чомусь гається. Ховали її нашвидколап — Хмарохвіст та двоє її рідних кошенят, Папоротелапка і Зололап, а Вогнесерд тим часом збирав Клан.

Вони повернулися, коли воєвода стояв під Високим Каменем, очікуючи, поки зберуться інші коти. Хмарохвіст походжав туди-сюди, люто розмахуючи хвостом.

— Я розірву Тигрозора! — заприсягнувся він. — І розкидаю його нутрощі звідси, аж до Високих Скель. Він мій, Вогнесерде, і не забувай про це.

— А ти не забувай, що слухаєшся моїх наказів, — сказав йому Вогнесерд. — Просто зараз нас має турбувати зграя собак. А про Тигрозора будемо думати потім.

Хмарохвіст вищирив зуби і розчаровано зашипів, але більше не сперечався.

Тим часом решта Клану збилася у приголомшену мовчазну юрбу. Попелюшка вийшла з кубла провідниці та попрямувала відразу до нього.

— Синьозірка спить, — нявкнула вона. — Краще все їй розповісти, перш ніж розробляти план, тобі так не здається?

Вогнесерд кивнув, гадаючи, як його провідниця відреагує, коли дізнається, що всі її страхи стосовно Тигрозора були правдивими. Чи це страхітливе знання остаточно підштовхне її до божевілля? Відкинувши свій страх, Вогнесерд звернувся до Клану.

— Коти Громового Клану, — почав він. — Цього ранку ми виявили на наших землях зграю собак, які живуть у печерах Зміїних Скель.

Усі коти ніби водночас замурмотіли, залунали заперечні вигуки. Вогнесерд знав, що вони навряд чи йому повірили, але попереду були й гірші новини. Він мимоволі дивився на Темносмуга, але з виразу обличчя вояка годі було щось збагнути.

— Тигрозір підгодовував собак, — провадив воєвода, намагаючись зберігати спокій. — Він виклав стежку із мертвих кролів, яка мала би привести зграю просто до нашого табору. І всі ви знаєте, що лежало наприкінці цього шляху, — він кивнув головою в напрямку місця, де була похована Ряболиця.

Вогнесерд мусив закликати до тиші, коли на цих словах здійнявся цілий хор завивання. Він не міг не помітити, як Злотоквітка припала до землі та низько схилила голову, слухаючи про те, що накоїв Тигрозір, та мимовільно поглядаючи на двох своїх кошенят. Вохролапка дивилась на воєводу з виразом безмежного жаху, а ось Ожинолап ховав своє обличчя. Вогнесерд гадав, чи новак так само шокований, чи він просто поважає свого батька за те, що той здійснив такий сміливий план.

Коли юрба нарешті вгамувалася, Вогнесерд продовжив:

— Ми спробували обірвати слід, але кролі пролежали там цілу ніч, тож зграя зможе пройти за запахом, який зостався. Ви всі мусите піти: старійшини, кошенята — всі. Якщо собаки прийдуть до табору, вони не повинні нас тут знайти.

Коти стривожено замурмотіли. Крапохвістка, стара, колись гарна плямиста киця, озвалась:

— І куди ж ми підемо?

— До Сонячних Скель, — відповів Вогнесерд. — Коли будете там — вилазьте на найвищі дерева, які зможете знайти. Якщо собаки підуть за вами, то вирішать, що загубили ваші сліди на камінні, і не будуть переслідувати.

На його превелике полегшення, тепер Клан став значно тихішим, бо всі почули чіткі накази. Хоча королеви досі були у скорботі за Ряболицею. Її кошенята, новаки Папоротелапка і Зололап, сиділи з виразом отупілого жаху на обличчях. Вогнесерд подякував Зорекланові за те, що день, хоч і сірий та прохолодний, був сухий, а серед них не було ні хворих котів, ні маленьких кошенят, яким належало йти в цю дорогу.

— А як щодо зграї? — запитав Порохошуб. — Що ми з ними будемо робити?

Вогнесерд завагався. Він знав, що зграя надто сильна, щоб його вояки напали відкрито. Тигрозір нізащо не привів би собак до табору, якби не був певен цього. «Допоможи мені, Зореклане», — подумки помолився воєвода. І, наче предки його почули, йому в голову стрельнула одна думка.

— Ось воно! — прошепотів він. — Ми вкрадемо слід.

Коли всі коти підійшли ближче до нього, Вогнесерд повторив гучніше:

— Ми вкрадемо слід!

— Що ти маєш на увазі? — широко розплющивши очі, запитала Піскошторма.

— Те, що кажу. Тигрозір хоче привести собак прямісінько до табору. Добре. Хай так і робить. Але коли ті прийдуть, ми будемо чекати і відведемо їх на кручу. Неподалік Чотиридерева, на дальній стороні Громових угідь, річка пінилася поміж двох прямовисних скель. Течія була швидка і сильна, а під поверхнею ховалося гостре каміння. Там уже тонули коти, і якщо вже коти — то чому б і не собаки?

