Erin Hunter

WARRIORS

Book One: Into the Wild

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською для опису загального устрою котячих кланів та громадянства їх членів була використана термінологія Національної скаутської організації України «Пласт»

Гантер Ерін

На волю!

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко.

ISBN 978-617-7660-77-3

© Working Partners Limited, 2001

© ПП «АССА», 2018

© Панченко О. І., дизайн, 2016

© mrgaser, e-pub, 2019

Аннотація

У хащах незайманого лісу дикі племена котів відчайдушно змагаються за свою територію і за право вижити. Що станеться з рудим хатнім котиком, який опинився у самісінькому центрі цих котячих війн? Тут його точно ніхто не погладить по загривку і не нагодує смачною їжею. У нього є вибір: або повернутися назад і бути живою іграшкою, або випустити на волю свої дикі інстинкти і стати справжнім вояком Клану…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідниця

Синьозірка — синьо-сіра кицька з мордочкою, облямованою сріблястим пушком.

Воєвода

Рудохвіст — маленький плямистий кіт з напрочуд рудющим хвостом. Учитель Порохолапа.

Медикицька

Плямолистка — прекрасна темна плямиста кицька із дуже строкатою шубкою.

Вояки

Дорослі коти і кицьки без кошенят

Левосерд — розкішний золотавий смугастий кіт із густезним, як лев’яча грива, хутром. Учитель Сіролапа.

Тигрокіготь — великий темно-бурий смугастий кіт із незвично довгими пазурами на передніх лапах. Учитель Круколапа.

Білошторм — великий білий кіт. Учитель Пісколапки.

Темносмуг — елегантний чорно-сірий смугастий кіт.

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.

Вітрогон — спритний смугастий кіт.

Верболоза — світло-сіра кицька з незвично голубими очима.

Мишошубка — маленька густо-коричнева кицька.

Новаки

Коти старші шести повень, які готуються стати вояками

Порохолап — темно-бурий смугастий кіт.

Сіролап — довгошерстий кремезний сірий кіт.

Круколап — маленький, худий чорний кіт із маленькою білою плямкою на грудях і білим кінчиком хвоста.

Пісколапка — блідо-руда кицька.

Вогнелап — вродливий рудий кіт.

Королеви

Кицьки, які виношують або доглядають кошенят

Морозошубка — киця з чудовим білосніжним хутром і блакитними очима.

Ряболиця — гарненька кицька.

Злотоквітка — кішка з блідо-рудою шубкою.

Крапохвістка — світла кицька, найстарша серед королев-доглядачок.

Старійшини

Колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок

Куцохвіст — великий темно-бурий кіт, якому бракує шматочка хвоста.

Дрібновух — сірий кіт із дуже маленькими вушками. Найстарший кіт Громового Клану.

Плямошкур — маленький чорно-білий кіт.

Одноока — світло-сіра кицька, найстарша у Громовому Клані. Практично сліпа і глуха.

Рябохвоста — колись вродлива плямиста кицька з рябою шубкою.

Тіньовий Клан

Провідник

Зорелом — довгошерстий темно-бурий кіт.

Воєвода

Чорноногий — великий білий кіт із чорними як смола лапами.

Медикіт

Носошморг — маленький сіро-білий кіт.

Вояки

Короткохвіст — бурий кіт. Учитель Буролапа.

Валун — сріблястий котяра. Учитель Мокролапа.

Кігтеморд — пошарпаний у битвах бурий кіт. Учитель Дрібнолапа.

Ночешкур — чорний кіт.

Королеви

Хмаросвітка — маленька кицька.

Ясноцвітка — чорно-біла кицька.

Старійшини

Попелюх — худий сірий кіт.

Вітряний Клан

Провідник

Високозорий — чорно-білий кіт із дуже довгим хвостом.

Річковий Клан

Провідник

Кривозір — великий світлий кіт зі скривленою щелепою.

Воєвода

Дубосерд — червоно-бурий кіт.

Коти поза Кланами

Жовтоікла — стара темно-сіра кицька із широкою, приплюснутою мордою.

Ляпко — пухнасте, товариське чорно-біле кошеня, яке живе у будинку на краю лісу.

Ячмінь — чорно-білий кіт, який мешкає на фермі неподалік від лісу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Сяйво місячного серпика відбивалося на гладких гранітових брилах, надаючи їм срібного відблиску. Тишу порушували лише дзюркіт води у стрімкій чорній річці й шелест дерев у лісі.

Тіні хиталися, і по скелях звідусюди підкрадалися гнучкі темні постаті. Голі пазурі поблискували у місячному сяйві. Насторожені очі спалахували бурштином. І тоді, ніби за мовчазним сигналом, створіння підскочили одні до одних, і за мить скелі кишіли котами, які борюкалися і верещали.

Посеред цієї хутряно-пазурної галабурди великий смугастий кіт пришпилив до землі бурого супротивника і тріумфально підняв голову.

— Дубосерде! — прошипів смугастий. — Як ти смієш полювати на нашій території? Сонячні Скелі належать Громовому Кланові!

— Відсьогодні, Тигрокігтю, вони стануть ще одним ловищем Річкового Клану! — різко відповів бурий кіт.

З берега долинув попереджувальний клич, пронизливий і тривожний:

— Стережіться! До Річкового Клану наближається підмога!

Тигрокіготь обернувся і побачив лискучі мокрі тіла, що висковзали з води під скелями. Промоклі воїни Річкового Клану тихо і швидко піднялися берегом і кинулися в бій, навіть не зупинившись, аби обтруситися від води.

Смугастий кіт люто глянув на Дубосерда:

— Може, ви і плаваєте, як видри, але тобі та твоїм воякам не місце в цих лісах!

Він вищирився, показуючи зуби, поки кіт борюкався під ним.

Відчайдушний крик кішки з Громового Клану пролунав над полем битви. М’язистий кіт з Річкового Клану вклав брунатну войовницю прямо на живіт. Він припав до її шиї своїми щелепами, з яких досі стікала річкова вода.

Тигрокіготь почув крик і відпустив Дубосерда. Одним могутнім стрибком він збив ворожого воїна з кішки.

— Швидше, Мишошубко, тікай! — наказав він і обернувся до кота, який їй загрожував. Мишошубка зіп’ялася на лапи, здригнувшись від болю, який розходився із глибокого порізу на її плечі, і побігла геть.

Позаду неї кіт з Річкового Клану розпанахав ніс Тигрокігтеві, і той зашипів від люті. Кров на мить засліпила його, але він не звернув на це уваги і кинувся до ворога, впиваючись зубами в його задню лапу. Кіт з Річкового Клану заверещав і вирвався на волю.

— Тигрокігтю! — закричав воїн із лисячо-рудим хвостом. — Це все марно! Воїнів з Річкового Клану надто багато!

— Ні, Рудохвосте. Громовий Клан ніколи не зазнає поразки! — вигукнув Тигрокіготь, перестрибнувши на бік Рудохвоста. — Це наша територія!

Кров стікала по його широкій чорній морді, і він нетерпляче потряс головою, розбризкуючи багряні краплини по камінню.

— Громовий Клан не забуде твоєї відваги,

Тигрокігтю, але ми не можемо дозволити собі втрачати воїнів, — наполягав Рудохвіст. — Синьозірка ніколи б не змусила свою армію битися проти стількох ворогів. Ми ще матимемо нагоду помститися за цю поразку.

Він спокійно зустрів бурштиновий погляд Тигрокігтя, подався назад і застрибнув на брилу біля лісу.

— Відступаймо, Громовий Клане! Відступаймо! — кричав він. Раптом його воїни ухилилися й визволилися від своїх супротивників. Вертячись і звиваючись, вони позадкували до Рудохвоста. На мить коти з Річкового Клану спинилися, збиті з пантелику. Невже вони так легко виграли цю битву? Дубосерд видав тріумфальний клич. Як тільки його почули воїни Річкового Клану, вони підвищили голос і приєдналися до переможного завивання свого воєводи.

Рудохвіст глянув на своїх вояків. Змахом хвоста він подав сигнал, і Громовий Клан пірнув за дальній схил Сонячних Скель, зникаючи поміж дерев.

Тигрокіготь замикав ходу. На краю лісу він

зупинився, вагаючись, і обернувся на закривавлене поле битви. Його лице було похмуре, а очі злісно зіщулилися. Він повернувся і зник за деревами услід за своїм Кланом.

* * *

На покинутій галявині самотньо сиділа стара сіра кішка, заглядаючи у чисте нічне небо. У тінях навколо неї було чути розмірене дихання сплячих котів.

Невелика плямиста кицька виринула з темного кутка, ступаючи швидко і беззвучно.

Сіра кішка кивнула їй.

— Як Мишошубка? — пронявкала вона.

— Її рани глибокі, Синьозірко, — відповіла плямиста кішка, вмощуючись на траві. — Але вона молода і сильна; вона швидко видужає.

— А як щодо інших?

— Вони теж усі швидко оклигають.

Синьозірка зітхнула.

— Наше щастя, що ми не втратили жодного воїна. Ти дуже талановита медикицька, Плямолистко.

Вона знову підвела голову і почала розглядати зорі.

— Я дуже стурбована сьогоднішньою поразкою. Громовий Клан ще жодного разу не був розбитий на власній території, відколи я стала провідницею, — промурчала вона. — Настали скрутні часи для нашого Клану. Сезон новолисту вже закінчується, а кошенят народжується дедалі менше. Громовому Кланові потрібно більше воїнів, якщо нам судилося вижити.

— Але ж рік лише починається, — спокійно зауважила Плямолистка. — З’явиться більше кошенят, коли настане зеленлист.

Сіра кішка стенула широкими плечима.

— Можливо. Але підготовка молодих воїнів забирає багато часу. Якщо Громовий Клан хоче захистити свою територію, йому потрібні нові воїни якнайшвидше.

— Ти просиш Зоряний Клан про відповіді? — м’яко пронявчала Плямолистка, стежачи за поглядом Синьозірки і дивлячись на широку смугу зірок, що блищали на темному небі.

— У такі часи, як зараз, нам потрібна мудра порада стародавніх вояків. Чи промовляв до тебе Зоряний Клан? — запитала Синьозірка.

— Ні, уже кілька місяців, Синьозірко.

Раптово яскрава зірка впала над верхівками дерев. Хвіст Плямолистки здригнувся, а хутро на її спині настовбурчилося.

Синьозірка нашорошила вуха, але залишилася тихо сидіти, поки Плямолистка вдивлялася вгору.

За кілька секунд Плямолистка опустила голову й обернулася до Синьозірки.

— Це було повідомлення від Зоряного Клану, — промурчала вона. Її погляд став холодний. — Лише вогонь може врятувати наш Клан.

— Вогонь? — повторила Синьозірка. — Але всі без винятку Клани бояться вогню! Як він може нас врятувати?

Плямолистка похитала головою.

— Я не знаю, — визнала вона. — Але це знак, який мені вирішив подати Зоряний Клан.

Провідниця Громового Клану подивилася своїми блакитними очима на медикицьку.

— Ти ніколи раніше не помилялася, Плямолистко, — нявкнула вона. — Якщо Зоряний Клан дав знак, то так і має бути. Вогонь врятує наш Клан.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Було дуже темно. Рудько відчував близьку присутність чогось. Молодий кіт оглядав густі чагарники узлісся. Місцина була незнайома, але якісь дивні нові аромати манили його все далі, глибше у тіні. Його живіт забуркотів, нагадуючи про голод. Він трошки розтулив щелепи, щоб теплі запахи лісу досягли нюхових залоз на його піднебінні. Затхлий запах перегною упереміш зі спокусливим ароматом маленької пухнастої тваринки.

Раптом повз нього промайнула сіра блискавиця. Рудько завмер, прислухаючись.

Хтось ховався серед листя менш ніж за два хвости від нього. Рудько знав, що це миша — чув швидкий-швидкий стукіт її маленького серця. Він ковтнув, тамуючи буркотіння в животі. Скоро він утамує і голод.

Рудько повільно припав до землі, приготувавшись до атаки. Він стояв проти вітру від миші. Знав, що вона нічогісінько не підозрює. Востаннє перевіривши позицію своєї жертви, Рудько різко присів на задні лапи і стрибнув, здійнявши довкола себе вихор опалого листя.

Миша кинулася до сховку, до нори, виритої в землі. Але Рудько опинився там раніше. Він здійняв її в повітря, підчепивши безпомічну істоту своїми гострими гачкуватими пазурами, і, описавши лапою дугу, кинув на вкриту листям землю. Миша впала приголомшена, але жива. Вона спробувала втекти, але Рудько знову схопив її. Він ще раз підкинув мишу — цього разу вона відлетіла трохи далі. Миша змогла проповзти ще кілька мишачих кроків, перш ніж Рудько остаточно її наздогнав.

Раптом неподалік почувся рик. Рудько озирнувся — тим часом миша змогла виборсатися з його пазурів. Коли Рудько знову звернув на неї свою увагу, то побачив уже, як вона стрілою мчить серед сплутаного коріння.

Розлючений Рудько припинив полювання. Він бігав колами, його зелені очі палали — він мусить знайти джерело звуку, через яке втратив здобич. Звук повторювався дедалі частіше, став знайомим. Кіт примружив очі.

Ліс зник. Рудько лежав посеред спечної, задушливої кухні, згорнувшись клубочком на своєму ліжку. Сяйво місяця проникало крізь вікно, відкидаючи тіні на гладеньку тверду підлогу. Звук виявився лише шурхотінням твердих, сухих гранул корму, який насипали у миску. Допіру Рудько просто снив.

Піднявши голову, він сперся щокою на бильце ліжка. Нашийник неприємно натирав шию. Уві сні він відчував, як свіже повітря куйовдить його шерсть там, де її зазвичай притискав нашийник. Рудько перевернувся на спинку, досмаковуючи останні миті сну. Він досі ще відчував запах миші. Це вже втретє від повні йому снився такий сон, і щоразу миша втікала від його хапи.

Він облизнувся. Зі свого ліжка відчував пісний запах їжі. Господарі завжди наповнювали його миску, перш ніж лягати спати. Сухий запах геть розвіяв теплі аромати його сну. Але шлунок і справді голодно бурчав, тож Рудько струсив із себе сонливість і побрів через кухню до своєї вечері. Їжа смакувала сухо і прісно. Рудько знехотя проковтнув ще трохи корму. Відвернувся від миски з їжею і пішов геть, протиснувшись крізь котячі дверцята. Він сподівався, що запахи саду повернуть йому відчуття зі сну.

Назовні яскраво сяяв місяць. Рудько прокрадався вздовж доглянутого садочка осяяною зорями доріжкою, всипаною гравієм, відчуваючи під лапами холодні й гострі камінці. Він справив свої потреби під великим кущем із лискучим зеленим листям і важкими пурпуровими квітами. Їх солодкий запах наповнював усе повітря довкола, тож кіт закопилив губу, намагаючись дістати той запах зі своїх ніздрів.

Після цього Рудько всівся на вершечку одного зі стовпчиків огорожі, яка позначала межі його садочка. Це було його улюблене місце, бо звідтіля він міг зазирати і до сусідніх садочків, і в густий зелений ліс потойбіч огорожі.

Дощ припинився. За спиною Рудька коротко підстрижений газон купався у місячному сяйві, але за його огорожею ліс повнився тінями. Рудько витягнув голову вперед, щоб принюхатися до вологого повітря. Його шкіра під товстою шубкою була тепла й суха, але він відчував вагу крапель, які виблискували на рудому хутрі.

Він чув, як господарі востаннє покликали його через задні двері. Якщо зараз до них піде, вони зустрінуть його ласкавими словами, приголублять, візьмуть до себе в ліжко, де він звиватиметься, муркочучи та гріючись у згині чийогось коліна.

Але цього разу Рудько не зважав на голоси своїх господарів і втупив свій погляд у ліс. П’янкий запах дерев свіжів після дощу.

Раптом шерсть на його спині настовбурчилася. Там щось рухалося? Хтось стежив за ним? Рудько вдивлявся у темряву попереду себе, проте не міг нічого вгледіти чи винюхати у просякнутому запахами дерев повітрі. Він сміливо підняв підборіддя, підвівся, потягнувся, вчепившись лапками в куток стовпчика й вигнувши дугою спину. Заплющив очі та ще раз вдихнув у себе запах лісу. Здавалося, він щось йому обіцяє, спокушає його піти вперед, просто у шепітливі тіні. Напруживши м’язи, він на мить припав до поверхні стовпчика. Тоді легко зістрибнув у густі трави потойбіч садової огорожі. Коли він приземлився, дзвоник на його нашийнику задзеленькотів у спокійному нічному повітрі.

— Куди це ти націлився, Рудьку? — нявкнув знайомий голос позаду нього.

Рудько глянув угору. Молодий чорно-білий кіт незграбно балансував на огорожі.

— Привіт, Ляпку, — відповів Рудько.

— Ти ж не збираєшся йти до лісу, правда? — бурштинові очі Ляпка розширилися.

— Лише на оглядини, — пообіцяв Рудько, незручно соваючись.

— А мене ти туди не заманиш. Це небезпечно! — Ляпко несхвально наморщив носа. — Генрі казав, він якось ходив до лісу.

Кіт підвів голову і показав носом на огорожу садочка, в якому мешкав Генрі.

— Той старий жирний котяра в житті не ходив до лісу! — пирхнув Рудько. — Він навряд чи і з садочка виходив, відколи сходив до ветеринара. Усе, що він хоче, — це їсти і спати.

— Ні, справді. Він спіймав там дрозда! — наполягав Ляпко.

— Якщо й так, то це було до ветеринара. Зараз він скаржиться на птахів, бо ті заважають йому куняти.

— Ну добре, — Ляпко продовжував, незважаючи на шпильку у нявканні Рудька. — Генрі казав мені, що там всілякі небезпечні тварини. Здоровенні дикі коти, які з’їдають п’ять кроликів на сніданок і точать пазурі об старі кістки!

— Я лише на оглядини, — нявкнув Рудько у відповідь. — Я ненадовго.