— Треба буде заманити собак до урвища, — провадив Вогнесерд, паралельно з розповіддю продумуючи деталі плану. — Мені потрібні вояки, здатні швидко бігати, — погляд його зелених очей переходив з кота на кота. — Сіросмуг. Піскошторма. Мишошубка і Довгохвіст. Порохошуб. Я теж піду. Цього має бути досить. Решта нехай чекають на вході до табору, готові вирушати.

Коли коти, яких він назвав, почали збиратися, Вогнесерд побачив, що Папоротелапка і Зололап пробиваються наперед.

— Вогнесерде, ми хочемо допомогти, — заблагала Папоротелапка, не зводячи з воєводи шокованого, благального погляду.

— Я сказав: вояки, — лагідно нагадав їй Вогнесерд.

— Але ж Ряболиця була нашою мамою, — запротестував Зололап. — Будь ласка, Вогнесерде. Ми хочемо зробити це для неї.

— Так, Вогнесерде, візьми їх, — замогильним голосом втрутився Білошторм. — Лють зробить їх безстрашними.

Воєвода завагався, але тоді побачив наполегливість в очах білого вояка і сказав:

— Добре.

— А як щодо мене? — запитав Хмарохвіст, знову вимахуючи хвостом.

— Слухай, Хмарохвосте, — нявкнув Вогнесерд. — Я не можу взяти всіх своїх найкращих вояків на те, щоб відволікати собак. Декому з вас доведеться піти і наглянути за Кланом. — Хмарохвіст уже роззявив рота, щоби подискутувати, але Вогнесерд заперечив раніше. — Я не даю тобі просте завдання. Якщо ми провалимось, то вам, скоріш за все, доведеться протистояти псам,а може, й Тіньовому Клану. Подумай, Хмарохвосте, — наполягав він, бо вояк, здається, досі вагався. — Як ти зможеш краще помститися Тигрозорові, ніж розладнавши його плани, зробивши так, щоб Громовий Клан уцілів?

Юний вояк якусь мить мовчав, а з його обличчя не сходив вираз скорботи і жалю через Ряболицю.

— Не забувай про Безлику, — тихенько нявкнув Вогнесерд. — Ти потрібен їй більше, ніж будь-коли.

Хмарохвіст аж випростався на згадці про свою скалічену подругу і глянув на інший кінець галявини, де вона шкутильгала до входу поруч із Крапохвісткою та іншими старійшинами. Єдиним оком киця роззиралася навсібіч, охоплена жахом.

— Правду кажеш, Вогнесерде, — голос Хмарохвоста звучав цілком рішуче. — Вирушаю.

— Дякую, — гукнув Вогнесерд йому навздогін, коли вояк уже чкурнув до Безликої. — Я довіряю тобі, Хмарохвосте.

Воєвода спостерігав, як збираються коти, а тим часом його увагу привернув рух позаду. Темносмуг прослизав крізь шпарину в терновій огорожі, а за ним ішли Ожинолап і Вохролапка.

Вогнесерд кинувся до них і наздогнав, саме коли вони пробралися крізь гілки.

— Темносмуже! Куди це ти зібрався?

Темний вояк повернувся. У його очах спалахнула тривога, хоч він цілком сміливо відповів Вогнесердові.

— Я не думаю, що на Сонячних Скелях безпечно, — нявкнув Темносмуг. — То я й вирішив відвести їх у безпечне місце. Вони...

— Яке ще безпечне місце? — виклично запитав його Вогнесерд. — Якщо ти його знаєш, чому не сказав решті Клану? Хіба що ти ведеш новаків до Тигрозора? — у спалаху люті він замалим не кинувся на Темносмуга з розчепіреними кігтями, але змусив себе зберігати спокій. — Звісно ж, Тіньовий провідник не дозволив би, щоб його кошенят пожерла зграя псів. Ось ти і вирішив відвести їх до нього, перш ніж собаки прийдуть сюди? Смію припустити, що ви про все домовилися на останньому Зборищі!

Темносмуг не відповів. Тільки спохмурнів та з усіх сил намагався не дивитись у вічі Вогнесерду.

— Темносмуже, мене аж нудить від тебе, — прошипів Вогнесерд. — Ти знав, що Тигрозір хоче напустити на нас собачу зграю — і нікому не сказав ані словечка! У тебе що, немає ні крихти відданості Клану?

— Я не знав! — запротестував Темносмуг, хитаючи головою. — Тигрозір сказав привести до нього кошенят, але не казав чому. Я нічого не знав про зграю, присягаюся Зорекланом!

Вогнесерд замислився, чого вартує присяга Зорекланом в устах цього зрадливого вояка. Тоді повернувся до двох новаків, які дивились на нього переляканими очима.

— Що вам сказав Темносмуг?

— Н-нічого, Вогнесерде, — пролебеділа Вохролапка.

— Просто сказав піти за ним, — додав її брат. — Сказав, що знає гарне місце для сховку.

— І ви його послухали? — в’їдливо заговорив Вогнесерд. — То він тепер провідник, так? Чи хтось призначив його виховником, а я не помітив? Ви всі, марш за мною.

Обернувшись, воєвода пішов до входу в табір, де збиралась решта Клану. Темносмуг без жодного слова рушив за ним, як і Ожинолап та Вохролапка. Вогнесерд знав, що рано чи пізно йому треба буде відплатити цьому воякові за все хороше, але зараз не було часу.

Підійшовши до інших котів, він хвостом підкликав Орлякошуба.

— Орлякошубе, ти відповідаєш за цих двох новаків. Що б не сталося, не смій спускати з них очей. А якщо вони бодай краєм ока глянуть на Темносмуга, я хочу про це знати.

— Так, Вогнесерде, — дещо збентежено нявкнув Орлякошуб. Він підштовхнув двох новаків та повів їх геть, до інших котів.

Помітивши поруч Білошторма, Вогнесерд підійшов до нього та кивнув на Темносмуга.

— Приглядай за цим, — наказав він. — Я йому і на піввуса не довіряю.

Тоді воєвода вернувся до вояків, яких обрав для гонитви попереду зграї.

— Якщо ви нині ще не їли, то раджу поїсти зараз, — нявкнув він. — Вам знадобляться всі ваші сили. Ми скоро підемо, але спершу я маю поговорити із Синьозіркою.

Вогнесерд повернувся до кубла провідниці й побачив, що позаду нього стоїть Попелюшка.

— Мені піти з тобою? — запитала вона.

Вогнесерд похитав головою.

— Ні, але підготуй інших котів до відходу. Роби все, аби вони були спокійні.

— Не хвилюйся, Вогнесерде, — запевнила його медикиця. — Я візьму в дорогу кілька основних ліків, просто на всяк випадок.

— Добра думка, — нявкнув Вогнесерд. — Хай Шиполап тобі допоможе. Вирушите, щойно до вас приєднається Синьозірка.

Коли він зазирнув до кубла провідниці, та вже не спала, а сиділа, вилизуючи своє хутро.

— Так, Вогнесерде? У чому річ?

Вогнесерд увійшов до кубла і схилив голову.

— Синьозірко, ми виявили справжню природу зла в нашому лісі, — обережно почав він. — Ми знаємо, що таке «зграя».

Синьозірка негайно сіла і незмигно дивилась на Вогнесерда, аж поки той закінчив розповідати їй про те, що його патруль знайшов сьогодні вранці. Він говорив, а з її обличчя від страху щезнули всі емоції, воно стало безвиразним. Вогнесерд знову злякався, що це відкриття може штовхнути провідницю у прірву божевілля.

— Тож Ряболиця мертва, — промурмотіла вона, коли Вогнесерд закінчив. Тоді гірко додала: — А скоро й решта Клану загине. Зореклан послав Тигрозора нам на погибель. Тепер вони нам не допоможуть.

— Може й ні, Синьозірко, але ми не здаємось, — наполягав Вогнесерд, намагаючись не піддатися паніці. — Ти маєш повести Клан до Сонячних Скель.

Синьозірка смикнула вухами.

— І що доброго з того вийде? Ми не можемо жити на Сонячних Скелях, а зграя вистежить нас навіть там.

— Якщо мій план спрацює, то ви там будете недовго. Слухай… — і Вогнесерд розповів їй, як сподівався прогнати собак лісом і скинути в урвище.

Погляд провідниці знову розфокусувався, а тоді зосередився на чомусь, недоступному Вогнесерду.

— То ти хочеш, аби я пішла на Сонячні Скелі, ніби старійшина, — нявкнула вона.

Вогнесерд завагався. Казати Синьозірці, що вона має зробити, було куди важче, ніж наказувати Хмарохвостові.

— Ніби провідниця, — сказав він їй. — Якщо тебе там не буде, Клан запанікує і розсіється. Потрібно, щоби ти тримала їх при купі. До того ж, — додав Вогнесерд, — не забувай, що в тебе зосталось єдине життя. Якщо ти його втратиш, що Клан робитиме без тебе?

Синьозірка завагалася.

— Ну добре.

— Тоді нам треба рушати.

Синьозірка кивнула і перша вийшла з кубла. Ядро Клану — усі коти, яких Вогнесерд не відібрав для завдання — уже скупчилися біля входу до табору. Коли провідниця підійшла до них, Вогнесерд махнув хвостом, підкликаючи Білошторма.

— Наглядай за нею, — м’яко нявкнув воєвода білому вояку.

Білошторм кивнув.

— Можеш покластись на мене, Вогнесерде.