— Тоді не кажи, що я тебе не попередив, — муркнув Ляпко.

Чорно-білий кіт повернувся і перестрибнув через паркан назад у свій садочок.

Рудько сидів у густій траві під садовою огорожею. Він знервовано лизнув плече і замислився: що з пліток, повіданих Ляпком, було правдою?

Раптом його очі помітили рух якоїсь маленької істоти. Кіт дивився, як вона метушиться у кущах ожини.

Рудько інстинктивно низько припав до землі. Лельом-полельом він підповзав до заростів. Прищуливши вуха до голови, широко роздувши ніздрі, незмигно наближався до тваринки. Зараз уже він чітко бачив її, як вона сидить посеред колючих галузок і гризе затиснену в лапках зернину. То була миша.

Рудько похитав задом, готуючись стрибнути. Він затамував подих, щоб дзвоник, бува, не зателенькав знову. Його аж пересмикнуло від захвату, а серце у грудях затріпотіло. Це було навіть краще, ніж уві сні! Почувши раптовий тріск галуззя і хрускіт листя, він аж підстрибнув. Дзвоник у нього на шиї зрадницьки задзеленчав — і миша шмигнула геть, у глибину густіших кущів ожини.

Рудько став і вдивився. Він бачив білий кінчик пухнастого рудого хвостиська, який рухався через чагарі високої папороті далеко попереду. Він унюхав різкий, дивний запах, очевидно, хижака, але то був ані кіт, ані пес. Розгубившись, Рудько забув про мишу і з цікавістю спостерігав за рудим хвостом. Він хотів глянути на нього зблизька.

Усі чуття Рудька гранично загострилися, поки він пробирався вперед. Тоді кіт вловив інший шум. Він долинав ззаду, однак звучав приглушено і ніби звіддалік. Рудько повернув вуха назад, щоб краще його розчути. Кроки? Він здивувався, однак і далі дивився на руде хутро і пробирався вперед. Лише коли тихенька хода позаду нього перетворилася на гучне похрускування листя, яке стрімко наближалося, Рудько зрозумів, що опинився в небезпеці.

Істота вдарила його, ніби вибухова хвиля, і Рудька відкинуло вбік, у кущі кропиви. Він звивався і верещав, намагаючись скинути нападника, який наскочив йому на спину. Той впився у нього неймовірно гострими кігтями. Рудько відчував, як гострющі зуби намагалися прокусити його загривок. Він корчився і вигинався від вусів до кінчика хвоста, але не міг вивільнитися. На секунду відчув себе безпорадним, і тоді зненацька завмер. Швидко зметикувавши, Рудько бехнувся на спину. Інстинктивно він розумів, наскільки небезпечно оголювати свій м’який животик, але це був його єдиний шанс.

Йому пощастило — хитрощі, здається, спрацювали. Він почув придушене ггеехххх позаду себе, коли його нападникові сперло подих. Несамовито борсаючись, Рудько зміг звільнитися. Не озираючись, він з усіх ніг кинувся додому.

Швидкі удари лап об землю позаду дали Рудькові зрозуміти, що нападник метнувся навздогін. Хоч біль від подряпин пекуче проймав його крізь шкіру, Рудько вирішив, що радше розвернеться і прийме бій, аніж дозволить, щоб його знову атакували ззаду.

Він різко загальмував, повернувся і віч-на-віч зустрів переслідувача.

Це було кошеня з густим кошлатим сірим хутром, сильними лапами і широкою мордою. За мить Рудько відчув силу міцних плечей під м’якою шубкою. Кошеня з розгону врізалося в Рудька, але, заскочене його раптовим поворотом, приголомшено відстрибнуло далеко назад.

Від удару Рудькові сперло дух, і він похитнувся. Утім, швидко повернувся до рівноваги і вигнув спину дугою, настовбурчивши своє помаранчеве хутро, готовий кинутися на кошеня. Але нападник просто собі сів і взявся вилизувати передню лапу, без жодного сліду агресії.

Рудько почувався геть спантеличеним. Кожна частина його тіла залишалася напруженою, готовою до бою.

— Здоров будь, котику! — радісно нявкнув сірий кіт. — Ти непогано б’єшся, як для ручного кота!

Якусь мить Рудько ще стояв навшпиньках, роздумуючи, чи варто йому все одно напасти. Тоді він згадав силу, яку відчув у лапах цього кота, коли той пришпилив його до землі. Він опустився на подушечки, розслабив м’язи і випрямив спину.

— Я знову битимусь, якщо доведеться, — прогарчав він.

— Я Сіролап, до речі, — провадило своє сіре кошеня, ігноруючи Рудькову погрозу. — Я тренуюся, щоб стати вояком Громового Клану.

Рудько німував. Він не розумів, про що нявкотить Сіролап, але відчував, що йому більше нічого не загрожує. Він приховав збентеження, взявшись зализувати подряпані груди.

— Що така кицюня, як ти, робить у лісі? Чи ти не знаєш, що тут небезпечно? — запитав Сіролап.

— Якщо ти найнебезпечніше з усього в цьому лісі, то, гадаю, впораюся, — пирхнув Рудько.

Сіролап якусь мить дивився на нього, звузивши свої великі жовті очі.

— О, мені далеко до найнебезпечнішого. Якби я був хоча б наполовину вояком, я б залишив такому приблуді, як ти, серйозніші рани для роздумів.

Рудько відчув укол страху від цих зловісних слів. Що цей кіт мав на увазі під словом «приблуда»?

— Хай там як, — нявкнув Сіролап, — а я не думаю, що воно того варте, аби нападати на тебе. Ти точно не належиш до одного з інших Кланів.

— Інших Кланів? — луною повторив збентежений Рудько.

Сіролап нетерпляче зашипів:

— Ти ж мав чути про чотири Клани, які тут полюють! Я належу до Громового Клану. Інші Клани постійно намагаються красти здобич із нашої території, особливо Тіньовий Клан. Вони такі люті, що роздерли б тебе, навіть імені не спитавши.

Сіролап зробив паузу, щоб сплюнути, і продовжив:

— Вони приходять і забирають здобич, яка по праву належить нам! Завдання вояків Громового Клану — не підпускати їх до нашої території. Коли я закінчу тренуватися, то буду таким небезпечним, що інші Клани труситимуться від страху у своїх блошивих шкурах! Тоді вони не насміляться до нас наближатися!

Рудько примружив очі. Це був, певно, один із тих диких котів, про яких його попереджав Ляпко! Один із тих диких котів, які живуть у лісових нетрях, полюючи і воюючи за кожну крихту їжі. А все ж Рудько не злякався. Насправді, важко було не симпатизувати цьому самовпевненому кошеняті.

— Тобто ти ще не вояк?

— Як? Ти подумав, що я вже? — гордо муркнув Сіролап, а тоді похитав своєю великою пухнастою головою. — Та мені до вояка ще рости і рости. Спершу мені треба закінчити тренування. Кошенятам має перейти принаймні шість повень, перш ніж вони почнуть тренуватися. Сьогодні моя перша вилазка як новака.

— Чому б тобі не знайти хазяїв із затишним теплим гніздечком натомість? Тоді твоє життя було б куди простіше, — нявкнув Рудько. — Серед хатнього народу є чимало таких, які б радо взяли до себе таке кошеня, як оце ти. Все, що тобі треба, це сидіти десь кілька днів так, аби вони тебе бачили, і при цьому здаватися голодним…

— Щоб вони годували мене кульками, які з вигляду нагадують кролячі какульки, і якимсь рідким місивом? — перебив Сіролап. — Та нізащо!

Я й придумати не можу нічого гіршого, аніж бути чиєюсь кицюнею! Вони ж просто іграшки для Двоногів! Їсти щось, що навіть на їжу не схоже, ходити до вітру у коробку з піском, навіть назовні

визирати лише тоді, коли дозволяють Двоноги? Це не життя! Тут дико — і тут вільно. Ми тут ходимо самі по собі, — він закінчив свою тираду, гордо сплюнувши. — Доки ти не куштував свіжозабитої миші, ти й не жив. Ти коли-небудь куштував мишу?

— Ні, — визнав Рудько, ніби захищаючись. — Ще ні.

— Думаю, тобі не зрозуміти, — зітхнув Сіролап, — ти не народився диким. Від цього все залежить. Треба народитися з кров’ю вояка у жилах, відчути вітер у вусах. Кошенята, народжені у гніздах Двоногів, ніколи не зможуть так почуватися.

Рудько згадав, як він почувався у своїх снах.

— Неправда! — обурено нявкнув він.

Сіролап не відповів. Він раптово завмер, вилизуючи лапу, яка досі ще була піднесена, і принюхався до повітря.

— Я відчуваю котів з мого Клану, — прошипів він. — Тобі треба йти. Вони не зрадіють, якщо дізнаються, що ти полюєш на нашій території.

Рудько озирнувся, дивуючись, звідки Сіролап дізнався про наближення якихось котів. У поривах легенького вітерцю, просякнутого запахом листя, він не вловлював геть нічого. Але шерсть на ньому заворушилася від нетерплячих ноток у голосі Сіролапа.

— Швидко! — знову зашипів Сіролап. — Тікай!

Рудько приготувався шмигнути в кущі, але не знав, у якому напрямку безпечно буде стрибнути.

Він спізнився. Позаду нього хтось нявкнув, твердо і загрозливо:

— Що тут відбувається?

Рудько повернувся і побачив велику сіру кішку, яка поважно виходила із чагарників. Вона була неймовірна. Білі шерстинки обрамляли її мордочку, жахливий шрам прокреслював хутро на плечах, але густа сіра шубка сріблом виблискувала у місячному сяйві.

— Синьозірко! — позаду Рудька Сіролап припав до землі й примружив очі. Він припав до землі ще нижче, коли другий кіт — вродливий, золотавий — вийшов услід за сірою кішкою на узлісся.

— Ти не маєш бути так близько від угідь Двоногів, Сіролапе! — люто прогарчав золотавий кіт, примружуючи свої зелені очі.

— Знаю, Левосерде, пробач, — Сіролап присоромлено розглядав свої лапи.

Рудько взяв приклад із Сіролапа і припав низько до землі, його вушка нервово посмикувалися. Цих котів оточував якийсь ореол могутності, якого він ніколи не бачив у своїх друзів із садочка. Можливо, те, про що його застерігав Ляпко, було правдою.

— А це хто? — запитала кішка.

Рудько здригнувся, коли вона перевела погляд на нього. Її пронизливі очі змушували його почуватися ще вразливішим, аніж він був насправді.

— Він не загроза, — швидко нявкнув Сіролап. — Він не вояк з іншого Клану, просто тваринка Двоногів, з-поза наших угідь.

Просто тваринка Двоногів! Від цих слів Рудько спалахнув, але притримав язика. Пересторога у погляді Синьозірки підказала йому, що вона спостерегла його лють, тож він відвів очі.

— Це Синьозірка, вона провідниця мого Клану! — стиха прошипів Сіролап Рудькові. — І Левосерд. Він мій наставник, тобто він тренує мене, щоб я став вояком.

— Дякую за представлення, Сіролапе, — холодно нявкнув Левосерд.

Синьозірка все ще дивилася на Рудька.

— Ти непогано бився, як для тваринки Двоногів, — нявкнула вона.

Рудько і Сіролап обмінялися збентеженими поглядами. Звідки вона знала?

— Ми спостерігали за вами двома, — вела далі Синьозірка, ніби читаючи їхні думки. — Нам цікаво було, як ти впораєшся з чужинцем, Сіролапе. І ти хоробро на нього напав.

Сіролапа, здається, потішила ця похвала Синьозірки.

— Підводьтесь обоє! — Синьозірка глянула на Рудька. — Ти теж, кицюню.

Він миттю підвівся і відповів Синьозірці таким самим поглядом, який вона кинула на нього.

— Ти гарно відповів на цей напад, кицюню. Сіролап сильніший за тебе, але ти зметикував, як захиститися. І ти повернувся, щоб зустріти його віч-на-віч, коли він переслідував тебе. Я раніше не бачила, щоб якась кицюня так робила.

Рудько спромігся вдячно кивнути, заскочений зненацька цією несподіваною похвалою.

Наступні слова Синьозірки здивували його ще більше:

— Мені цікаво було, як ти тут поведешся, поза угіддями Двоногів. Ми часто патрулюємо цей кордон, тому я не раз бачила, як ти сидиш на загорожі, витріщившись у ліс. І зараз, нарешті, ти насмілився ступити сюди, — Синьозірка замислено глянула на Рудька. — Здається, у тебе природна схильність до мисливства. Гострий зір. Ти вполював би ту мишу, якби не вагався так довго.

— С-справді? — пробурмотів Рудько.

Тоді заговорив Левосерд. Його низький нявкіт був сповнений пошани, проте наполегливий.

— Синьозірко, це ж кицюня. Він не має полювати на території Громового Клану. Відішли його назад додому, до Двоногів.

Рудько стрепенувся від зневажливих слів Левосерда.

— Відіслати мене додому? — нетерпляче нявкнув він. Від слів Синьозірки він аж засяяв з гордощів. Вона помітила його, він її вразив. — Я ж лише прийшов сюди вполювати мишку чи дві. Впевнений, їх тут удосталь.

Синьозірка, яка тільки-но повернула голову, дослухаючись до Левосердових слів, зараз знову переметнула погляд на Рудька. Її блакитні очі горіли люттю.

— Ніколи не досить, — відрубала вона. —

І якби ти не жив таким легким, надмірним життям, ти б це розумів!

Рудька збентежила раптова лють Синьозірки, але одного погляду на перелякану морду Сіролапа вистачило, аби зрозуміти, що він дозволив собі забагато. Левосерд став побіч своєї провідниці. Зараз обоє вояків дивилися на нього. Рудько наштовхнувся на загрозливий погляд Синьозірки, і вся його гордість розтанула. Вони не були милими домашніми котиками, з якими він звик мати справу, — вони були дикі, голодні коти, які, либонь, збиралися закінчити те, що почав Сіролап.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

— Ну? — шикнула Синьозірка всього за мишачий крок від нього. Левосерд усе ще мовчав, нависаючи над Рудьком.

Він прищулив вуха і притиснувся до землі під холодним поглядом золотавого вояка. Хутро Рудька настовбурчилося.

— Я не загрожую вашому Кланові, — нявкнув він, опустивши очі на свої тремтячі лапи.

— Ти загрожуєш нашому Кланові, коли відбираєш у нас їжу, — гаркнула Синьозірка. — У твоєму гніздечку Двоногів і так її вдосталь. Ти приходиш сюди, щоб полювати для задоволення. Ми ж полюємо, щоб вижити.

Гостра правда слів королеви-войовниці пронизала Рудька, немов терновими шпичаками, і раптом він зрозумів, чому вона так злилася. Він перестав тремтіти, сів і розпрямив вуха. Рудько підвів погляд і глянув їй у вічі.

— Я не думав про це з такого боку раніше. Пробачте мені, — нявкнув він серйозно. — Я більше ніколи не полюватиму тут знову.

Синьозірка пригладила шерсть і подала Левосердові сигнал відступити.

— Ти незвичайний домашній кіт, Рудьку, — пронявкала вона.

Сіролап із полегшенням зітхнув, змусивши Рудькові вуха смикнутися. Він почув схвалення в голосі Синьозірки і помітив її багатозначний погляд, кинутий Левосердові. Цей погляд його зацікавив. Що промайнуло між цими двома вояками? Він тихо запитав:

— Виживання тут справді таке складне?

— Нам належить лише частина цього лісу, — відповіла Синьозірка. — Ми змагаємося за територію з іншими Кланами. А цьогорічний пізній новолист означає, що здобичі недостатньо.

— Ваш Клан дуже великий? — нявкнув Рудько з широко розплющеними очима.

— Достатньо, — відповіла Синьозірка. — Наші володіння можуть нас прогодувати, але здобичі більше немає.

— Отже, ви всі вояки? — пронявкав Рудько. Обережні відповіді Синьозірки лише посилювали його цікавість.

Левосерд відповів йому:

— Лише деякі з нас — вояки. Решта або надто малі, або надто старі, або ж дуже зайняті виховуванням потомства, тому не можуть полювати.

— І ви всі живете разом і ділите здобич між усіма? — трепетно промуркотів Рудько, почуваючись трохи винуватим через власне безтурботне й егоїстичне життя.

Синьозірка знову глянула на Левосерда. Золотистий кіт спокійно подивився у відповідь. Нарешті вона перевела погляд на Рудька і пронявкала:

— Можливо, тобі самому слід про це дізнатися. Ти б хотів приєднатися до Громового Клану?

Від здивування Рудько не міг мовити й слова.

Синьозірка продовжувала:

— Якщо б хотів, то міг би тренуватися разом із Сіролапом, аби стати вояком Клану.

— Але ж домашні коти не можуть бути вояками! — запротестував Сіролап. — У них немає вояцької крові!

Погляд Синьозірки став сумним.

— Вояцької крові… — повторила вона, зітхаючи. — Вже забагато її пролилося останнім часом.

Синьозірка замовкла, і Левосерд продовжив:

— Синьозірка всього лише пропонує тобі тренуватися, маленький котику. Немає жодної гарантії, що ти станеш повноцінним вояком. Це може виявитися занадто складним для тебе. Зрештою, ти звик до комфортного життя.

Левосердові слова вкололи Рудька. Він повернув голову і зустрів погляд золотистого кота.

— Чому тоді ви пропонуєте мені спробувати?

Та відповіла Синьозірка:

— Ти маєш рацію, що запитуєш про наші мотиви, котику. Правда в тому, що Громовому Кланові потрібно більше вояків.

— Зрозумій, що Синьозірка не робить цієї пропозиції просто так, — попередив Левосерд. — Якщо ти хочеш тренуватися з нами, то ми будемо змушені забрати тебе до свого Клану. Ти або житимеш з нами і поважатимеш наші закони, або повернешся до свого гнізда Двоногів і ніколи більше не прийдеш до нас. Не можна гріти кожну лапу в іншому кублі.

Холодний вітерець сколихнув підлісок, куйовдячи Рудькове хутро. Він здригнувся, але не від холоду, а від захоплення неймовірними можливостями, що перед ним відкривалися.