Із погляду, який вояк кинув на Вогнесерда, було ясно, що він чудово розуміє, наскільки неясний зараз розум провідниці. Білошторм став опліч Синьозірки, яка повела котів із табору.

І коли Вогнесерд побачив біля неї білого вояка, старого, але й досі сильного, він знову подивувався з того, якою слабкою виглядала провідниця. Та все ж її присутність мала заспокоїти інших котів, а надто старійшин.

Коли Клан зник на верхівці схилу, Вогнесерд повернувся до вояків, які сиділи біля обгорілих пеньків кропиви. Сіросмуг і Піскошторма дивились йому в очі, і в їхніх поглядах було порівну рішучості та страху. Вогнесерд пригадував, як він востаннє евакуював табір, коли насувався вогонь, і як загинуло троє котів.

Але він знав, що від таких думок вояки лише запанікують. Йому треба бути сильним заради всього Клану. Воєвода підійшов до своїх побратимів та нявкнув:

— Ви готові? Тоді рушаймо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 26

Вогнесерд вибіг на вершину схилу і, спинившись, обернувся до Папоротелапки та Зололапа.

— Ви двоє чекайте тут, — наказав він. — Коли побачите собак, біжіть прямо до ущелини. На шляху вас чекатиме Піскошторма. Як тільки порівняєтеся з нею, залазьте на дерево, а коли зграя спіймає її слід, повертайте до Сонячних Скель.

Воєвода глянув на двох новаків. Їхні очі палали злістю. Вони забули про жаль за матір’ю, усе, що їм було потрібно — це помста за її смерть. Вогнесерд сподівався, що Папоротелапка та Зололап добре запам’ятають настанови і не почнуть панікувати, чи навіть гірше — спробують самі напасти на собак.

— Клан на вас покладається, — додав він. — І ми всі вами пишаємося.

— Ми не підведемо, — пообіцяла Папоротелапка.

Вогнесерд залишив їх там і повів решту далі в ліс. Він весь час прислухався, чи не чути собак, та ліс був наповнений задушливою тишею. Краще би було чутно якесь виття чи шарудіння підліску. Котяче дихання і м’яка ступа здавалися в такій тиші неприродно гучними.

Невдовзі Вогнесерд знову спинився.

— Піскоштормо, ти чекатимеш тут, — нявкнув він. — Я не хочу, щоб новаки мусили бігти надто далеко. А ти — найшвидша кішка у Громовому Клані, тож тобі доведеться дати доброго драпу від собак заради всіх нас. Домовились?

Піскошторма кивнула.

— Можеш на мене покластися, Вогнесерде.

Вона ледь торкнулася його мордочкою. Не було більше часу на розмови, та її любов до нього променіла з її смарагдових очей. Вогнесерд неймовірно за неї перелякався. «Чи зможемо ми ще хоч раз поділитися язиками?» — сумно гадав він.

Та треба було йти далі, тож він повів вояків до ущелини, розставляючи їх на постах через рівні інтервали: Довгохвоста, тоді Порохошуба, а тоді Мишошубку. Нарешті залишилися вони удвох зі Сіросмугом на кордоні з Річковим Кланом. Коти підійшли якомога ближче до розщелини, але так, щоб не виходити за межі угідь свого Клану.

— Гаразд, Сіросмуже, — нявкнув Вогнесерд і спинився. — Ти сховаєшся тут. Якщо все вдасться, Мишошубка приведе собак до тебе. Коли вони тебе помітять, біжи до найкрутішого схилу. Я чекатиму там для останньої пробіжки.

— Але це буде вже на Річковій території, — вагаючись, мовив Сіросмуг. — Що про це все подумає Леопардозірка?

— Може, вона про це й ніколи не дізнається, — відповів Вогнесерд, пригадуючи, як Річкова провідниця заприсяглася вбити Сіросмуга, якщо він хоч лапою ще раз ступить на її землі. — Ніколи про це зараз думати. Заховайся з нашого боку і, коли побачиш патруль, намагайся не видати себе.

Сіросмуг кивнув, притиснувся животом до землі та поплазував під терновий кущ.

— Щасти, — нявкнув він і зник з поля зору.

Вогнесерд також побажав йому успіху, а тоді обережно попрямував до Річкової території. Він не бачив жодного Річкового кота, зате відчував нещодавні помітки, які свідчили, що досвітній патруль тут уже проходив. Зрештою він знайшов собі сховок біля підніжжя скелі й сів там чекати. Ліс німував, і чутно було тільки, як реве у розщелині вода.

Вогнесерд усе гадав, де зараз Тигрозір. Мабуть, відсиджується на Тіньовій території, чекаючи, доки його колишній Клан розірвуть на шматки. Після того він підоспіє до табору, ніби та ворона, і переможно відбере собі землі Громового Клану, насолоджуючись ідеальною помстою.