— Ти вагаєшся, чи варто відмовлятися від свого вигідного домашнього життя? — м’яко запитала Синьозірка. — Та чи усвідомлюєш ти, що проміняєш на теплу хату та їжу?

Рудько збентежено поглянув на неї. Безперечно, його зустріч із цими котами показала, наскільки легко і розкішно він жив.

— Очевидно, ти все ще кіт, — додала Синьозірка, — незважаючи на той сморід Двоногів, який причепився до твого хутра.

— Що ти маєш на увазі — все ще кіт?

— Твої Двоноги ще не відвозили тебе до Різуна, — важко нявкнула Синьозірка. — Ти б поводився тоді зовсім інакше. Тоді, гадаю, ти б далеко не так легко зміг побороти кота з Клану!

Рудько був спантеличений. Раптом він подумав про Генрі, який розтовстів і став лінивим після візиту до ветеринара. Це те, що Синьозірка мала на увазі під Різуном?

— Клан не зможе запропонувати тобі легку здобич чи тепле житло, — провадила далі Синьозірка. — У період гололисту ночі в лісі стають жорстокими. Клан вимагатиме великої вірності й важкої праці. Ти повинен будеш захищати Клан ціною свого життя, якщо буде треба. Нам потрібно нагодувати багато ротів. Та винагорода за це велика. Ти залишишся котом. Ти тренуватимешся в диких умовах. Сила і братерство Клану будуть завжди з тобою, навіть якщо ти полюватимеш сам.

У Рудька запаморочилося в голові. Здавалося, що Синьозірка пропонує йому таке життя, яке він неодноразово яскраво бачив у своїх снах. Та чи міг би він жити так насправді?

Левосерд перервав його роздуми.

— Ходімо, Синьозірко, не варто більше гаяти тут час. Ми повинні приєднатися до іншого патруля перед місяцепіком. Тигрокіготь хвилюватиметься, що з нами щось сталося.

Він підвівся і очікувально повів хвостом.

— Зачекайте, — нявкнув Рудько. — Я можу обдумати вашу пропозицію?

Синьозірка кинула на нього довгий погляд.

— Левосерд буде тут завтра опівдні, — сказала вона. — Дай йому свою відповідь.

Синьозірка муркотом подала тихий сигнал, і за мить усі троє обернулися і зникли в підліску.

Рудько моргнув. Здивований і збентежений, він дивився вгору, крізь папороть, що його оточувала, крізь навіс із листя, на зорі, що мерехтіли в ясному небі. Запах котів Клану все ще важко висів у вечірньому повітрі. І як тільки Рудько повернувся і попрямував додому, він відчув щось дивне всередині, що тягнуло його назад у глибини лісу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

Того ранку, коли Рудько заснув після нічних мандрів, то знову побачив свій сон про мишу, навіть яскравіше, аніж перед цим. Вільний від нашийника, у світлі місяця він крався за полохливим створінням. Але цього разу Рудько знав, що за ним стежать. Він бачив десятки жовтих очиць, які сяяли з лісових тіней. У світ його снів увійшли коти Кланів.

Рудько прокинувся, кліпаючи очима в яскравому сонячному світлі, яке заливало всю підлогу. Його хутро здавалося важким і товстим від тепла. Миска з кормом була наповнена вщерть, а миска з водою — виполоскана, заповнена гіркуватою на смак водою Двоногів. Рудькові більше подобалося пити з калюж надворі, однак, коли було спекотно або він був дуже спраглий, тоді, слід визнати, йому було легше напитися вдома. Чи зможе він справді полишити таке зручне життя?

Він поїв, а тоді стрімко вийшов крізь котячі дверцята у садочок. День обіцяв бути теплим, а над деревами тяжів аромат раннього цвіту.

— Здоров, Рудьку, — нявкнув голос з огорожі. То був Ляпко. — Тобі б уже годину, як бути на ногах. Горобенята вперше випробовували свої крила.

— І ти якесь спіймав? — запитав Рудько.

Ляпко позіхнув і облизав носа:

— Мало мені турбот. Я вже досхочу наївся вдома. А все ж чому ти встав так пізно? Ще вчора ти скаржився, що Генрі просипає своє життя, а сьогодні й сам не кращий.

Рудько сів на холодну землю за огорожею й акуратно обгорнув передні лапи хвостом.

— Минулої ночі я був у лісі, — нагадав він своєму другові.

Водномить Рудько відчув, як кров шугнула його жилами, а хутро настовбурчилося. Ляпко глянув на нього згори вниз, його очі були широко розплющені:

— О, так. Я забув. То як це було? Ти щось спіймав? Тебе щось спіймало?

Рудько витримав паузу, не впевнений, як розповідати своєму старому другові про те, що сталося.

— Я зустрів таких собі диких котів, — почав він.

— Що?! — Ляпко був вражений. — І ти побився?!

— Щось таке.

Згадуючи силу і мужність котів Клану, Рудько досі відчував, як енергія нуртує у його тілі.

— Тебе вполювали? Що сталося? — вперто наполягав Ляпко.

— Їх було троє. Вони більші та сильніші, аніж будь-хто з нас.

— І ти бився з усіма трьома! — перебив Ляпко, вертячи хвостом від захвату.

— Ні! — нетерпляче нявкнув Рудько. — Лише з наймолодшим. Інші двоє підійшли пізніше.

— І як це вони не розірвали тебе на шмаття?

— Лише застерегли, щоб я покинув їхню територію. Але тоді… — Рудько завагався.

— Що?! — нетерпляче нявкнув Ляпко.

— Вони запросили мене приєднатися до їхнього Клану.

Ляпко недовірливо пересмикнув вусами.

— Справді запросили! — наполягав Рудько.

— Навіщо їм це робити?

— Не знаю, — визнав Рудько. — Я думаю, їхньому Кланові потрібно якомога більше лап.

— Як на мене, це все дуже дивно, — із сумнівом нявкнув Ляпко. — Я б їм на твоєму місці не довіряв.

Рудько глянув на Ляпка. Його чорно-білий друг ніколи не виявляв особливого бажання помандрувати до лісу. Ляпка цілком влаштовувало хатнє життя. Він ніколи б не зрозумів того невгасимого жадання, яке вселяли Рудькові сни — ніч за ніччю.

— Але я їм довіряю, — м’яко промуркотів Рудько. — І я вже все для себе вирішив. Я збираюся приєднатися до них.

Ляпко зліз униз огорожею і став перед Рудьком.

— Рудьку, будь ласка, не йди, — тривожно нявкнув він. — Я ж можу більше ніколи тебе не побачити.

Рудько підбадьорливо штовхнув його головою.

— Не переймайся. Мої домашні знайдуть собі іншого кота, і ти з ним потоваришуєш. Ти з усіма вмієш порозумітися!

— Але ж це не те саме! — завив Ляпко.

Рудько нетерпляче змахнув хвостом.

— У цьому й річ. Якщо ж я ошиватимусь тут поблизу, аж доки вони не заберуть мене до Різуна, я теж не буду таким самим.

Ляпко виглядав спантеличеним.

— До Різуна? — луною повторив він.

— До ветеринара, — пояснив Рудько. — Щоб він і мене змінив, як ото Генрі.

Ляпко випростався і глянув на свої лапи.

— Але з Генрі все гаразд, — пробурмотів він. — Тобто я знаю, він тепер трохи розлінився, але ж він не нещасний. Він і досі може розважатися.

Рудькове серце сповнилося смутком, коли він подумав про те, щоб полишити свого друга.

— Вибач, Ляпку. Я сумуватиму, але я мушу піти.

Ляпко не відповів, а просто підійшов і делікатно торкнувся Рудькового носа своїм.

— Справедливо. Бачу, я не можу тебе спинити, але хоча б проведімо ще один ранок разом.

Для Рудька цей ранок виявився значно приємнішим, ніж зазвичай, надто ж коли вони з Ляпком навідували їхні старі угіддя, спілкуючись з котами, з якими разом росли. Кожне з його чуттів було ніби на межі, немов він зосереджувався перед затяжним стрибком. Із наближенням полудня Рудькові дедалі більше і більше кортіло пересвідчитися, що Левосерд його і справді чекатиме. Ліниве нявкотіння старих друзів беззмістовною хмаркою тануло на тлі його загострених чуттів, скерованих у ліс.

Рудько востаннє зістрибнув із садової огорожі й побрів у хащі. Він попрощався з Ляпком. Тепер усі його думки були зосереджені на лісі й котах, які в ньому жили.

Наблизившись до місця, де минулої ночі він зустрівся з котами Клану, Рудько присів і покуштував повітря. Дерева захищали землю від полудневого сонця, так що вона була приємно прохолодна. Тут і там промінці пробивалися крізь прогалини в листі, осяваючи лісову землю. Рудько відчував той самий котячий запах, що й минулої ночі, але й гадки не мав, старий він чи новий. Він підвів голову і невпевнено приню-хався.

— Тобі ще багато чого треба навчитися, — нявкнув глибокий голос. — Навіть найменше кошеня з Клану відчуває, коли поблизу є інший кіт.

Рудько побачив пару зелених очей, які поблискували з-під куща ожини. Тепер він упізнав запах — то був Левосерд.

— Ти можеш сказати, чи я тут сам? — запитав золотавий кіт, ступаючи на світло.

Рудько квапливо принюхався знову. Запахи Синьозірки і Сіролапа все ще відчувалися, але вже не так сильно, як минулої ночі. Він нетерпляче нявкнув:

— Цього разу Синьозірка і Сіролап не з тобою.

— Правильно, — відповів Левосерд. — Зі мною дехто інший.

Рудько закам’янів, коли на пролісок вийшов ще один кіт Клану.

— Це Білошторм, — промуркотів Левосерд. — Один із найстарших вояків Громового Клану.

Рудько глянув на кота і відчув, як його спину лоскоче холодний страх. Це пастка? Довготелесий і м’язистий, Білошторм стояв перед Рудьком і дивився на нього зверху вниз. Його біла шубка була густа, без жодної плямки, а очі — кольору підсонячного піску. Рудько насторожив вуха і напружив м’язи, приготувавшись до бою.

— Розслабся, поки запах твого страху не привернув до нас небажаної уваги, — прогарчав Левосерд. — Ми прийшли сюди лише, щоб забрати тебе до нашого табору.

Рудько сидів сумирно, ледве наважуючись дихати, коли Білошторм витягнув носа, зацікавлено його обнюхуючи.

— Привіт, коте, — промуркотів білий кіт. — Я про тебе багацько чув.

Рудько схилив голову, вітаючись.

— Ходімо, докладніше зможемо поговорити уже в таборі, — запропонував Левосерд.

Не чекаючи відповіді, вони з Білоштормом стрибонули ген у чагарі. Рудько підхопився на рівні та заспішив за ними — так швидко, як лише міг.

Двоє вояків не робили Рудькові жодних поблажок, стрімко біжучи крізь ліс, так що невдовзі він уже з останніх сил тримав їх темп. Вони заледве сповільнювали біг, коли Рудько дряпався лапа за лапою, перебираючись через повалені дерева, які коти Клану долали єдиним стрибком. Вони промчали повз гострозапашні сосни, де їм довелось перестрибувати глибокі корчовини, вибиті деревожерками Двоногів. З безпечної огорожі свого садочка Рудько часто чув, як вони сопуть і ревуть десь віддалік. Одна корчовина була надто широка, щоб її перестрибнути, до половини заповнена маслянистою водою, від якої тхнуло гнилизною. Коти Клану перебрели її не вагаючись.

Рудько ніколи раніше й лапою не торкався води. Але зараз не можна було показати і сліду слабкості, тож він примружив очі та кинувся слідом, намагаючись не зважати на неприємну вологість, яка просочила хутро на його череві.

Нарешті Левосерд і Білошторм спинилися. Рудько стрімко загальмував за ними і зупинився, переводячи подих, тоді як двоє вояків ступили на скелю, що розмістилася на краю невеличкої улоговини.

— Ми вже неподалік табору, — нявкнув Левосерд.

Рудько напружився, намагаючись вловити хоч якусь ознаку життя — шелест листя, зблиск хутра серед чагарів унизу, але його очі не бачили нічогісінько, окрім тих самих чагарів, які вкривали решту лісу.

— Дивись носом. Ти вже маєш їх відчувати, — нетерпляче прошипів Білошторм.

Рудько заплющив очі та принюхався. Білошторм мав рацію. Запахи тут сильно відрізнялися від тих котячих запахів, до яких він звик. Повітря пахло різкіше, розповідаючи про багатьох-багатьох різних котів.

Він кивнув і оголосив:

— Я відчуваю котів.

Левосерд і Білошторм перекинулися замисленими поглядами.

— Якщо тебе приймуть до Клану, ти знатимеш кожен із цих запахів поіменно, — нявкнув Левосерд. — За мною!

Він спритно збіг униз на дно улоговини і, не вагаючись, кинувся вперед крізь густу подушку дроку. Рудько побіг услід, а Білошторм замикав процесію. Обдерши боки об колючий дрік, Рудько глянув униз і побачив, що трава під його лапами витончується, переходячи у широку доріжку із сильним запахом. Йому подумалось, що це, либонь, головний вхід до табору.

За чагарями дроку відкрилася галявина. Посередині земля була просто твердим ґрунтом, утрамбованим багатьма поколіннями лап. Табір уже давно тут стояв. Галявина була поцяткована промінням, повітря було тепле і спокійне.

Рудько озирнувся, витріщивши очі. Коти були всюди — вони сиділи поодинці чи групками, трапезували або мирно муркотіли, чистячи одне одного.

— Одразу після сонцепіку, коли день найспекотніший, настає час ділитись язиками, — пояснив Левосерд.

— Ділитись язиками? — повторив Рудько.

— Коти Клану проводять час, чистячи одне одного та ділячись новинами, — сказав йому Білошторм. — Ми називаємо це «ділитись язиками». Це звичка, яка утримує членів Клану разом.

Коти, очевидно, відчули сторонній запах Рудька, бо одна за одною у його бік почали обертатися котячі голови і здивовано витріщатися на нього.

Раптово засоромившись зустріти чийсь пильний погляд, Рудько ще раз оглянув пролісок. Він був облямований густою травою, обмежений пнями і одним поваленим деревом. Густа ширма папороті та дроку укривала табір від решти лісу.

— Сюди, — нявкнув Левосерд, махнувши хвостом у напрямку непролазного сплетіння ожин. — Це ясла, тут доглядають за дітьми.

Рудько нашорошив вуха у напрямку кущів. Він геть нічого не міг побачити за вузлом колючого галуззя, але чув нявкання кількох кошенят звідкись ізсередини. Поки він дивився, руда кицька вислизнула крізь маленький отвір спереду. «Це, певно, одна з королев», — подумав Рудько.

Смугаста королева з виразними чорними відмітинами зринула біля куща ожини. Дві кицьки по-дружньому лизнули одна одній чоло, перш ніж смугаста прошмигнула до ясел, муркочучи до кошенят, що попискували всередині.

— Усі королеви порівну дбають про кошенят, — нявкнув Левосерд. — Усі коти служать Клану. Відданість Клану є першим законом вояцького кодексу, уроком, який тобі слід засвоїти чимшвидше, якщо ти хочеш приєднатися до нас.

— А от і Синьозірка, — відчув Білошторм, принюхавшись до повітря.

Рудько теж принюхався і радо з'ясував, що також здатен розпізнати запах сірої кицьки ще за хвилину до того, як вона виринула з тіні великого кругляка, який лежав на краю галявини за ними.

— Він прийшов, — промуркотіла Синьозірка, звертаючись до вояків.

Білошторм відповів:

— Левосерд був певен, що він не наважиться.

Рудько помітив, що кінчик хвоста Синьозірки нетерпляче смикнувся.

— Ну, то що ви про нього думаєте? — запитала вона.

— Він добре тримався в дорозі сюди, яким би вутлим не здавався, — зауважив Білошторм. — Він цілком сильний, як на кицюню.

— Отже, згода? — Синьозірка поглянула на Левосерда і Білошторма.

Обоє котів кивнули.

— Тоді я оголошу його прибуття перед Кланом.

Синьозірка застрибнула на кругляк і оголосила:

— Нехай всі коти, вміру дорослі, щоб самотужки піймати здобич, зійдуться сюди, під Високий Камінь, на віче Клану!

На її чистоголосий заклик негайно позбігалися всі коти, зринаючи, немов рідкі тіні, зусібіч галявини. Рудько залишився на місці, поміж Левосердом і Білоштормом. Інші коти повсідалися під Високим Каменем, очікувально дивлячись на свою провідницю.

Рудько відчув хвилю полегшення, розгледівши серед усіх котів густе сіре хутро Сіролапа. Позаду нього сиділа молода плямиста королева, елегантно обгорнувши невеличкі білі лапи хвостом із чорною плямкою на кінці. Великий темно-сірий кіт припав до землі позаду них, чорні смуги на його хутрі виглядали тінями на залитій сонячним сяйвом землі.

Коли коти заспокоїлися, Синьозірка заговорила:

— Громовому Кланові потрібно більше вояків. Ніколи ще у нас не було так мало новаків. Вирішено, що Громовий Клан візьме до себе стороннього, щоб натренувати з нього вояка.

Рудько почув обурене перешіптування між котами Клану, але Синьозірка урвала їх м'яким окриком:

— Я знайшла кота, який хотів би стати новаком Громового Клану.

— Має за щастя стати новаком Громового Клану, — пролунав гучний голос понад брижами шоку, які розходилися серед котів.

Рудько витяг шию і побачив світлого кота, який стояв і виклично дивився на провідницю. Синьозірка його проігнорувала і звернулася до всього Клану:

— Левосерд і Білошторм уже зустрічалися з цим молодим котом і погоджуються, що нам варто тренувати його разом з іншими новаками.

Рудько зиркнув угору на Левосерда, тоді знову на Клан, і виявив, що всі погляди спрямовані на нього. Шерсть настовбурчилася, він нервово ковтнув. Якусь мить панувала тиша. Рудько був певен, що всі коти Клану чують, як калатає його серце, і відчувають запах його страху.

Тоді над юрбою вибухло оглушливе крещендо завивань.

— Звідки він взявся?

— До якого Клану належить?

— Який у нього дивний запах! Так не пахне жоден із відомих мені Кланів!

Один викрик виділився з-поміж інших:

— Гляньте на його нашийник! Це ж домашня кицюня! — то знову був світлий кіт. — Хто народжений кицюнею, той завжди нею буде. Цей Клан мають захищати вояки, народжені дикими, а не ще один беззубий рот, щоб його годувати.

Левосерд схилився і зашипів Рудькові на вухо:

— Цього кота звати Довгохвіст. Він відчуває запах твого страху. Вони всі відчувають. Ти маєш довести йому та й іншим котам, що страх тебе не зупинить.

Але Рудько не міг поворухнутися. Як довести цим розлюченим котам, що він не просто домашня кицюня?

А кіт продовжував глумитися з нього:

— Твій нашийник — тавро Двоногів, а це гучне дзеленькотіння у кращому разі дозволить тобі стати паскудним мисливцем. У гіршому — воно приведе на нашу територію Двоногів. Вони шукатимуть свою бідну загублену кицюню, яка сповнює ліси цим своїм жалюгідним теленьканням.

Усі коти завили, погоджуючись. Довгохвіст провадив далі, знаючи, що віче його підтримує:

— Зрадницький шум твого дзвоника попередить наших ворогів, навіть якщо цього не зробить сморід твоїх Двоногів.

Левосерд знову схилився до Рудька і прошипів:

— Ти відступаєш від виклику?

Рудько все ще не рухався. Але тепер він намагався точно визначити, де сидить Довгохвіст. Онде він був, позаду темно-брунатної королеви. Рудько прищулив вуха, примружив очі та з шипінням стрибонув понад заціпенілими котами просто на свого мучителя.

Довгохвіст виявився геть не готовим до нападу Рудька. Він хитнувся вбік, втративши опору на втоптаній землі. Сповнений люттю, у відчайдушному пориві показати себе, Рудько глибоко встромив пазурі у хутро кота і впився в нього зубами. Навіть найменший ритуал боротьби чи бійки не передував цьому поєдинку. Двоє котів зітнулися у галасливому, несамовитому двобої, крутячись і перекочуючись цілою галявиною, в самому серці табору. Інші коти були змушені відскакувати з їхнього шляху, тікаючи від верескливої круговерті хутра.

Дряпаючись і відбиваючись, Рудько зненацька зрозумів, що не відчуває страху — лише піднесення. Крізь рев крові у вухах він чув, як коти навколо них завивають від захвату.

Рудько відчув, як нашийник стиснувся йому довкола шиї. Довгохвіст зміг закусити його і тепер затягував, затягував міцно. Нашийник жахливо перетискав горло. Неспроможний дихати, кіт почав панікувати. Він корчився і звивався, але кожен рух лише посилював тиск. Натужившись, хапаючи ротом повітря, Рудько зібрав усю свою силу і спробував вирватися з хапу Довгохвоста. Раптом пролунав гучний виляск, і все припинилося.

Довгохвіст відлетів від нього. Рудько підірвався на лапи і роззирнувся. Довгохвіст припав до землі за три хвости від нього. З його рота звисав Рудьків нашийник, понівечений і зламаний.

Раптом Синьозірка зістрибнула з Високого Каменя і втихомирила галасливу юрбу гучним викриком. Рудько і Довгохвіст лишилися на місці і віддихувались. Пасма шерсті звисали з їх пошарпаних шубок. Рудько відчував поріз, що пульсував над його оком. Ліве вухо Довгохвоста було сильно розірване, кров скрапувала з його опущених плечей просто на запилену землю. Вони дивилися одне на одного, і ворожість у їхніх поглядах ще не зникла.

Синьозірка підійшла і забрала нашийник у Довгохвоста. Вона поклала його на землю перед собою і нявкнула:

— Новенький втратив нашийник Двоногів у битві за свою честь. Зоряний Клан передрік його прихід — цей кіт вільний від своїх хазяїв-Двоногів і може долучитися до Громового Клану новаком.

Рудько глянув на Синьозірку й урочисто кивнув на знак згоди. Він підвівся і ступив у пляму сонячного світла, тішачись теплом, яке ніжило зболені м’язи. Його шерсть поблискувала і мерехтіла, ніби озеро від сонячного світла. Рудько гордо підвів голову і глянув на котів, що оточили його. Цього разу ніхто не кричав і не знущався. Він показав себе гідним супротивником у бою.

Синьозірка підійшла до Рудька і поклала понищений нашийник на землю. Делікатно торкнулася носом його вуха.

— Ти схожий на вогненну жарину у цьому світлі, — промуркотіла вона. Її очі на мить спалахнули, ніби ті слова мали більше значення, аніж розумів Рудько. — Ти бився гідно.

Синьозірка повернулася до Клану й оголосила:

— Віднині й надалі, аж доки він здобуде своє вояцьке ім’я, цього новака зватимуть Вогнелап, на честь полум’яної барви його шубки.

Вона відступила назад і, разом з іншими котами, стала чекати його наступного руху. Не вагаючись, Рудько обернувся і кинув трохи пилюки і землі на свій нашийник, ніби запорпував нечистоти.

Довгохвіст загарчав і пошкутильгав геть із галявини, до тінистого закапелка в ожинах. Коти порозбивалися на групки, захоплено про щось перемуркочуючись.

— Агов, Вогнелапе!

Рудько почув приязний голос Сіролапа у себе за спиною. Вогнелап! Хвиля гордості накрила його від звучання нового імені. Він повернувся і привітав сірого новака, приязно його обнюхавши.

— Чудова бійка, Вогнелапе! — нявкнув Сіролап. — Надто ж як для кицюні. Довгохвіст — уже вояк, два місяці тому закінчилося його тренування. Шрам, який ти залишив на його вусі, нескоро дасть йому тебе забути. Ти зіпсував його вроду, це точно.

— Дякую, Сіролапе, — відповів Вогнелап. — Але й він дав мені непогану відсіч, егеж?

Він лизнув передню лапу і заходився промивати подряпину, яка пекуче пульсувала над його оком. Вмиваючись, він знову почув своє ім’я, яке відлунням розходилось у котячому нявкоті.

— Вогнелапе!

— Агей, Вогнелапе!

— Вітаю, юний Вогнелапе!

Вогнелап на хвилю заплющив очі, дозволивши цим голосам переповнити його.

— А що, гарне ім’я, — схвально нявкнув Сіролап, повертаючи його до тями.

Вогнелап роззирнувся.

— А куди це відповз Довгохвіст?

— Думаю, він поповз до лігва Плямолистки, — Сіролап кивнув у напрямку зарослого ожиною закутка, в якому зник Довгохвіст. — Вона наша медикицька. Вона гарна з себе. Молодша і вродливіша, ніж більшість…

Низьке виття біля двох котів урвало Сіролапа на півслові. Обоє озирнулися і побачили могутнього сірого кота, який допіру сидів біля Сіролапа.

— Темносмуг, — нявкнув Сіролап, схиливши голову на знак пошани.

Лискучий кіт якусь мить дивився на Вогнелапа:

— Щасливий ти, що твій нашийник розірвався у слушний момент. Довгохвіст — ще молодий вояк, але я не можу уявити, щоб його перемогла якась кицюня.

Він зневажливо виплюнув слово кицюня, тоді розвернувся і почимчикував геть.

— А от Темносмуг, — тихесенько просичав Сіролап, — ані молодий, ані вродливий…

Вогнелап уже збирався погодитися зі своїм другом, коли його перебило застережливе виття старого сірого кота, який сидів на самому краю галявини.

— Дрібновух нюхом чує біду, — нявкнув Сіролап, миттєво нашорошившись.

Вогнелап заледве встиг озирнутися, коли це молодий кіт влетів до табору напролом, через кущі. Він був худезний і, за винятком білого кінчика хвоста, від голови до п’ят чорний як вугілля. Сіролап вражено мовив:

— Це ж Круколап! Чому він сам? Де Тигрокіготь?

Вогнелап дивився, як Круколап, похитуючись, бреде через галявину. Той важко дихав. Його шерсть була скуйовджена і запилюжена, в очах шалів переляк.

— Хто такі Круколап і Тигрокіготь? — прошипів Вогнелап до Сіролапа, коли кілька котів промчали повз них назустріч новоприбулому.

— Круколап — новак. А Тигрокіготь — його вчитель, — швидко пояснив Сіролап. — Круколап, Тигрокіготь і Рудохвіст на світанку вирушили у похід проти Річкового Клану, щоб їм там шерстю відригнулося.

— Рудохвіст? — перепитав Вогнелап, неабияк заплутаний усіма цими іменами.

— Помічник Синьозірки, — прошипів Сіролап. — Але ж якого милого Круколап повернувся один? — додав він, а тоді повернув голову, щоб послухати Синьозірку, яка саме вийшла вперед.

— Круколапе? — спокійно мовила кицька, хоча в її очах світилася тривога.

Інші коти відійшли, нетерпляче посмикуючи хвостами.

— Що трапилося? — Синьозірка застрибнула на Високий Камінь і глянула звідти вниз, на тремтячого кота. — Говори, Круколапе!

Круколап усе ще переводив подих, його боки судомно здригалися, а пилюка довкола поволі набувала червоної барви крові, однак він спромігся видертися на Високий Камінь і стати побіч Синьозірки. Він повернувся до юрби схвильованих мордочок, які оточували його, і вдихнув глибоко, щоб заявити:

— Рудохвіст мертвий!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

Вражені крики, які здійняли коти Клану, відлунням прокотилися через ліс.

Круколап ледь здригнувся. Його передня права лапа виблискувала від крові, що текла з глибокого порізу на плечі.

— Ми з-зустріли п’ятьох вояків Річкового Клану за потічком, недалечко від Сонцескель, — провадив він, похитуючись. — Серед них був Дубосерд.

— Дубосерд! — видихнув Сіролап. — Він воєвода, помічник провідника Річкового Клану. Один із найвеличніших вояків цього лісу. Пощастило Круколапові! Якби ж то на його місці був я. Я б точно… — Сіролапа урвав розлючений погляд старого сірого кота, який першим відчув повернення Круколапа.

Сіролап знову перемкнув свою увагу на розповідь Круколапа.

— Рудохвіст застеріг Дубосерда, щоб той тримав своїх мисливців подалі від угідь Громового Клану. Він сказав, що наступного вояка, якого спіймають на землях Громового Клану, негайно уб’ють, але Дуб… Дубосерд не відступив. С-сказав, що його К-клану потрібно годуватися, як би ми їх не лякали.

Круколап зробив паузу, щоб ковтнути повітря. Його рана й досі сильно кривавила, тож він стояв дещо незграбно, намагаючись не переносити вагу на поранене плече.

— Тоді-то коти Річкового Клану і напали. Важко було там розібрати, що коїться. Бійка була просто несамовита. Я бачив, як Дубосерд поклав Рудохвоста на лопатки, але тоді Рудохвіст… — зненацька очі Круколапа закотилися, і він упав набік. З останніх сил намагаючись втриматися, він сповз із Високого Каменя і розпластався на землі.

Руда королева кинулась уперед і припала до нього. Вона лизнула його щоку і крикнула:

— Плямолистко!

Із зарослого ожиною закутка вилізла гарненька плямиста кицька, яку Вогнелап раніше помітив біля Сіролапа. Вона поспішила до Круколапа і нявкнула на інших королев, щоб ті відійшли убік. Маленьким рожевим носиком вона перевернула новака на інший бік, щоб добре оглянути рану, і, кинувши на неї короткий погляд, нявкнула:

— Все добре, Злотоквітко, ці рани несмертельні. Але потрібна павутина, аби спинити кровотечу.

Щойно Плямолистка кинулася назад до свого гніздечка, вимушену тишу розірвало скорботне виття. Всі очі нараз повернулися на звук.

Великий темно-брунатний кіт продирався крізь тунель у чагарях ялівцю. У гострих зубах вояк стискав не здобич, а бездиханне тіло іншого кота. Він затяг понівечену тварину на центр галявини.

Вогнелап витягнув шию і побачив зблиск яскраво-рудого хвоста, який безсило волочився пилюкою.

Шок пробіг Кланом, ніби холодний бриз. Сіролап, прибитий горем, припав до землі поруч із Вогнелапом.

— Рудохвосте!

— Як це сталося, Тигрокігтю? — суворо запитала Синьозірка, сидячи на Високому Камені.

Тигрокіготь відпустив загривок Рудохвоста і спокійно глянув на Синьозірку.

— Він загинув із честю, переможений Дубосердом. Я не міг його врятувати, але спромігся відправити до праотців Дубосерда, поки той святкував свою перемогу, — голос Тигрокігтя був могутній і глибокий. — Смерть Рудохвоста не була марною, бо я не думаю, що ми знову побачимо мисливців Річкового Клану на наших землях.

Вогнелап зиркнув на Сіролапа. Очі новака потьмяніли від смутку.

На хвилину запала тиша, а тоді кілька котів зрушили з місця і заходились вилизувати заплямовану болотом шерсть Рудохвоста. Вичищаючи його шубку, вони стиха муркотіли щось до полеглого вояка.

Вогнелап прошепотів Сіролапові на вухо:

— Що вони роблять?

Сіролап усе не відводив погляду від мерця, однак відповів:

— Його дух пішов від нас до Зоряного Клану, але наш Клан востаннє ділиться із Рудохвостом язиками.

— Зоряний Клан? — перепитав Вогнелап.

— Це плем’я небесних вояків, яке спостерігає за всіма Кланами. Їх можна побачити у Срібносмузі.

Вогнелап виглядав збентеженим, тож Сіролап пояснив:

— Срібносмуга — це широкий пояс зірок, який щоночі простягається через усеньке небо. Кожна зірка — то вояк Зоряного Клану. Сьогодні Рудохвіст засяє серед них.

Вогнелап кивнув, і Сіролап рушив уперед, щоб поділитись язиками зі своїм полеглим воєводою.

Синьозірка мовчки сиділа, поки перші коти віддавали останні почесті Рудохвостові. Тепер же вона зіскочила з Високого Каменя і поволі підійшла до тіла воєводи. Інші коти відступили вбік і спостерігали, як їх провідниця припала до землі, щоб востаннє поділитись язиками зі своїм старим побратимом.

Закінчивши, вона підвелася і заговорила. Її голос був притишений, сповнений смутку, і увесь Клан мовчав, дослухаючись до її слів.

— Рудохвіст був хоробрим вояком. Ніхто не сумнівався у його відданості Громовому Кланові. Я завжди покладалася на його думку, бо в ній відчувалася турбота про потреби Клану, її ніколи не затьмарювали жадоба чи гординя. З нього був би чудовий провідник.

Синьозірка лягла на живіт, схилила голову, делікатно випростала лапи і поринула у мовчазну журбу за своїм другом. Ще кілька котів підійшли і лягли обабіч, їхні схилені голови й випростані спини, ніби у дзеркалі, відобразили її скорботну позу.

Вогнелап спостерігав. Він не знав Рудохвоста, однак почувався зворушеним, дивлячись на скорботу Клану.

Сіролап повернувся і знову став біля нього.

— Порохолап зажурився, — зауважив він.

— Порохолап?

— Учень Рудохвоста. Отой смугастий брунатний кіт. Цікаво, хто буде його новим наставником?

Вогнелап подивився на невеличкого кота, який припав біля Рудохвостового тіла, втупивши невидющий погляд у землю. За ним лежала провідниця Клану.

— І як довго Синьозірка сидітиме біля нього? — запитав Вогнелап.

— Мабуть, цілу ніч, — відповів Сіролап. — Рудохвіст був її помічником і воєводою уже багато-багато повень. Вона не зможе так швидко його відпустити. Він був одним з найкращих вояків. Не такий великий та сильний, як Тигрокіготь чи Левосерд, зате спритний і кмітливий.

Вогнелап глянув на Тигрокігтя, захоплюючись силою, яка нуртувала у його могутніх м’язах та широкій голові. На його масивному тілі були помітні сліди вояцького життя. Одне вухо було розірване навпіл, а перенісся перекреслював широкий шрам.

Зненацька Тигрокіготь підвівся і стиха підійшов до Круколапа. Плямолистка заходжувалася біля пораненого Тигрокігтевого учня, зубами і передніми лапами прикладаючи клубочки павутини до рани на його плечі.

Вогнелап схилився до Сіролапа і запитав:

— А що це робить Плямолистка?

— Зупиняє кровотечу. Рана, здається, серйозна. Та і Круколап неабияк злякався. Він завжди був нервовий, але щоб настільки — я ще його ніколи таким не бачив. Ходімо глянемо, чи він уже прокинувся.

Вони пройшли крізь ряди схилених у жалобі котів до місця, де лежав Круколап, і всілися на певній відстані, чекаючи, щоб Тигрокіготь закінчив говорити.

— Отож, Плямолистко, — впевненим нявкотом звернувся Тигрокіготь до плямистої кицьки. — Як він? Думаєш, ти можеш його врятувати? Я витратив чимало часу на його тренування. Не хотілося б, аби мої зусилля пропали марно у першій же битві.

Плямолистка відповіла, не відводячи очей від пораненого:

— Ага, шкода, якщо після усіх твоїх дорогоцінних тренувань він помре у першій же бійці?

— Він житиме? — наполягав Тигрокіготь.

— Звісно. Йому просто треба відпочити.

Тигрокіготь зітхнув і поглянув униз, на нерухому темну фігуру. Він штурхнув Круколапа передньою лапою.

— То вставай! Підводься!

Круколап не ворушився.

— Глянь, які довгі у нього пазурі! — прошипів Вогнелап.

— О, так! — натхненно відповів Сіролап. — Я б точно не хотів із ним битися.

— Не так швидко, Тигрокігтю, — Плямолистка поклала лапу на гострі пазурі Тигрокігтя і делікатно відсунула їх убік. — Цей новак має залишатися у повному спокої, аж доки не загоїться його рана. Ми ж не хочемо, щоб рана знову відкрилася, коли він гасатиме довкола, намагаючись тебе втішити. Облиш його.