Хмари затягнули небо, тож Вогнесерд міг тільки здогадуватися, наскільки швидко плине час. З кожним ударом пульсу він починав усе більше хвилюватися, що щось пішло не так. Чому так довго нікого немає? Чи не схопили собаки когось із вояків? Вогнесерд уявив Піскошторму, що потрапила у ті величезні щелепи, і почав нервово перебирати лапами, то випускаючи, то втягуючи кігті. Він уже мало не пішов назад подивитися, що трапилося. «Що, як це все була велика помилка?» — питав себе воєвода. Що, як він тільки наразив Клан на ще більшу небезпеку?

Та раптом крізь шум річки Вогнесерд почув віддалений гавкіт, який швидко наближався. Нарешті темна сила подала голос, підступаючи до котів, що стали тепер жертвами. Звук усе гучнішав, аж поки, здавалося, не заповнив увесь ліс, а тоді раптом з’явився Сіросмуг. Він гнав чимдуж, притиснувшись животом до землі.

Менш ніж за три лисячих хвости позаду нього біг вожак зграї. Вогнесерд ще ніколи не бачив такого пса. Він був кремезний, удвічі більший за домашніх собак Двоногів. Коли він біг, мускули вигравали під коротким чорно-бурим хутром. Його щелепи були розтулені, відкриваючи небезпечні ікла, а відвислий язик теліпався. Очі собаки дико палали. Він люто гавкав, клацаючи зубами на Сіросмуга.

— Зореклане, допоможи! — прошепотів Вогнесерд і вискочив зі сховку.

Він лише побачив, як Сіросмуг дав драпака до найближчого дерева, а тоді й сам чкурнув з усіх сил. Гавкіт, здавалося, ще погучнішав. Задніми лапами Вогнесерд відчував гаряче дихання вожака.

Оце вперше Вогнесерд замислився про те, що йому робити, коли він прибіжить до розщелини. Він уявляв собі, що в останній момент кинеться вбік, а пси, які нічого не підозрюватимуть, попадають прямо в урвище. Та тепер кіт усвідомив, що це може не спрацювати — собаки були значно, значно ближче, ніж він передбачав.

Можливо, йому доведеться й самому стрибнути.

«Якщо це потрібно, щоб урятувати Клан, то я це зроблю», — безрадісно заприсягнувся воєвода.

Ущелина була все ближче. Вогнесерд вибіг із-за дерев і побачив перед собою лише рівне торфовище та обрив. Похапцем озирнувшись, він помітив, що собаки дуже відстали, тож сповільнив біг, щоб дати їм себе наздогнати. Зграя вискочила з лісу слідом за своїм вожаком, язики псів метлялися на бігу, а вони все гавкали:

— Зграя, зграя! Вбити, вбити! Ці слова впивалися у Вогнесерда, ніби ікла.

Раптом з іншого боку на нього накинулося щось важке і збило з лап. Він марно намагався відбитися і підвестися — масивна лапа пришпилила його за шию. Лютий голос загарчав прямо у вухо:

— Куди зібрався, Вогнесерде?

Це був Тигрозір.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 27

Вогнесерд відчайдушно засіпався, задніми лапами видираючи клапті шерсті з живота свого ворога. Тіньовий провідник і не зворухнувся. Його сморід забивав Вогнесердові рот і ніздрі, а бурштинові очиська дивилися просто у вічі воєводі.

— Передавай привіт Зореклану, — вищирився він.

— Тільки після тебе! — видихнув Вогнесерд.

Раптом Тигрозір його відпустив. Зірвавшись на лапи, Вогнесерд побачив, як Тіньовий провідник позадкував і застрибнув на найближче дерево. Перш ніж воєвода встиг здивуватися, він почув оглушливе завивання і відчув, як земля похитнулась під лапами. Просто над ним нависала зграя із широко роззявленими пащеками. Часу на втечу не було. Вогнесерд заплющив очі та приготувався зустріти Зореклан.

Зуби зімкнулися на його загривку, і все тіло пронизав гострий біль. Кінцівки кота безвольно заметлялися в повітрі, коли пес підняв його із землі й почав шарпати з боку на бік. Вогнесерд спробував вивертатися, намагаючись дотягтись до очей, щелеп, язика, але його лапи незмінно зустрічали порожнечу. Ліс закрутився навколо нього. Він чув тільки гавкіт і відчував сморід собак, що тепер був усюди.

— Зореклане, допоможи! — закричав Вогнесерд від жаху та відчаю. То була не просто його смерть, але кінець для цілого Клану. Його план провалився. — Зореклане, де ж ти?

Зненацька пролунав вереск. Вогнесерд гепнувся на землю, важко забившись. Щелепи, що стискали його, раптом послабили хап і зникли. Він збентежено глянув на сірувато-блакитну постать, що вчепилася в бік собаці.

— Синьозірко! — закричав Вогнесерд.

Сила, з якою в собаку влетіла провідниця, підштовхнула того майже до краю урвища. Гавкіт змінився високим вереском жаху, коли пес відчув, що його величезні лаписька шкрябають уже об самісінький край кручі. М’який ґрунт посунувся під його вагою, і собака впав униз, але, вже зникаючи за схилом, хапонув своїми щелепами Синьозірку за лапу, потягнувши її за собою.

Ще двоє собак, які не відставали від свого вожака, не встигли загальмувати. Вони сліпо кинулися з кручі та зникли. Позосталі пси загальмували, їхній несамовитий гавкіт стишився до жалюгідних підвивань. Перш ніж Вогнесерд устиг підвестися, вони позадкували геть від прірви та втекли до лісу.

Громовий воєвода підібрався до краю урвища та глянув униз. Під ним пінилася вода. На мить над водою виринула морда вожака зграї, який марно боровся супроти хвиль, але тоді знову зникла.

— Синьозірко! — закричав Вогнесерд. Що його провідниця робила в цій частині лісу? Він же відіслав її разом з іншими котами до Сонячних Скель.

Надто приголомшений, щоби поворухнутися, Вогнесерд глянув на річку. Нараз він побачив, як невеличка сіра голівка вигулькнула на поверхню, лапи провідниці ошаліло загрібали воду. Синьозірка була ще жива! Але течія несла її вниз, і Вогнесерд знав, що вона надто слабка, аби довго плисти.

Він міг зробити єдине. Із криком «Синьозірко, тримайся! Я йду!» воєвода кинувся в річку із крутосхилу.

Вода охопила Вогнесерда ніби величезною лапою і закидала з боку на бік. Крижаний холод забивав подих. Кіт відчайдушно загрібав лапами, намагаючись триматися на плаву, але сила течії перевертала його. Синьозірку він утратив із поля зору ще до того, як упав у воду, і тепер не бачив нічого, крім піни навколо нього.

Нарешті Вогнесерд виринув на поверхню, вхопив повітря і більше не йшов під воду, хоч течія і далі несла його. За кілька лисячих хвостів попереду він знову помітив Синьозірку, хутро обліпило її голову, а щелепи були широко роззявлені. Із силою відштовхуючись задніми лапами, Вогнесерд скоротив розрив між ними, а коли Синьозірка знову почала тонути — вхопив її за карк.

Надлишкова вага потягла його донизу. Усі інстинкти волали Вогнесердові про те, що він має покинути кішку та рятуватись сам. Але воєвода тримався, з потроєною силою перебираючи лапами, щоб тільки утримати провідницю на поверхні. Він мало не відпустив її, коли в них щось врізалося. Це був пес, що безвольно плив за течією, в очах його світився жах, коли він безпорадно спробував за щось зачепитися і знову зник під водою.

Раптом над ними пролягла тінь і відразу зникла — вони пропливли під мостом Двоногів. Вогнесерд нарешті побачив берег і спробував повернути до нього, але лапи боліли від виснаження. Синьозірка була мертвою ношею, вона зовсім не мала сили боротися з течією. Вогнесерд не міг її відпустити, аби ковтнути повітря, і його чуття знову поринули в темряву — він занурився під воду.

Ледь зберігаючи свідомість, Вогнесерд зробив ще одне велике зусилля. Та коли знову виринув, то вже не бачив берега і втратив орієнтацію. Його кінцівки задубіли від паніки — він зрозумів, що тоне.

Та раптом Синьозірка полегшала. Вогнесерд моргнув, щоб прочистити заплилі очі, й побачив чиюсь голову, що схилилася над водою біля нього, та зуби, що міцно вхопили Синьозірку. Він упізнав це блакитно-сіре хутро і від здивування мало не забув перебирати лапами.

Це була Мрячконіжка!

У ту саму мить Вогнесерд почув з іншого боку голос Каменешуба:

— Відпускай! Ми тримаємо.

Вогнесерд зробив так, як йому сказали, і Каменешуб зайняв його місце. Двоє Річкових котів відтягли Синьозірку до берега. Тепер, коли йому не потрібно було утримувати кішку на плаву, Вогнесерд зміг виплисти і нарешті відчув під лапами дно. Він дістався до безпечного берега на боці Річкового Клану.

Відкашлявшись, Вогнесерд обтрусив із себе воду і роззирнувся в пошуках Синьозірки. Мрячконіжка й Каменешуб поклали провідницю на камінці. З її кінцівок стікала вода, але вона не рухалась.

— Синьозірко! — вигукнула Мрячконіжка.

— Вона померла? — нажахано спитав Вогнесерд, поспішивши до них.

— Я думаю, вона…

Каменешуба перебив гучний крик:

— Вогнесерде! Вогнесерде! Стережись!

То був голос Сіросмуга. Вогнесерд обернувся й побачив Тигрозора, що мчав мостом Двоногів. За ним біг сірий вояк. Коли Тіньовий провідник скочив на берег і побіг до Вогнесерда та інших, Сіросмуг кинувся йому навперейми і загарчав:

— Не підходь! Не смій їх чіпати.