Вогнелап збагнув, що йому перехопило подих, він усе чекав реакції Тигрокігтя. Йому здавалося, що небагато котів можуть наказувати таким воякам, як цей. Великий кіт остовпів і вже збирався заговорити, коли це Плямолистка лагідно додала:

— Навіть ти знаєш, що краще не сперечатися із медикицькою.

Очі Тигрокігтя зблиснули від слів маленької плямистої кицьки.

— Я б не наважився сперечатися з тобою, люба Плямолистко.

Промуркотівши це, він повернувся і вже збирався було йти, коли помітив Сіролапа і Вогнелапа.

— А хто це? — запитав він Сіролапа, височіючи над ними обома.

— Він наш новак, — нявкнув Сіролап.

— Він смердить кицюнею! — гарикнув вояк.

— Я був домашнім котом, — сміливо нявкнув Вогнелап, — але я збираюся тренуватися, щоб стати вояком.

Тигрокіготь глянув на нього з несподіваною цікавістю.

— О, так. Тепер пригадую. Синьозірка розповідала, що вона наткнулася на якусь заблукалу кицюню. То що, вона тебе випробовуватиме, так?

Вогнелап сидів струнко, йому хотілося вразити цього видатного вояка Клану.

— Саме так, — поважно нявкнув він.

Тигрокіготь зміряв його замисленим поглядом.

— Тоді я із цікавістю спостерігатиму за твоїми успіхами.

Вогнелап гордо випнув груди, коли Тигрокіготь повернувся і побрів геть:

— Як гадаєш, я йому сподобався?

— Не думаю, що хоч хтось із новаків йому подобається, — прошепотів Сіролап.

Круколап поворухнувся і нашорошив вуха.

— Він пішов? — пробурмотів новак.

— Хто, Тигрокіготь? — відповів Сіролап, підповзаючи ближче. — Так, пішов.

— Ну то привіт, — розпочав було Вогнелап, збираючись відрекомендуватися.

— Ану геть, обидва! — запротестувала Плямолистка. — Як я маю допомогти цьому котові, якщо мене постійно відривають?

Вона нетерпляче змахнула хвостом перед Вогнелапом і Сіролапом, протиснулася між ними і своїм пацієнтом. Вогнелап збагнув, що вона говорить серйозно, незважаючи на веселі іскорки в теплих бурштинових очах.

— То ходімо, Вогнелапе, — нявкнув Сіролап. — Я тобі тут усе покажу. Бувай, Круколапе.

Двоє котів залишили Плямолистку наодинці із Круколапом і пішли геть через галявину.

Сіролап здавався замисленим. Очевидно, він сприймав свої обов’язки екскурсовода вкрай серйозно.

— Ти вже знаєш Високий Камінь, — почав він, махнувши хвостом у напрямку великого, вологого кругляка. — Синьозірка завжди звертається до Клану саме з нього. Її кубельце там унизу, — він вказав носом на вимоїну у боці Високого Каменя. — Його вимив прадавній струмок багато повень тому.

— Вояки сплять тут, — провадив далі Сіролап.

Вогнелап рушив за ним до величенького куща за кілька стрибків від Високого Каменя. Звідти відкривався чудовий краєвид на чагарі ожини, які приховували вхід до табору. Гілля куща стелилося низько, але Вогнелап розрізняв клаптик вільного простору всередині, де вояки й облаштовували свої гнізда.

— Старші вояки сплять найближче до центру, де найтепліше, — пояснив Сіролап. — Зазвичай вони ділять свою здобич усередині. Молодші вояки їдять осторонь. Іноді когось із них запрошують долучитися до трапези старших вояків. Це велика честь.

— А що ж інші коти Клану? — запитав Вогнелап, вражений усіма цими традиціями і ритуалами життя Клану.

— Ну, королеви живуть разом із вояками, коли захищають Клан, але коли вони чекають чи вигодовують кошенят, то живуть у гніздечку біля ясел. У старійшин є власне лігво, на іншому боці галявини. Ходімо, я покажу.

Вогнелап дріботів услід за Сіролапом на інший бік галявини, повз лігво Плямолистки. Вони спинилися біля поваленого дерева, яке приховувало клаптик витоптаної трави. Припавши низько до землі, четверо старійшин захоплено поїдали молоденького кролика.

— Це їм принесли Порохолап із Пісколапкою, — прошепотів Сіролап. — Одним із обов’язків новаків є приносити свіжину старійшинам.

— Привіт, малий, — привітав один зі старійшин Сіролапа.

— Привіт, Дрібновуше, — нявкнув Сіролап, схилившись на знак пошани.

— А це, певно, наш новак Вогнелап, ге ж? — нявкнув другий кіт. Його плямисте хутро було темно-брунатне, а на місці хвоста стирчав короткий обрубок.

— Саме так, — відповів Вогнелап, мавпуючи ввічливий кивок Сіролапа.

— Я Куцохвіст, — нявкнув брунатний кіт. — Ласкаво просимо до Клану.

— Ви двоє уже їли? — спитав Дрібновух.

Обоє котів похитали головами.

— Ну, тут вистачить. Пісколапка з Порохолапом стають все кращими мисливцями. Ви ж не проти, якщо двоє малюків заморять із нами мишку? Одноока?

Блідо-сіра королева, яка лежала побіля нього, похитала головою. Вогнелап помітив, що одне її око було невидюще і вкрите паволокою.

— А ти, Рябохвостко?

Інша старійшина, плямиста кицька із сірим візерунком, нявкнула голосом, скрипучим від старості:

— Звісно, ні.

— Дякую, — захоплено нявкнув Сіролап.

Він підійшов, витяг величеньку мишу із купи здобичі й кинув її під ноги Вогнелапу.

— Ти все ще не куштував мишу? — запитав він.

— Ні, — визнав Вогнелап.

Він раптом відчув піднесення від теплих запахів, що здіймалися від цього шматка свіжини. Усе його тіло аж пересмикнуло від думки про те, щоб зараз уперше розділити з кимось трапезу вже у статусі члена Клану.

— У такому разі тобі належить перший шматок. Але лиши трошки й мені! — Сіролап схилив голову і відійшов, даючи Вогнелапові простір.

Вогнелап схилився і відкусив від миші свій перший, великий шматок. Він був соковитий і ніжний, просякнутий пахощами лісу.

— І як тобі? — запитав Сіролап.

— Неймовірно! — все ще з повним ротом їжі прошамкав Вогнелап.

— Тоді посунься, — нявкнув Сіролап, підходячи ближче і також схиляючись до їжі.

Отак, ділячи на двох мишку, новаки дослухалися до того, про що між собою говорять старійшини.

— І коли ж Синьозірка призначить нового заступника? — запитав Дрібновух.

— Що ти кажеш, Дрібновуше? — нявкнула Одноока.

— Я кажу, що твій слух уже нічим не кращий від зору, — нетерпляче зронив Дрібновух. — Питаю, коли Синьозірка призначить нового помічника?

Одноока проігнорувала знервовану репліку Дрібновуха, натомість звернулася до плямистої королеви:

— Рябохвостко, ти пригадуєш той день, багато повень тому, коли саму Синьозірку призначили заступником?

— О, так! — умить відповіла та. — То ж трапилося невдовзі після того, як вона втратила своїх кошенят.

— Вона не зрадіє потребі призначати нового заступника, — зауважив Дрібновух. — Рудохвіст служив довго і віддано. А от їй доведеться швидко оговтатися. За звичаєм Клану, вибір належить зробити до першого місяцепіку після смерті старого заступника.

— Принаймні цього разу вибір очевидний, — нявкнув Куцохвіст.

Вогнелап підвів голову і обвів галявину поглядом. Кого ж це мав на увазі Куцохвіст? Для Вогнелапа усі вояки здавалися гідними того, щоб стати воєводою і помічником провідниці. Можливо, йшлося про Тигрокігтя; зрештою, то саме він помстився за смерть Рудохвоста.

Тигрокіготь сидів неподалік, також нашорошивши вуха і прислухаючись до розмови старійшин.

Щойно Вогнелап висолопив язика, щоб облизати вуса після цього бенкету, з Високого Каменя залунав голос Синьозірки. Рудохвостове тіло все так само лежало на галявині внизу, блідо-сіре у присмерковому світлі.

— Сьогодні має бути призначено нового воєводу, — нявкнула вона. — Але спершу давайте подякуємо Зоряному Кланові за життя Рудохвоста. Сьогодні він зі своїми побратимами-вояками знаходиться серед зірок.

Запала тиша. Усі коти водночас звели погляди в небо, яке уже починало темніти від вечора, що поволі насувався на ліс.

— А зараз я назву нового воєводу Громового Клану! — сказала Синьозірка. — Я промовляю ці слова перед тілом Рудохвоста, щоб його дух почув і схвалив мій вибір!

Вогнелап глянув на Тигрокігтя. Він не міг не помітити пожадливість у бурштинових очах великого вояка, який дивився на Високий Камінь.

— Левосерд, — нявкнула Синьозірка, — буде новим воєводою Громового Клану.

Вогнелапу хотілося побачити Тигрокігтеву реакцію. Втім, темне обличчя вояка не виказало жодного почуття, коли він наблизився, щоб привітати Левосерда настільки сердечним поплескуванням по спині, що золотавий кіт мало не втратив рівновагу.

— Чому ж вона не зробила Тигрокігтя воєводою? — прошепотів Вогнелап.

— Мабуть, тому, що Левосерд більше часу пробув вояком, у нього значно більше досвіду, — пробурмотів Сіролап у відповідь, не зводячи очей із Синьозірки.

Та провадила далі:

— Рудохвіст був також наставником юного Порохолапа. Оскільки у тренуванні новаків затримки неприпустимі, я негайно призначу Порохолапові нового наставника. Темносмуже, ти уже готовий до свого першого новака, тож тобі продовжувати тренувати Порохолапа. Тигрокіготь був тобі хорошим наставником, і я очікую, що ти передаси далі деякі з тих чудових навичок, яких набув.

Вояк гордо набундючився, однак виявив свою згоду лише стриманим кивком. Він підійшов до Порохолапа, схилив голову і незграбно торкнувся носа свого новака. Порохолап змахнув хвостом на знак пошани, але його очі досі ще були затуманені тугою за своїм втраченим наставником.

Синьозірка підвищила голос:

— Я ночуватиму сьогодні біля тіла Рудохвоста, аж доки ми не поховаємо його на світанку.

Вона зістрибнула з Високого Каменя і, підійшовши, знову лягла поруч із полеглим Рудо-хвостом. До неї приєдналося чимало котів, зокрема Порохолап і Дрібновух.

— Ми теж маємо сидіти біля них? — поцікавився Вогнелап.

Йому важко було приховати, наскільки мало його захоплювала ця ідея. День видався важкий, і втома вже брала своє. Все, чого він хотів, — це знайти теплий і сухий куточок, де можна було б згорнутися у клубок і заснути.

Сіролап похитав головою:

— Ні, лише найближчі до Рудохвоста розділять з ним останню ніч. Я покажу тобі, де ми спимо. Кубло для новаків отам.

Вогнелап рушив услід за Сіролапом до густого куща ожини, який ріс позаду замшілого пенька.

— Усі новаки ділять здобич біля цього пенька, — повідомив Сіролап.

— І скільки ж тут новаків?

— Не так багато, як завжди, — лише ми з тобою, Круколап, Порохолап і Пісколапка.

Щойно Сіролап із Вогнелапом вмостилися біля пня, як молоденька кицька вилізла з-під чагарів ожини. Її шубка була руда, як і Вогнелапова, але світліша, із ледь помітними смугами темнішого хутра.

— То ось де і новий новак! — нявкнула вона, примруживши очі.

— Привіт, — відповів Вогнелап.

Вона глибоко вдихнула.

— Він пахне кицюнею! Тільки не кажи, що мені доведеться ділити гніздечко із цим гидотним смородом!

Вогнелап почувався ні в сих ні в тих. Після його бійки з Довгохвостом усі коти ставилися до нього по-дружньому. Хоча, можливо, їх просто відволікли принесені Круколапом новини.

— Ти маєш пробачити Пісколапку, — вибачливо сказав Сіролап. — Гадаю, у неї десь застряг клубочок шерсті. Зазвичай вона не настільки невихована.

— Цссссс! — суворо шикнула Пісколапка.

— Хвилинку, малеча, — глибокий голос Білошторма пролунав за спинами новаків. — Як від своєї учениці, Пісколапко, я очікував від тебе трошки більше привітності до цього новачка.

Пісколапка підвела голову і з викликом глянула на свого наставника:

— Мені шкода, Білошторме, — судячи з її муркотіння, вона геть не шкодувала. — Я просто не очікувала, що мені доведеться тренуватися з кицюнею, от і все.

— Я впевнений, ти до цього звикнеш, — спокійно нявкнув Білошторм. — Зараз уже пізно, а тренування завтра починаються рано-вранці. Вам варто поспати.

Він пильно подивився на Пісколапку, і та покірно кивнула. Щойно він відійшов, вона повернулася і зникла в хитросплетіннях ожини, ще раз чмихнувши на Вогнелапа.

Змахом хвоста Сіролап запросив Вогнелапа йти слідом і рушив за Пісколапкою. На спальному майданчику земля була встелена м'яким мохом, бліде сяйво місяця відтіняло усе довкола лагідною зеленавою барвою. Повітря пахтіло ожиною і було значно тепліше, аніж назовні.

— Де я сплю? — запитав Вогнелап.

— Та де завгодно, аби тільки не біля мене, — форкнула Пісколапка, підбиваючи лапкою мох.

Сіролап із Вогнелапом перезирнулися, але змовчали. Вогнелап кігтями згріб купку моху. Він владнав собі затишне кубельце, трішки покрутився, щоб зробити його ще зручнішим, і нарешті влігся. Все його тіло сонно нило від задоволення. Тепер це був його дім. Він став членом Громового Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

— Агов, Вогнелапе, прокинься!

Сіролапів рявкіт увірвався у Вогнелапові сни. У них він наздоганяв білку, все вище і вище, аж до найвищих гілок височенного дуба.

— Тренування починаються на світанку. Порохолап і Пісколапка уже на ногах, — нетерпляче додав Сіролап.

Вогнелап сонно потягнувся, а тоді згадав: сьогодні перший день його тренувань. Він схопився на рівні. Вся сонливість випарувалася від захвату, що заструмував його жилами.

Сіролап квапливо вмивався. Зробивши паузу, він нявкнув:

— Я щойно розмовляв із Левосердом. Круколап із нами не тренуватиметься, аж доки його рана не загоїться. Він, мабуть, залишиться у кублі Плямолистки ще на день чи два. Порохолап і Пісколапка зараз на ловах. Тож Левосерд вирішив, що ми двоє можемо тренуватися з ним і Тигрокігтем. Нам краще поквапитися, — додав він. — Вони чекатимуть.

Сіролап швидко провів Вогнелапа крізь заплетений ожиною вхід до табору і далі вздовж кам’янистого видолинку. Вони видряпалися на високий берег байраку, і прохолодний вітерець розкуйовдив їм хутро. Налиті білі хмари бігли через блакитне небо над їхніми головами. Вогнелап біг услід за Сіролапом униз затіненим деревами схилом і далі, у гайок на піщаному ґрунті. Він відчував, як у ньому зростає якась несамовита радість.

Тигрокіготь та Левосерд уже і справді чекали, сидячи за кілька хвостів один від одного на зігрітому сонцем піску.

— Сподіваюся, надалі ви обидва будете пунктуальніші, — прогарчав Тигрокіготь.

— Не будь надто суворим, Тигрокігтю. Сьогоднішня ніч була не з легких. Гадаю, вони притомилися, — лагідно нявкнув Левосерд. — У тебе ще немає наставника, Вогнелапе, — провадив він далі, — тож поки що вас тренуватимемо ми з Тигрокігтем.

Вогнелап з ентузіазмом кивнув, високо піднявши хвоста, нездатний приховати радість від того, що двоє настільки видатних вояків будуть його наставниками.

— Ходімо, — нетерпляче нявкнув Тигрокіготь. — Сьогодні ми покажемо вам межі наших угідь, щоб ви знали, де полюватимете і які кордони вам належатиме захищати. Тобі, Сіролапе, також не зашкодить пригадати, де закінчуються землі Клану.

Не зволікаючи, Тигрокіготь зірвався на рівні та рвонув геть із піщаного підліска. Левосерд кивнув Сіролапу, і вони побігли йому навздогін із такою ж швидкістю. Вогнелап кинувся за ними, ковзаючи на м’якому піску.

У цій частині лісу стовбури були товсті, берези й буки стояли в тіні могутніх дубів. Земля вкрилася опалим листям, яке хрустіло під лапами. Тигрокіготь спинився, щоб помітити густий кущ ожини. Решта спинилася позаду нього.

— Тут пролягає шлях Двоногів, — пробурмотів Левосерд. — Довірся носу, Вогнелапе. Ти щось відчуваєш?

Вогнелап принюхався. Він вловлював невиразний запах Двоногів, дещо сильніший запах собаки, знаний йому зі старого дому.

— Двоноги вигулювали тут свого собаку, але зараз вони вже далеко, — нявкнув він.

— Добре, — схвалив Левосерд. — Як гадаєш, безпечно тут переходити?

Вогнелап знову принюхався. Запахи були слабкі, на них накладалися свіжіші запахи лісу.

— Так, — відповів він.

Тигрокіготь кивнув, і четверо котів тихцем вийшли з-під заростей ожини і перейшли на інший бік усіяної гострим камінням вузенької стежки Двоногів.

На протилежному боці ряд за рядом росли сосни, високі та стрункі. Там неважко було пересуватися безшумно. Землю вкривав товстий шар хвої, жорсткої під поступом лап, але пружної знизу. Довкола не було чагарів чи високих трав, у яких можна було б сховатися, і Вогнелап відчував напруження інших котів, що, незахищені, скрадалися поміж пеньків.

— Двоноги занапастили ці дерева, — нявкнув Тигрокіготь. — Вони позрізали їх за допомогою якихось смердючих істот, які випльовували достатньо димів, щоб коти довкола посліпли. А потім забрали повалені дерева на Дереворізку тут неподалік.

Вогнелап спинився і прислухався, намагаючись почути ревіння деревожера, яке він чув раніше.

— Дереворізка німуватиме ще кілька повень, аж до зеленлисту, — пояснив Сіролап, помітивши збентеження Вогнелапа.

Коти рушили далі через соснину.

— Лігвище Двоногів отам, — нявкнув Тигрокіготь, махнувши хвостом кудись убік. — Не сумніваюся, Вогнелапе, що ти відчуваєш його запах. Але сьогодні ми підемо в інший бік.

Раптом вони наштовхнулися на ще одну стежку Двоногів, яка позначала дальній кінець соснового лісу. Вони швиденько перебігли її, пірнувши у безпечні кущі діброви на іншій стороні. Але Вогнелап усе ще відчував тривогу інших котів.

— Ми наближаємося до території Річкового Клану, — прошепотів Сіролап. — Сонцескелі отам, — кивнув він своєю пухнастою мордочкою в напрямку безлісої купи валунів.

Вогнелап відчув, як його хутро настовбурчилося. Саме тут убили Рудохвоста.

Левосерд спинився біля пласкої сірої каменюки.

— Це межа між землями Громового Клану і Річкового Клану. Річковий Клан володіє угіддями потойбіч великої річки, — повідомив він. — Дихай глибше, Вогнелапе.

Різкий запах незнайомих котів терзав Вогнелапове піднебіння. Він був вражений, наскільки вони відрізнялися від теплих котячих запахів табору Громового Клану. Не менше його здивувало і те, наскільки рідними і заспокійливими для нього вже встигли стати запахи Громового Клану.

— Це запахи Річкового Клану, — прогарчав біля нього Тигрокіготь. — Запам’ятай їх. Найсильніші вони біля межі, бо вояки мітять усі дерева вздовж річки.

На цих словах кіт, задерши хвоста, і собі помітив плаский камінь.

— Ми підемо межовою лінією, вона веде прямісінько до Чотиридерева, — нявкнув Левосерд.

Він швидко побіг вперед, геть від Сонцескель. Слідом мчав Тигрокіготь. Сіролап із Вогнелапом щосили намагалися не відставати.

— Що таке Чотиридерево? — на бігу запитав Вогнелап.

— Це місцина, в якій докупи сходяться території усіх чотирьох Кланів, — відповів Сіролап. — Там стоять чотири дуби, такі ж старезні, як і самі Клани…

— Ану цить! — звелів Тигрокіготь. — Не забувай, наскільки близько ми підійшли до ворожої території!

Обоє новаків замовкли, і Вогнелап зосередився на тому, щоб ступати безшумно. Намагаючись не замочити лап, вони перетнули мілкий струмок, стрибаючи з каменя на камінь через усе вкрите галькою річище.

Ще доки вони дісталися Чотиридерева, Вогнелап уже геть задихався, лапи боліли. Він не звик до таких далеких і швидких мандрівок. Відчув певне полегшення, коли Левосерд і Тигрокіготь вивели їх із густого лісу і спинилися на вершині порослого кущами пагорба.

Був саме сонцепік. Хмари розійшлися, а вітер улігся. Знизу, у мерехтливому сонячному сяйві, виднілися чотири величезні дуби, їх темно-зелені крони майже рівнялися з вершиною пологого пагорба.

— Отож, як тобі вже казав Сіролап, — нявкнув Левосерд до Вогнелапа, — це Чотиридерево. Тут сходяться землі усіх чотирьох Кланів. Вітряний Клан править височиною ген попереду, де сідає сонце. Сьогодні ти не зможеш вловити запах — вітер дме в їхню сторону. Але скоро ти його відчуватимеш.

— А Тіньовий Клан править отам, у найтемнішій частині лісу, — додав Сіролап, кивнувши головою убік. — Старійшини кажуть, що холодні вітри дмуть із Півночі через землі котів Тіньового Клану і охолоджують їхні голови.

— Стільки Кланів! — вигукнув Вогнелап.

«І настільки добре організованих», — додав він про себе, пригадуючи моторошні оповідки Ляпка про диких котів, які наводять жах на весь ліс.

— Тепер бачиш, чому здобич така цінна? — нявкнув Левосерд. — Ми маємо боротися, щоб захистити той мізер, що у нас є.

— Але ж це нісенітниця! Чому всі Клани не можуть працювати разом і ділити спільні угіддя, замість того щоб воювати? — поцікавився Вогнелап.

Після його слів запанувала тиша. Тигрокіготь першим здобувся на відповідь:

— Те, про що ти говориш, пахне зрадою, кицюню, — відрубав він.

— Не злись так, Тигрокігтю, — застеріг його Левосерд. — Шляхи Клану для цього новака ще нові, — він поглянув на Вогнелапа. — Ти говориш від свого серця, молодий Вогнелапе. Одного дня це допоможе тобі стати сильним вояком.

— Або знову зробить його слабким, наче кицюню, просто у мить атаки, — гаркнув Тигрокіготь.

Левосерд швидко глянув на Тигрокігтя, перш ніж продовжити:

— Чотири Клани таки сходяться докупи цілком мирно — на Зборищі, кожної повні. Саме тут, — він кивнув головою на чотири могутні дуби внизу, — вони зустрічаються. Мир триває рівно стільки, скільки місяць стоїть у повні.

— Отже, невдовзі має відбутися зустріч? — припустив Вогнелап, згадавши, яким яскравим було сяйво місяця минулої ночі.

— Аякже! — враженим голосом відповів Левосерд. — Власне, сьогодні. Зборища дуже важливі: вони дають змогу всім Кланам мирно сходитися докупи на одну ніч. Але ти повинен зрозуміти, що триваліші союзи приносять більше шкоди, ніж користі.

— Відданість Клану робить нас сильними, — погодився Тигрокіготь. — Якщо твоя відданість дасть слабинку — це ослабить усіх нас.

Вогнелап кивнув.

— Я розумію, — нявкнув він.

— Ходімо, — підвівся Левосерд. — Треба рухатися.

Вони пробігли краєм долини, де проходили Зборища. Зараз вони бігли у бік, протилежний від сонця, яке уже починало тонути в надвечірньому небі.

Струмок вони перетнули у місці, де він ставав достатньо вузьким, щоб здолати його одним стрибком. Вогнелап принюхався та вловив новий котячий запах, міцний і кислий.

— А що це за Клан? — запитав він.

— Тіньовий Клан, — понуро відповів Тигрокіготь. — Зараз ми просуваємось уздовж їх кордону. Тож тримай власні розумування при собі, Вогнелапе. Свіжіший запах означає, що тут неподалік є патрулі Тіньового Клану.

Вогнелап кивнув, однак негайно почувся якийсь шум. Він пригальмував, але інші коти не сповільнювали кроку, біжучи просто на оте дивне шурхотіння.

— Що то? — запитав він, насилу біжучи поряд із ними.

— За мить побачиш, — відповів Левосерд.

Вогнелап намагався розгледіти щось крізь дерева попереду. Вони, здавалося, тоншали, впускаючи до лісу широку смугу світла.

— Ми на краю лісу? — здивувався він.

Раптом Вогнелап спинився і глибоко вдихнув. Зелені запахи лісу затьмарились іншими, дивними і темними запахами. Цього разу це був уже не запах котів, а щось, що нагадало йому про дім Двоногів. Тим часом шурхотіння ставало гучнішим, оглушливе ревіння збурило, струснуло землю і болем відлунило у Вогнелапових вухах.

— Це Громошлях, — нявкнув Тигрокіготь.

Вогнелап пішов слідом за Левосердом, який вирушив на узлісся. На самісінькому краєчку лісу він присів, і усі четверо котів визирнули назовні.

Вогнелап побачив сіру стежку, яка, наче річка, прорізала собі дорогу через ліс. Перед ним простягався жорсткий сірий камінь — так далеко, що дерева потойбіч шляху здавалися розмитими і маленькими. Вогнелап здригнувся від гіркого запаху, який здіймався з дороги.

Наступної ж миті він відскочив, здибивши хутро, коли повз нього проревіла велетенська потвора. Гілля на деревах пообіч дороги несамовито затріпотіло від вітру, що мчав слідом за страховиськом. Вогнелап витріщився на інших котів із диким переляком в очах, неспроможний здобутися хоч на слово. Він і раніше бачив такі шляхи, як цей, — біля свого старого дому, дому Двоногів. Але ніколи ще не бачив настільки широких шляхів і таких швидких та несамовитих потвор.

— Я теж злякався, коли вперше побачив, — зауважив Сіролап. — Але це принаймні дозволяє утримувати вояків Тіньового Клану на якійсь відстані від наших угідь. Громошлях тягнеться на безліч кроків уздовж межі. І не хвилюйся: ті потвори, здається, ніколи не залишають Громошлях. З тобою все буде добре, якщо не підходитимеш надто близько.

— Час нам вертатися до табору, — нявкнув Левосерд. — Сьогодні ти побачив усі наші кордони. Але ми не підемо повз Зміїні Скелі, хоч довкруж них шлях і довший. Нетренований новак стане легкою здобиччю для гадюки, а ти уже, мабуть, втомився, Вогнелапе.

Вогнелап не міг не відчути полегшення, почувши про повернення до табору. У голові йому паморочилося від унюханого і побаченого, Левосерд мав рацію: голод і втома давали про себе знати. Він упав на хвіст Сіролапу, коли коти повернули від Громошляху і знову заглибилися в ліс.

Повітря сповнювали імлисті запахи вечора.  Вогнелап продирався ожиною, яка прикривала вхід до табору Громового Клану. Їх уже чекала свіжина. Вогнелап і Сіролап взяли свої порції з купи, яка лежала у затінку на галявині, і потягли їх до пенька біля свого помешкання. Порохолап і Пісколапка уже були там і з апетитом щось жували.

— Ну привіт, кицюню, — нявкнув Порохолап, зневажливо примружившись на Вогнелапа. — Насолоджуйся їжею, яку ми тобі спіймали.

— Хтозна, можливо, одного дня ти й сам навчишся ловити собі їжу, — пирхнула Пісколапка.

— А ви двоє і досі на ловах? — невинно поцікавився Сіролап. — Та то нічого. Ми ось патрулювали межі наших угідь. Ви будете раді дізнатися, що все безпечно.

— Я впевнений, що інші Клани були нажахані, коли унюхали, що ви двоє наближаєтеся! — вигукнув Порохолап.

— Навіть носа не наважилися показати! — відрізав Сіролап, неспроможний приховати гнів.

— То запитаємо у них сьогодні, коли побачимося на Зборищі Кланів, — нявкнула Пісколапка.

— Ви йдете? — не стримався Вогнелап, незважаючи на ворожість новаків.

— Аякже, — зверхньо відповів Порохолап. — Це велика честь, знаєте. Але не переймайтеся, ми вам усе розповімо вранці.

Сіролап проігнорував зловтішання Порохолапа і заходився біля своєї свіжини. Вогнелап також зголоднів, тож і собі нахилився до їжі. Однак не міг не відчувати уколу заздрощів від того, що Порохолап і Пісколапка сьогодні справді зустрінуться з іншими Кланами.

Гучний клич Синьозірки змусив Вогнелапа глянути вгору. Він побачив, що кілька вояків і старійшин Клану зібралися на галявині. Для групи з Клану настав час вирушати на Зборище. Порохолап і Пісколапка негайно підірвалися з місця і подріботіли до решти котів.

— Ви, двоє, бувайте! — кинула Пісколапка через плече. — Гарного вам, тихого вечора.

Гурт котів, очолюваний Синьозіркою, тихцем покинув територію Клану. Хутро Синьозірки срібно переливалося у місячному сяйві, сама вона здавалася спокійною і впевненою, ведучи свій Клан на коротке перемир’я між старими ворогами.

— Ти коли-небудь був на Зборищі? — трохи заздрісно поцікавився Вогнелап.

— Ще ні, — відповів Сіролап, гучно розгризаючи мишачу кістку. — Але вже недовго, почекай. Всі новаки рано чи пізно ідуть.

Доїдали обоє мовчки. Коли ж вони завершили, Сіролап підійшов до Вогнелапа і взявся чистити йому голову. Вони вмивалися разом, ділячись язиками так, як робили інші коти саме після приходу Вогнелапа. Згодом, стомлені довгою пробіжкою, друзі посунули до кубла. Вони вмостилися у своїх гніздечках і вмить позасинали.

Наступного ранку Вогнелап і Сіролап прибігли до піщаного гайка спозаранку. Вони вислизнули із гнізда, ще перш ніж прокинулися Порохолап і Пісколапка. Вогнелапові хотілось почути про Зборище, але Сіролап потягнув його геть.

— Усе одно ти про все почуєш потім, якщо я добре знаю цих двох, — нявкнув він.

День знову обіцяв бути теплим. До того ж цього разу до них приєднався Круколап. Завдяки Плямолистці його рана чудово гоїлася.

Сіролап бавився собі, підкидаючи листя в повітря і підстрибуючи йому навздогін. Вогнелап спостерігав, його хвіст мимоволі крутився від захвату. Круколап же тихенько сидів на узліссі, він здавався напруженим і нещасливим.

— Усміхнися, Круколапе! — гукнув його Сіролап. — Я знаю, що ти не любиш тренування, але ж зазвичай ти не такий нещасний!

Запахи Левосерда і Тигрокігтя попередили учнів про їх наближення, а Круколап нетерпляче нявкнув:

— Мабуть, я просто переживаю, щоб знову не ушкодити плече.

Тієї ж миті з кущів виринув Тигрокіготь, слідом за ним ішов Левосерд.

— Воякам належить терпіти біль мовчки, — прогарчав Тигрокіготь, втупившись просто у вічі Круколапові. — Тобі треба навчитися притримувати язика.

Круколап позадкував і опустив очі до землі.

— Тигрокіготь сьогодні трошки сердитий, — прошепотів Сіролап на вухо Вогнелапові. Левосерд пильно глянув на свого новака і промовив:

— Сьогодні будемо вивчати полювання. Отож, є велика різниця між тим, як належить скрадатися за кроликом, а як — за мишею. Хтось із вас пояснить чому?

Вогнелап не мав про це жодного уявлення, а Круколап, здавалося, взяв зауваження Тигрокігтя надто близько до серця і справді тримав язика за зубами.

— Ну?! — нетерпляче запитав Тигрокіготь.

Відповів Сіролап:

— Тому що кролик відчуває твій запах, перш ніж бачить, а миша вловлює твій поступ у землі ще до того, як відчує запах.

— Точно, Сіролапе! То що потрібно пам’ятати, полюючи на мишу?

— Ступати легко? — припустив Вогнелап.

Левосерд схвально глянув на нього.

— Саме так, Вогнелапе. Ти маєш перенести всю вагу на подушечки лап, щоб твої лапи майже  не торкалися землі. Спробуймо!

Вогнелап спостерігав, як Сіролап із Круколапом негайно стали у стійку для скрадання.

— Дуже добре, Сіролапе! — нявкнув Левосерд, щойно двоє новаків почали тихцем рухатися вперед.

— Тримай зад нижче, Круколапе, ти схожий на качку! — виплюнув Тигрокіготь. — А тепер ти спробуй, Вогнелапе.

Вогнелап припав до землі й почав скрадатися підліском. Він відчував, що інстинктивно став у правильну позицію, і, ступаючи вперед так тихо і легко, як тільки міг, відчував приплив гордості через те, що його м’язи рухаються настільки плавно.

— Ну, тепер видно, що ти не знав нічого, окрім пестощів! — прогарчав Тигрокіготь. — Скрадаєшся, як кривонога кицюня. Ти думаєш, твоя вечеря просто прийде, ляже перед тобою і чекатиме, доки ти її з’їси?

Вогнелап миттю підвівся, зачеплений за живе грубими словами Тигрокігтя. Він уважно слухав вояка, намірившись зрозуміти все правильно.

— Поступ і вміння рухатися прийдуть із часом, однак його стійка бездоганно збалансована, — м’яко зауважив Левосерд.

— Та вже ж краще, ніж у Круколапа, здається, — поскаржився Тигрокіготь, кинувши шорсткий погляд на чорного кота. — Уже дві повні тренувань, а ти й досі переносиш усю вагу на лівий бік.

Круколап здавався ще розбитішим, ніж допіру, і Вогнелап не стримався від того, щоб бовкнути:

— Йому заважає рана, та й усе!

Тигрокіготь повернув голову і глянув на Вогнелапа.

— Рани — це частина життя. Він мусить уміти пристосовуватися. Навіть ти, Вогнелапе, дечому навчився цього ранку. І якби він міг збагнути усе так само легко, як ти, я б відчував гордощі, а не сором. Уяви, як це, коли тебе обскакала кицюня! — люто кинув він своєму учневі.

Вогнелап відчув, як його хутро заворушилося від дискомфорту. Він не наважувався глянути Круколапові в очі, тож заходився розглядати свої лапи.

— Ну, а я ще незграбніший, ніж одноногий борсук, — нявкнув Сіролап, зриваючись із обережного скрадання на комічну ходу перевальцем. — Думаю, мені треба сісти, аби зловити дурну мишу. У них не буде шансів. Я до них піду і сяду, аж поки вони не здадуться.

— Зосередься, Сіролапе. Немає часу на твої жарти, — жорстко нявкнув Левосерд. — Можливо, ти зможеш краще зосередитися, якщо спробуєш скрадатися насправжки.

Усі троє новаків радісно підвели голови.

— Я хочу, щоб кожен із вас зараз пішов і спробував спіймати справжню здобич, — нявкнув Левосерд. — Круколапе, ти шукатимеш під Совиним Деревом. Сіролапе, щось може бути ген у чагарях ожини. Вогнелапе, іди отим схилом уздовж кролячої стежки, там знайдеш пересохле річище зимового струмка. Можливо, знайдеш щось там.