Від люті Вогнесерд знову відчув приплив сил. Його провідниця лежала на березі, а її останнє життя згасало щомиті. Що б Синьозірка не наговорила, вона все ще була його провідницею, а він ніколи не мав наміру пожертвувати нею заради Клану. І це все через Тигрозора!

Він підбіг до Сіросмуга і став поруч, а Тіньовий провідник спинився за кілька лисячих хвостів від них. Судячи з усього, його не тішила перспектива битися одночасно з ними обома.

Позаду пролунав крик Мрячконіжки:

— Вогнесерде! Вона жива!

Вогнесерд оскалився на Тигрозора.

— Підійди ближче, і я кину тебе в річку до твоїх собак, — прогарчав він. — Сіросмуже, тримай його подалі.

Сіросмуг кивнув і випустив пазурі. Тигрозір люто зашипів.

Вогнесерд погнав назад до Синьозірки і схилився над нею. Вона нерухомо лежала на камінні, та все ж він бачив, як піднімаються й опадають її груди з кожним подихом.

— Синьозірко? — прошепотів він. — Синьозірко, це я, Вогнесерд. Усе добре. Ти в безпеці.

Вона розплющила очі та глянула на двох Річкових вояків. Спершу Синьозірка їх не впізнала, але потім її зіниці розширились, а погляд пом’якшав від гордощів.

— Ви мене врятували, — промурмотіла вона.

— Тссс… Не говори, — сказала Мрячконіжка.

Та Синьозірка, здавалося, не чула.

— Я хочу вам дещо сказати… Хочу попросити пробачення за те, що віддала вас. Дубосерд пообіцяв, що Сіротоня буде вам доброю матір’ю.

— Вона й була, — скупо мовив Каменешуб.

Вогнесерд захвилювався. Востаннє, коли Річкові вояки говорили із Синьозіркою, то присягалися, що ненавидять її. Але ж не кинуться вони на свою матір зараз, коли вона така беззахисна?

— Я стільки винна Сіротоні, — продовжувала Синьозірка. Її голос був слабкий і тремтливий. —І Дубосердові — за те, що вас так добре виховав. Я спостерігала за вами, коли ви підростали, і бачила, як багато зробив для вас Клан, — вона замовкла на мить. — Якби я зробила інший вибір, ви б віддали всю свою силу Громовому Кланові. Пробачте.

Мрячконіжка з Каменешубом непевно перезирнулися.

— Вона так страждала через вас, — не втримався Вогнесерд. — Будь ласка, ви мусите їй пробачити.

Якусь мить вояки все ще вагалися. Коли ж Мрячконіжка нахилилася й лизнула материне хутро, Вогнесерд відчув неземне полегшення.

— Ми пробачаємо тобі, Синьозірко, — замуркотіла Річкова киця.

— Ми пробачаємо тобі, — луною повторив Каменешуб.

Незважаючи на слабкість, Синьозірка радісно замуркотіла. У Вогнесерда підступив клубок до горла, коли він побачив, як двоє Річкових котів схилилися над його провідницею — їхньою матір’ю — аби вперше в житті поділитися з нею язиками.

Розлючене шипіння Сіросмуга відволікло його. Вогнесерд повернувся й помітив, що Тигрозір ступив крок уперед. Його очі палахкотіли від задоволення. Вогнесерд усвідомив, що до цього моменту Тигрозір не здогадувався, хто був матір’ю тих кошенят, яких віддав Громовий Клан.

— Не підходь, Тигрозоре, — зашипів він. — Це не твоя справа.

Повернувшись до Синьозірки, Вогнесерд побачив, що її очі заплющуються, а дихання стало уривчасте.

— Що робити? — стривожено запитав він у Мрячконіжки. — Це її останнє життя, а до Громового табору вона не зможе дійти. Хтось із вас може привести медикота?

— Уже надто пізно, Вогнесерде, — тихо сказав Каменешуб. — Вона на шляху до Зореклану.

— Ні! — закричав Вогнесерд. Він схилився біля Синьозірки і притиснувся до неї мордочкою. — Синьозірко, прокинься! Ми приведемо допомогу, просто почекай ще трішки.

Її очі знову розплющилися, але дивилася вона не на Вогнесерда, а на щось позаду нього. Погляд провідниці був чистий і спокійний.

— Дубосерде, — промуркотіла вона. — Ти прийшов за мною? Я готова.

— Ні! — знову заволав Вогнесерд. Він забув про всі нещодавні суперечки із Синьозіркою. Зараз пам’ятав лише благородну провідницю такою, якою вона була раніше — мудрою, натхненною виховницею, що прийняла його кицюнею до Клану. І, врешті-решт, Зореклан був до неї милосердний. Вона вийшла з темряви, щоб померти так само шляхетно, як і жила, рятуючи свій Клан ціною власного життя.