Новаки вирушили кожен у своєму напрямку, навіть Круколап звідкись взяв сили для цього завдання.

Вогнелап поволі дряпався схилом, кров гупала йому у вухах. Річище звивалося серед дерев просто поперед нього. У падолисті, мабуть, струмок несе дощову воду геть із лісу до річки, яка прорізає землі Річкового Клану. Зараз він був сухий.

Вогнелап тихенько прокрався вздовж берега і припав низько до піщаного ложа струмка. Кожне його чуття палало від напруги. Він мовчки оглянув пересохлий потік, шукаючи ознак життя. Вогнелап виглядав щонайменшого поруху, рот його був привідкритий, щоб вловити найслабший запах, вуха нашорошені вперед.

Він відчув мишу. Миттєво впізнав запах, згадавши, як уперше скуштував її минулої ночі. Його тілом шугнула дика енергія, однак мисливець не зворухнувся, марно намагаючись з’ясувати, де його здобич.

Він уважніше вслухався, аж доки вловив швидке биття маленького мишачого сердечка. Тоді його око вловило брунатний зблиск. Вона бігла крізь високу траву, яка облямовувала береги потічка. Вогнелап підібрався ближче, не забуваючи переносити всю вагу на подушечки, аж поки не опинився на відстані стрибка. Тоді він різко присів на задні лапи і відштовхнувся, здійнявши за собою хмаринку піску.

Миша кинулася навтьоки. Але Вогнелап був швидший. Він накинувся згори і швидко вбив її гострим укусом.

Вогнелап схопив ще тепле тільце зубами і з високо піднятим хвостом повернувся в напрямку гаю, де його чекали Тигрокіготь і Левосерд. Тепер він насправді став новаком Громового Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

Вранішнє проміння заливало лісову долівку, якою Вогнелап блукав у пошуках здобичі. Дві повні минули, відколи він почав тренуватися. Тепер він почувався тут як риба у воді. Його чуття прокинулися і пізнали ці ліси.

Вогнелап зупинився і принюхався до землі, відчувши запах холодних сліпих істот, що рухалися всередині. Також було чути запах Двонога, який нещодавно проходив лісом. Зараз, на самісінькому піку зеленлисту, товстий покров обтяжував гілки дерев, а дрібні створіння заклопотано метушилися під килимом прілого листя. Вогнелап, стрункий і сильний, безмовно рухався поміж дерев, напруживши усі свої чуття, щоб вловити ароматний слід здобичі. Сьогодні його вперше послали на завдання самого. Він мусив упоратися, навіть якщо завдання полягало лише в тому, щоб принести Кланові свіжину.

Він прямував до струмка, який неподалік перетинав землі Громового Клану. Струмок нуртував і розсипався бризками, набігаючи на вологі круглі камінці. Вогнелап зробив невеличку паузу, щоб ковтнути чистої холодної води, тоді підвів голову і знову скуштував повітря, шукаючи бодай якогось запаху здобичі.

У повітрі чувся запах лисиці. Аромат був невиразний, тож лисиця, мабуть, пила тут дещо раніше. Вогнелап упізнав цей запах. Він відчував його, коли вперше побував у лісі. Відтоді Левосерд уже навчив його, що це лисячий дух, але, окрім короткого зблиску хвоста під час свого першого візиту, Вогнелап ніколи до пуття лисиці не бачив.

Він намагався відволіктися від лисячого запаху і зосередитися на пошуках жертви. Раптом його вуса здригнулися, коли він вловив знайоме серцебиття — водяна миша метушилася біля свого гнізда.

За мить він її побачив. Жирне брунатне тіло гасало туди-сюди вздовж берега, збираючи бадилинки. Від передчуття у Вогнелапа потекла слина. Востаннє він їв іще багато годин тому, але не наважився б полювати для себе самого, доки не нагодує Клан. Він пам’ятав слова, які Левосерд із Тигрокігтем раз у раз повторювали:

— Передовсім повинен їсти Клан.

Припавши до землі, Вогнелап почав підкрадатися до створіння. Руда шерсть на його животі терлась об вологу траву. Він підповз ближче, не зводячи очей із жертви. Майже на місці. Ще мить — і він підбереться достатньо близько для стрибка…

Раптово у заростях ожини позаду нього почулося гучне шарудіння. Миша нашорошила вуха і шуснула до нірки у березі.

Вогнелап відчув, як у нього на спині настовбурчується шерсть. Хто б не звів нанівець його перший же шанс успішно спіймати здобич — він поплатиться. Вогнелап принюхався до повітря. Був певен, що це кіт, але вражено усвідомив, що не може визначити, з якого той Клану — міцний сморід лисиці збив з пантелику його нюх.

У горлі народилося гарчання, і він почав відступати назад, описуючи велике коло. Кіт прищулив вуха і широко розплющив очі, виглядаючи будь-якого руху. Тоді почув, як у чагарях щось знову зашурхотіло. Цього разу гучніше і чіткіше. Вогнелап підібрався ближче. Він уже бачив, як ворушиться ожина, але галуззя і далі ховало ворога від його очей. Десь там різко цвьохнула галузка. «Судячи з шуму, воно велике», — подумав собі Вогнелап, готуючись до лютої сутички.

Він стрибонув на ясенову галузку і, вчепившись, спритно і безшумно видряпався вгору гілкою, що схилилася донизу. Унизу невидимий вояк підбирався все ближче і ближче. Вогнелап затамував подих, чекаючи слушного моменту, коли це ожинові чагарі розступилися і з них вийшла велика сіра постать.

— Гррр-аррр!

Бойовий клич вирвався із Вогнелапової горлянки. Оголивши пазурі, він кинувся на ворога і приземлився точнісінько на його пухнасті, м’язисті плечі. Він глибоко впився в нього своїми гострими як бритва кігтями, готовий пустити в діло ще й зуби.

— А-а-а! Що таке?! — істота стрілою злетіла в повітря, потягнувши за собою і Вогнелапа.

— Ох, Сіролапе? — Вогнелап упізнав голос і вловив знайомий запах свого друга, але й досі був занадто знервований, щоб послабити хватку.

— Рятуйте! Мурррр-няаав! — виплюнув Сіролап, досі не розуміючи, що у спину йому впився Вогнелап. Він все крутився і крутився, намагаючись скинути нападника.

— Уффффф! — закрутився з ним Вогнелап, а тоді крикнув і розпластався під вагою його тіла. — Це ж я, Вогнелап! — закричав він, нарешті спромігшись відпустити хватку і сховати кігті.

Відкотившись убік, рудий кіт зіп’явся на лапи і обтрусив усе тіло, аж до кінчика хвоста.

— Сіролапе, це я, — повторив Вогнелап. — Я думав, ти ворожий вояк.

Сіролап теж підвівся. Він здригнувся і обтрусився.

— Я сам так почувався, — пробурчав він, повернувши голову, щоб облизати свої пошматовані плечі. — Ти ж із мене мало що паси не дер.

— Вибач, — пробурмотів Вогнелап. — Але що ж я мав думати, коли ти отак на мене сунув?

— Сунув? — Сіролапові очі округлились від подиву. — То було моє найкраще непомітне скрадання!

— Непомітне! Ти й досі скрадаєшся, як одноногий борсук! — піддражнив Вогнелап. Його вуха грайливо прищулилися.

Сіролап задоволено засичав:

— Я тобі покажу одноногого!

Двоє котів стрибонули один на одного і почали перекидатися, жартівливо б’ючись. Сіролап луснув Вогнелапа по голові своєю важкою лапою, і перед очима молодого новака затанцювали зірочки.

— Ууфффф-фф! — Вогнелап потрусив головою, щоб отямитися, і кинувся у контратаку.

Він устиг ще кілька разів вдарити лапами, перш ніж Сіролап подужав його і поклав на лопатки. Вогнелап миттю розслабився.

— Ти занадто легко здаєшся! — нявкнув Сіролап, послаблюючи хап. Щойно він це зробив, як Вогнелап знову зірвався на лапи, скинувши Сіролапа із себе прямо в чагарі.

Вогнелап стрибонув услід і притиснув його до землі.

— Несподіванка — головна зброя вояка, — сказав він, цитуючи одну з улюблених фраз Левосерда. Він радісно зістрибнув із Сіролапа і заходився перекочуватися у прілому листі, впиваючись легкою перемогою і теплінню землі, яка ніжила його спину.

Сіролапа, здавалося, не стурбувала уже друга поразка за один ранок. День був занадто гарний для поганого настрою.

— То як там просувається твоє завдання? — запитав він.

Вогнелап сів:

— У мене все було чудово, доки ти не приперся! Я уже майже спіймав мишу, коли твоє тупотіння її злякало!

— Ой, вибач, — нявкнув Сіролап.

Вогнелап глянув на свого зажуреного друга.

— Усе добре. Ти ж не знав, — промуркотів він. — Хай там як, хіба ти не повинен був перестріти чатових на межі з Вітряним Кланом? Я думав, ти маєш передати їм повідомлення від Синьозірки.

— Так, але ж час іще є. Я думав трошки пополювати. Я голодний!

— Я теж. Але спершу маю вполювати здобич для Клану, а вже тоді — для себе.

— Закладаюся, що Пісколапка і Порохолап заморили не одного комарика, коли були на своїх ловах, — форкнув Сіролап.

— Не здивуюся, якщо так вони і робили, але це моє перше самостійне завдання…

— І ти хочеш усе зробити правильно, знаю, — зітхнув Сіролап.

— То що там за повідомлення від Синьозірки, зрештою? — запитав Вогнелап, змінюючи тему.

— Вона хоче, щоб чатові чекали під Великим Сикомором, аж доки вона не приєднається до них у сонцепіку. Здається, десь там тинялися кілька котів із Тіньового Клану. Синьозірка хоче все перевірити.

— Тобі краще вирушати, — нагадав Вогнелап.

— Мисливські угіддя Вітряного Клану не так уже й далеко звідси. Ще є час, — запевнив Сіролап. — І, гадаю, мені слід допомогти тобі після того, як ти через мене втратив оту мишу.

— Неважливо, — нявкнув Вогнелап. — Знайду ще одну. День такий теплий, що їх тут має бути вдосталь.

— І то правда. Але тобі все одно треба буде їх спіймати, — Сіролап заходився чистити пазурі передньої лапи, замислено згризаючи звідти бруд. — Це, знаєш, може тривати і до сонцепіку. А може — навіть і до заходу.

Вогнелап кивнув без особливого захвату, слухаючи, як бурчить у нього в животі. Ймовірно, доведеться зробити три-чотири вилазки, щоб вполювати достатньо здобичі. Перш ніж він нарешті зможе поїсти, на небі уже з’явиться Срібно-смуга.

Сіролап пригладив вуса.

— Я допоможу тобі на початку. Зрештою, це я тобі винен. Думаю, ми встигнемо спіймати кількох водяних щурів, перш ніж мені доведеться йти.

Вогнелап вирушив услід за Сіролапом угору за течією, радий його товариству і допомозі. Запах лисиці, що досі висів у повітрі, раптом посилився. Вогнелап закляк.

— Ти це відчуваєш?  — запитав він.

Сіролап зупинився і теж принюхався.

— Лисиця. Так, я ще раніше її внюхав.

— А зараз цей запах тобі часом не посвіжів? — запитав Вогнелап.

Сіролап знову принюхався.

— Твоя правда, — пробурмотів він, стишивши голос. Сіролап поволі повернув голову у напрямку чагарів, які росли попід деревами по той бік річки. — Глянь! — прошепотів він.

Вогнелап глянув. Поміж кущів рухалося щось руде і волохате. Воно вийшло з чагарів на узлісся, і Вогнелап побачив присадкувате тіло, яке відливало червоним у зблисках сонця. Воно мало дуже пухнастий хвіст і вузьку довгу морду.

— То це і є лис? — прошепотів Вогнелап. — Яке ж у нього потворне рило!

— І не кажи, — погодився Сіролап.

— Знаєш, я одного такого переслідував, коли ми вперше… зустрілися.

— Радше то він тебе переслідував, дурню! — засичав Сіролап. — Ніколи не вір лисам. Виглядає як пес, поводиться як кіт. Мусимо попередити королев, що він вдерся на наші землі. Лисиці нічим не кращі за борсуків: і ті, і інші можуть вбити кошенят. Я радий, що ти не став задиратися з тим, якого зустрів тоді. Він би такого шкета, як ти, і від миші не відрізнив.

Вогнелап здавався ображеним, тож Сіролап додав:

— Хоча зараз у тебе значно більше шансів. Синьозірка, напевне, пошле вояцький патруль, щоб його злякати. Ну, аби заспокоїти королев.

Лис не помітив їх, тож двоє новаків продовжили свій шлях уздовж струмка.

— Добре, а як виглядає борсук? — запитав Вогнелап, уважно до всього принюхуючись.

— Чорно-білий, з короткими лапами. Ти впізнаєш його, коли зустрінеш. У борсуків паскудний характер, але вони дуже незграбні. Не так люблять нападати на ясла, як лисиці, але кусаються просто несамовито. Як думаєш, звідки у старого Куцохвоста взялось його ім’я? Він і на дерево вилізти не може, тому що борсук відчикрижив йому хвоста!

— А чому так?

— Боїться впасти. Коту потрібен хвіст, якщо він хоче приземлитися на лапи. Хвіст допомагає перекидатися в повітрі.

Вогнелап кивнув на знак розуміння.

Як і передбачав Вогнелап, полювалося того дня добре. Невдовзі Сіролап уже схопив мишку, а Вогнелап спіймав дрозда. Він убив його миттєво. Не було часу відпрацьовувати навички полювання зараз, коли в таборі їх чекало стільки голодних ротів. Вогнелап накидав на здобич землі, щоб сховати її від хижаків до свого повернення.

Раптом перед ними гулькнула білка.

Вогнелап перший зірвався з місця:

— За нею! — крикнув він, з усіх сил біжучи навпростець пружним лісовим ґрунтом. Сіролап не відставав.

Вони так само раптово загальмували, коли білка стрімголов шуснула у дупло берези.

— Втратили! — розчаровано прогарчав Сіролап.

Відсапуючись, обоє котів спинилися, щоб перевести подих. Їх здивував їдкий запах, що зненацька вразив котячі роти і носи.

— Громошлях! — нявкнув Вогнелап. — Я й не думав, що ми забралися так далеко.

Коти рушили вперед і виглянули з лісу на величезний темний шлях. Це вперше вони були тут самі. Гарикання тих галасливих потвор досі відлунювало над твердою поверхнею. Обидва коти нерухомо втупилися кудись просто перед собою.

— Так-с, — форкнув Сіролап. — А ті потвори справді смердять!

Вогнелап прищулив вуха на знак згоди. Від смороду у нього вже почало дерти в горлі.

— Ти коли-небудь бував потойбіч Громошляху?

Сіролап похитав головою.

Вогнелап ступив крок із підліску. Дерева від Громошляху відмежовувала смуга маслянистої трави. Він поволі вийшов на неї і відразу відсахнувся, коли повз нього промчала смердюча потвора.

— Егей! Що ти робиш? — нявкнув Сіролап.

Вогнелап не відповів. Він вичекав, доки на виду не зосталось жодної потвори. Тоді знову кинувся вперед, навпростець через траву, до самісінького краю дороги. Він обережно простягнув лапу і доторкнувся до неї. Дорога була тепла, ніби липка, зігріта сонцем. Він підвів очі і глянув на ліс потойбіч Громошляху. Чи це чиїсь очі спалахнули на іншому боці? Він принюхався до повітря, але не відчув нічого, окрім смороду великого сірого шляху. Очі потойбіч все так само сяяли у тінях. Тоді повільно кліпнули.

Тепер Вогнелап був певен: то був вояк Тіньового Клану, і він дивився прямісінько на нього.

— Вогнелапе!

Вогнелап підстрибнув і від Сіролапового голосу, і від здоровенної потвори, вищої за дерева, яка прогримкотіла перед його носом. Вітер, який вона здійняла, заледве його не перекинув. Повернувшись, Вогнелап чимдуж дременув назад до лісу.

— Ти мишоголовий дурень! — кинув Сіролап. Його вуса тремтіли від страху та люті. — Що це ти зробив?

— Мені стало цікаво, який він — Громошлях, — пробурмотів Вогнелап. Його вуса також тремтіли.

— Ходімо, — різко прошипів Сіролап. — Забираймося геть.

Вогнелап рушив за Сіролапом, який попрямував назад до лісу. Коли вони нарешті відійшли на безпечну відстань від Громошляху, Сіролап спинився перевести дух.

Вогнелап усівся і заходився вилизувати скуйовджене хутро.

— Здається, я бачив вояка Тіньового Клану, — нявкнув він, умиваючись. — У лісі потойбіч Громошляху.

— Вояк Тіньового Клану? — перепитав Сіролап, широко розплющивши очі. — Справді?

— Я майже певен.

— Ну, тоді добре, що та потвора з’явилася саме тоді, коли з’явилася, — зауважив Сіролап. — Де один вояк Тіньового Клану, там неодмінно ще кілька, а ми їм поки що не суперники. І краще нам звідси вибиратися, — він підвів погляд на сонце, яке висіло просто над їх головами. — Та й мені треба рухатися, якщо я хочу вчасно перестріти чатових. Побачимося.

Сіролап розчинився у підліску, на бігу договорюючи:

— Хтозна, може, Левосерд дозволить мені приєднатися до тебе на ловах, коли я принесу звістку!

Вогнелап спостерігав, як він біжить, і заздрив Сіролапові. Хотів і собі отак побігти до чатових вояків. Але йому принаймні буде що розповісти Пісколапці і Порохолапові у таборі. Сьогодні він уперше побачив вояка Тіньового Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

Вогнелап розвернувся і, ступаючи у власні сліди, попрямував назад до струмка. Він усе думав про ті очі, що палахкотіли у темряві угідь Тіньового Клану.

Раптом він вловив ледь відчутний запах, принесений вітром.