— Синьозірко, не покидай нас, — благав Вогнесерд.

— Я повинна, — прошепотіла провідниця. — Я вже відбула свою останню битву, — вона задихалася, намагаючись говорити. — Коли я побачила Клан на Сонячних Скелях… сильних, що допомагали слабким… і я знала, що ти й інші пішли супроти зграї… я зрозуміла, що мій Клан вірний мені. Я зрозуміла, що Зореклан не відвернувся від нас. Я зрозуміла… — її голос згасав, та Синьозірка змогла сказати ще: — Я зрозуміла, що не можу залишити тебе наодинці з небезпекою.

— Синьозірко… — голос Вогнесерда тремтів від болю і водночас від щастя, бо його провідниця усвідомила, що він не зрадник.

Синьозірка зосередила на ньому погляд своїх блакитних очей. Вогнесерду здалося, що він бачив у них мерехтливе сяйво Зореклану.

— Вогонь врятує Клан, — промурмотіла вона, і Вогнесерд згадав загадкове пророцтво, яке слідувало за ним ще з перших днів у Громовому Клані. — Ти ніколи його не розумів, правда ж? — продовжила Синьозірка. — Навіть коли я дала тобі новацьке ім’я Вогнелап. Я й сама почала сумніватись, коли табір зруйнувала пожежа. Та зараз я бачу істину. Вогнесерде, ти є той вогонь, що врятує Громовий Клан.

Вогнесерд не міг поворухнутися, лише дивився на свою любу провідницю. Він весь ніби закам’янів. Угорі вітер розірвав хмари, і з неба пролилося сонячне проміння та полум’ям заграло на його хутрі — як і в той день, коли він уперше прийшов до Клану багато повень тому.

— Ти будеш прекрасним провідником, — ледве шепнула Синьозірка. — Одним з найвеличніших за всю історію лісу. Своїм теплом ти оберігатимеш Клан, а своїм полум’ям його захищатимеш. Ти будеш Вогнезором, світлом Громового Клану.

— Ні, — заперечував Вогнесерд. — Я не можу. Тільки не без тебе, Синьозірко.

Але було вже пізно. Синьозірка тихо зітхнула, і сяйво в її очах згасло. Мрячконіжка тихо заквилила і притислась до матері. Каменешуб поруч із нею похилив голову.

— Синьозірко! — відчайдушно нявкнув Вогнесерд, але відповіді не було. Провідниця Громового Клану віддала останнє життя і відійшла на вічне полювання із Зоряним Кланом.

Вогнесерд непевно зіп’явся на лапи. У голові паморочилося, і йому довелося вп’ястися кігтями в землю — на якусь мить він злякався, що може впасти прямо в небо. Його хутро стало дибки, а серце мало не вистрибувало з грудей.

— Вогнесерде, — промурмотів Сіросмуг. — Ох, Вогнесерде…

Сірий вояк залишив Тигрозора і тихо підійшов до померлої провідниці. Вогнесерд помітив, що бурштиновий погляд товариша змінився, у ньому з’явилося якесь благоговіння. Коли їхні очі зустрілися, Сіросмуг поважно схилив голову. Вогнесерд закляк від жаху. Він хотів такої дружби, як раніше — простої та безпосередньої, без будь-яких формальностей між вояком і провідником Клану.

Позаду Сіросмуга він помітив Тигрозора, що зачудовано й розлючено водночас втупився в котів на березі. Та перш ніж Вогнесерд устиг що-небудь сказати, Тіньовий провідник розвернувся й побіг до мосту Двоногів, і далі на свою територію.

Вогнесерд вирішив його відпустити. Спершу йому потрібно дати лад зі своїм переляканим і загнаним Кланом, а вже потім зводити старі рахунки. Але вчинок Тигрозора ніколи не забудуть у Громовому Клані.

— Треба зібрати решту, — нявкнув він Сіросмугові. — Ми мусимо віднести Синьозірку до табору.

Сіросмуг знову схилив голову.

— Так, Вогнесерде.

— Ми допоможемо, — запропонував Каменешуб, підвівшись і ставши перед Громовими котами.

— Це буде честь для нас, — додала Мрячконіжка. Її очі заволік жаль. — Я б хотіла провести нашу матір на спочинок до її Клану.

— Дякую вам обом, — Вогнесерд глибоко вдихнув і підвівся, а тоді знову обтрусив хутро. Раптом ніби вага цілого Клану звалилася йому на плечі, та все ж він був певен, що зможе її винести.

Тепер Вогнесерд став провідником Громового Клану. Зі смертю вожака зграї зникла й загроза від решти псів, а його Клан чекав на нього у безпеці біля Сонячних Скель. І Піскошторма чекала разом із ними.

— Ходімо, — нявкнув він Сіросмугові. — Треба повертатися додому.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.