Чужинець! Можливо, вояк Тіньового Клану…

У горлянці Вогнелапа миттєво зародилося гарчання. Цей запах багато про що йому розповів. Чужинець виявився чужинкою, уже немолодою і, очевидно, не з Громового Клану. Вона взагалі не мала чіткого запаху жодного з Кланів, але Вогнелап міг напевне сказати, що кішка була втомлена, голодна і мала препаскудний настрій.

Присівши, Вогнелап попрямував уперед, у напрямку запаху. Тоді збентежено спинився. Запах вояка трохи послабшав. Він знову принюхався.

Зненацька щось схоже на розмиту кулю хутра блискавкою метнулося з кущів за його спиною.

Вогнелап вражено заціпенів, коли у нього врізалася кішка, збивши його з ніг. Дві важкі лапи опустилися на його плечі, а сталеві щелепи зімкнулися на загривку.

— Муурррр-няв! — заверещав він, заразом швиденько метикуючи.

Якщо ця кішка занадто глибоко сягне своїми іклами, все буде скінчено.

Він змусив себе розслабитись, відпустити м’язи, ніби підкоряючись, і тривожно вискнути.

Кішка роззявила рота і тріумфально завила.

— Ех, маленький новак. Легка здобич для Жовтоіклої, — просичала вона.

На останній фразі Вогнелап відчув, як його шпигонула лють. Зачекай. Він покаже цьому заслиненому клубку шерсті, який із нього вояк! Але не за-раз. Треба зачекати.

Жовтоікла знову вкусила. Вогнелап кинувся вперед з усіх сил свого молодого могутнього тіла. Кицька лише здивовано форкнула, падаючи на землю. Вона перекотилася через себе аж ген у ялівцеві чагарі.

Вогнелап обтрусився.

— Не така й легка здобич, еге ж?

Жовтоікла роздратовано зашипіла, виплутуючись із чіпких галузок:

— Непогано, юний учню, — кинула вона у відповідь. — Але потрібно значно краще.

Вогнелап закліпав, уперше ясно побачивши свого супротивника. У кицьки було широке, майже цілком пласке обличчя і круглі помаранчеві очі. Її довге темно-сіре хутро заплуталось у смердючі ковтуни. Вуха її були геть пошматовані, а морда вкрита шрамами від безлічі старих битв.

Вогнелап не рушав з місця. Він випнув груди і виклично глянув у вічі нападникові:

— Ти на мисливських угіддях Громового Клану. Забирайся!

— А хто мене вижене? — Жовтоікла зневажливо закопилила губу, демонструючи зіпсовані зламані зуби. — Я пополюю. А потім піду. Або й залишуся трохи…

— Досить балачок, — урвав її Вогнелап.

Він відчував, як у ньому прокинулися духи давніх котів. У ньому не залишилося нічого від хатньої киці. У жилах нуртувала вояцька кров. Він прагнув бою, прагнув оборонити свою територію, захистити свій Клан.

Жовтоікла, здавалося, відчула цю зміну. В її лютих помаранчевих очах зблиснула небачена доти повага. Понуривши голову і розірвавши візуальний контакт, вона позадкувала.

— Не треба квапитися, — єлейно промуркотіла вона.

Вогнелап не піддався на цей виверт. Пазурі висунулися, хутро на спині настовбурчилося, і він стрибонув уперед, загарчавши:

— Гррр-арр!

Кішка зустріла його напад лютим сичанням. Форкаючи і плюючись, двоє котів зчепилися між собою. Вони все перекидалися по землі, тільки коли-не-коли зблискували зуби чи кігті. Прищуливши вуха, Вогнелап намагався вхопити супротивницю, але скуйовджене хутро Жовтоіклої застрягало між пазурами і не давало добутися до шкіри.

Тоді Жовтоікла піднялася на задні лапи. Наїжачивши свого брудного хвоста, вона почала здаватися ще більшою.

Вогнелап відчув, як до нього наближаються щелепи Жовтоіклої. Він негайно відстрибнув назад, саме вчасно. Клац! Щелепи схопили повітря простісінько біля його вуха.

Вогнелап інстинктивно крутнувся, намагаючись завдати удару. Його лапа вперіщила Жовтоіклу прямо у скроню. Удар був такий сильний, що відлунив у всьому тілі.

— Яаа-ау!

Оглушена, Жовтоікла опустилася на чотири лапи. Вона хитала головою, намагаючись її прочистити.

За якусь мить, перш ніж кицька встигла отямитися, Вогнелап побачив свій шанс. Він кинувся вперед, низенько пригнувшись, і щосили зімкнув щелепи довкола задньої лапи Жовтоіклої.

— Мурр-ай!

Смакувала скуйовджена шерсть просто жахливо, але Вогнелап вчепився мертвим хапом.

— Ррняу-ау-ауууу! — заверещала Жовтоікла, намагаючись повернутися і схопити Вогнелапа за хвіст.

Її зуби зімкнулися, і біль пронизав Вогнелапову спину, проте не ослабив, а тільки розізлив його. Він висмикнув хвоста із зубів супротивниці і розлючено ним замахав.

Жовтоікла припала до землі, готуючись до наступного нападу. В її легенях чулися важкі хрипи, подих її дуже смердів. Цей запах неприємно вражав ніс Вогнелапа. Настільки зблизька це повідомлення про відчай і знемогу кішки, вкупі з її безмежним голодом, відчувалося майже болісно.

Щось заворушилося у нього всередині, геть не вояцьке почуття, якого він не хотів: жалощі. Він намагався відігнати цей порив — знав, що його вірність має безроздільно належати Клану, — але не міг від нього звільнитися. «Ти говориш від свого серця, молодий Вогнелапе! — у його голові знову залунали слова Левосерда. — Одного дня це допоможе тобі стати сильним вояком». Але ж відразу згадалося і попередження Тигрокігтя: «Або знову зробить тебе слабким, наче кицюню, просто у момент атаки».

Жовтоікла зробила випад, і Вогнелап негайно відскочив назад, готуючись дати відсіч. Кішка спробувала скористатися перевагою в розмірі, щоб покласти його на лопатки і завдати фатального укусу, але цього разу її підвела ушкоджена лапа.

— Гарр-уф!

Вогнелап вигнув спину, але Жовтоікла все ж змогла міцно вчепитися в нього пазурами. Її вага притисла новака до землі.

Вогнелап відчув присмак землі на язику і виплюнув трохи піску.

— Пхе!

Він спритно повернувся, уникаючи ударів могутніх задніх лап і гострих як бритва кігтів, що намагалися впитися в його м’який живіт. Вони котилися все далі й далі, кусаючись і борюкаючись. За кілька секунд їхній клубок розпався.

Вогнелап намагався перевести подих, але заразом також відчував, що Жовтоікла слабшає. Вона була важко поранена, задні лапи вже ледве тримали її кощаве тіло.

— Тобі ще не досить? — прогарчав Вогнелап.

Якби незвана гостя вирішила піти, він би її відпустив. Хіба що вкусив би на пам’ять.

— Ніколи! — бадьоро засичала у відповідь Жовтоікла.

Але її ушкоджена лапа нарешті не витримала, і кішка бухнулася на землю. Вона спробувала підвестись — і знову впала. Коли вона засичала, її очі вже вкривалися паволокою:

— Якби я не була така голодна і втомлена, я б тебе порвала, як ту мишу, — морда кішки скривилася від тамованого болю. — Тож прикінчи мене. Я тобі не заважатиму.

Вогнелап завагався. Він ніколи ще не вбивав іншого кота. Можливо, у розпал бійки йому й довелося б, але отаке холоднокровне вбивство? Це було дещо інше.

— Чого чекаєш? — під’юдила його Жовтоікла. — Ламаєшся тут, ніби кицюня.

Ці слова спантеличили Вогнелапа. Чи могла вона й досі відчувати його запах Двоногів, навіть через стільки часу?

— Я не кицюня. Я новак-вояк Громового Клану! — відрубав він.

Жовтоікла примружила очі. Вона побачила, як Вогнелап здригнувся від її слів, і збагнула, що зачепила потрібну струну.

— Ха! — форкнула вона. — Тільки не кажи мені, що Громовий Клан у такому відчаї, що йому доводиться приймати до себе кицюнь!

— Громовий Клан не у відчаї! — зашипів Вогнелап.

— То доведи! Вчини, як годиться воякові, прикінчи мене! Ти зробиш мені послугу.

Вогнелап витріщився на неї. Йому не подобалося таке заохочення до вбивства цієї жалюгідної істоти. Він відчув, як з новим уколом цікавості його м’язи розслабилися. Як міг кіт із Клану дійти до такого становища? Та ж за старійшинами доглядали навіть краще, ніж за кошенятами!

— Ти, здається, страшенно квапишся помирати, ге ж? — нявкнув він.

— Справді? Ну, це вже моя справа, мишолюбцю, — відрізала вона. — У чому річ, кицю? Ти намагаєшся забалакати мене до смерті?

Слова звучали бравурно, але Вогнелап відчував голод і неміч, якими смерділо тіло кицьки. Невдовзі вона все одно помре, якщо не поїсть. А позаяк полювати самотужки вона вже навряд чи змогла б, можливо, йому слід убити її негайно. Двоє котів дивилися одне на одного, і в жодному погляді не було певності.

— Чекай тут, — зрештою наказав Вогнелап.

Жовтоікла, здавалося, конала. Полиск її шерсті потьмянів, а раніше пухнастий хвіст обм’як.

— Ти знущаєшся, кицю? Я вже нікуди не піду.

Вона застогнала і, перемагаючи біль, відповзла до купи м’якого листя. Там вляглася і заходилася вилизувати свою рану.

Вогнелап похапцем озирнувся через плече і тихенько та роздратовано засичав на неї, перш ніж зникнути поміж дерев.

Він безмовно брів серед папоротей. Зігріті сонцем запахи лоскотали його нюх, і кіт вловив кислий сморід давно здохлого щура.

Чув шемрання комашні під корою, шарудіння маленьких звірків у товщі опалого листя. Спершу він подумав піти і викопати дрозда, якого вбив допіру, але на це треба було багато часу.

Можливо, варто було піти взяти шматок пацючих останків. Легка здобич, але охлялій кішці потрібна свіжина. Лише у найбільшій скруті вояк не погребує воронячим їдлом.

На цій думці він і спинився, винюхавши попереду молоденького кролика. Ще кілька кроків — і він його побачив. Притиснувшись до землі, кіт став підкрадатися до створіння. Коли звірок помітив Вогнелапа, той був уже на відстані в одну мишу від нього. А це було занадто пізно.

Видовище куцохвостого, який білою блискавкою майнув геть, вогнем гонитви шугнуло Вогнелаповими жилами. Швидкий кидок, зблиск пазурів — він його дістав.

Кіт схопив тіло, яке ще борсалося, і швидко його прикінчив.

Жовтоікла втомлено спостерігала, як Вогнелап кинув кроля на землю біля неї.

— Ну що ж, привіт іще раз, кицю. А я вже думала, ти пішов кликати своїх друзів-вояків.

— Справді? Ну, я ще встигну це зробити. І не називай мене кицею, — прогарчав він, носом підштовхуючи кроля ближче. Він соромився власної чулості. — Слухай, якщо ти не хочеш…

— О, ні! — пожадливо нявкнула Жовтоікла. — Ще й як хочу.

Вогнелап спостерігав, як кішка розтерзала його здобич і стала жадібно їсти. Він згадав про власний голод — так гостро, що аж слинка потекла. Вогнелап знав, що не повинен навіть думати про їжу. Він все ще мав уполювати достатньо їжі для цілого Клану, однак свіжина пахла просто чудово.

— Ммм-мм, — через кілька хвилин Жовтоікла широко позіхнула і перевернулась на бік, — перша свіжина за стільки днів!

Вона ретельно облизала мордочку і, всівшись, заходилася вмиватись.

«Ніби одне вмивання щось змінить», — подумав Вогнелап, наморщивши носа. Сморід, який йшов від неї, був просто нестерпний.

Він помітив пошматовані рештки своєї здобичі. Там було недостатньо, щоб втамувати буркотіння його шлунка, але бійка з Жовтоіклою ще сильніше розпалила його апетит. Вогнелап піддався голоду і жадібно доїв кроля. Смакувало просто чудово. Він облизав губи, прибираючи рештки цього смаку, тремтячи усім тілом.

Жовтоікла з цікавістю спостерігала за ним, оголивши свої зіпсовані зуби.

— Краще за те сміття, яким Двоноги годують декого з твоєї братії, ге ж? — хитро нявкнула вона.

Знаючи, що знайшла болюче місце ворога, вона намагалася ще дужче під’юдити його.

Проігнорувавши останню фразу, Вогнелап почав вмиватися.

— Це ж просто отрута! — провадила Жовтоікла. — Щурячий послід! Лише безхребетна купа хутра погодилася б на такі гидотні мишачки…  — вона урвала мову і напружилась. — Цссс… Вояки наближаються.

Вогнелап і сам знав, що наближаються інші коти. Він чув їх м’який поступ на падолисті й шурхіт шерсті об гілочки. Він чув тихенькі посвисти вітру в їх шубках. Знайомі запахи. Вояки Громового Клану достатньо впевнені на своїх рідних землях, щоб не перейматися здійнятим шумом.

Вогнелап винувато облизнувся, намагаючись змити будь-які сліди того, що він оце щойно їв. Тоді глянув на Жовтоіклу і на купку свіжих кісток біля неї. «Передовсім має бути нагодований Клан!» — голос Левосерда знову залунав у його голові. Але він, звісно, зрозуміє, чому Вогнелап нагодував це бідолашне створіння. У нього в голові запаморочилось від раптового і страшного усвідомлення того, що з ним оце щойно трапилося. Це його перше учнівське завдання, і воно закінчилось тим, що він порушив вояцький кодекс!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

Жовтоікла виклично загарчала, почувши наближення сторонніх, та Вогнелап відчував її паніку. Кішка спробувала зіп’ятися на лапи.

— Бувай. Дякую за обід.

Вона пошкандибала на трьох лапах, але враз скривилася від болю.

— Чорт забирай! Ця нога мало не закостеніла, поки я відпочивала.

Тепер уже було надто пізно тікати. Тихі тіні виринули з-поза дерев, і за мить патруль Громового Клану оточив Вогнелапа і Жовтоіклу. Вогнелап упізнав їх: Тигрокігтя, Темносмуга, Верболозу і Синьозірку; всі були стрункі й мускулясті. Вогнелап відчув запах страху Жовтоіклої, щойно вони з’явилися.

Сіролап ішов слідом за ними. Він вийшов із кущів і стояв неподалік від вояцьких чат.

Вогнелап поспіхом привітався зі своїм Кланом, але відповів лише Сіролап.

— Привіт, Вогнелапе! — вигукнув він.

— Тиша! — прогарчав Тигрокіготь.

Вогнелап глянув на Жовтоіклу і подумки зітхнув. Він усе ще вловлював запах її страху, але замість того, щоб покірно піддатися, це пелехате створіння всім своїм виглядом кидало виклик.

— Вогнелапе? — запитання Синьозірки було холодне і зважене. — Що тут у нас? Ворожий вояк, ще й нещодавно нагодований, судячи з вашого запаху. — Її погляд пропалював його наскрізь, і Вогнелап понурив голову.

— Вона була слабка і голодна… — почав було він.

— А як щодо тебе? Ти теж був настільки голодний, що вирішив спершу пообідати сам, а вже потім наловити свіжини для свого Клану? — продовжувала Синьозірка. — Припускаю, що у тебе були дуже важливі підстави для порушення вояцького кодексу.

Вогнелапа не ввела в оману спокійна інтонація провідниці. Синьозірка була розлютована, і небезпідставно. Він плазом притиснувся до землі.

Перш ніж він зміг заговорити, почулося голосне шипіння Тигрокігтя:

— Домашня кицюня завжди залишається просто кицюнею!

Синьозірка пропустила зауваження Тигрокігтя повз вуха і натомість подивилася на Жовтоіклу. Раптом її морду осяяло здивування:

— Ну й ну, Вогнелапе! Здається, ти спіймав нам кота з Тіньового Клану. До того ж я її добре знаю. Ти медикицька Тіньового Клану, чи не так? — нявкнула вона до Жовтоіклої. — Що ти робиш так далеко від ваших угідь?

— Я була медикицькою Тіньового Клану. Тепер я сама по собі, — шикнула Жовтоікла.

Вогнелап спантеличено слухав. Чи правильно він розчув? Жовтоікла була вояком Тіньового Клану? Очевидно, бруд замаскував її територіальний запах. Йому би більше сподобалося з нею боротися, якби він знав це раніше.

— Жовтоікло! — насмішкувато пронявчав Тигрокіготь. — Здається, тобі непереливки, якщо тебе переміг новачок!

Тоді заговорив Темносмуг:

— Нам жодної користі з цієї старої. Вбиймо її зараз. Щодо цієї кицюні, то він порушив вояцький кодекс тим, що нагодував ворога. Його слід покарати.

— Притримай свої пазурі, Темносмуже, — спокійно промуркотіла Синьозірка. — Усі Клани розповідають про хоробрість і мудрість Жовтоіклої. Нам би згодилося почути, що вона скаже. Нумо  заберемо її до нашого табору. Там уже ми вирішимо, що робити з нею… і з Вогнелапом. Ти можеш ходити? — запитала вона в Жовтоіклої. — Чи тобі потрібна поміч?

— У мене є ще три здорові ноги, — відрізала стара кішка і подибала вперед.

Вогнелап бачив, що очі Жовтоіклої заволокло паволокою болю, але вона рішуче не виказувала своєї слабкості. Він помітив, як вираз поваги майнув на обличчі Синьозірки, коли вона повернулася і повільно попрямувала між деревами, показуючи шлях. Інші вояки зайняли свої місця обабіч Жовтоіклої, і патруль вирушив, намагаючись дотримуватися темпу своєї кульгавої полонянки.

Вогнелап і Сіролап ішли в лапу позаду всіх.

— Ти теж знаєш про Жовтоіклу? — шепнув Вогнелап Сіролапові.

— Небагато. Очевидно, вона була войовницею, перш ніж стати медикицькою, але таке нечасто трапляється. Не можу повірити, що Жовтоікла стала самітницею. Вона все життя прожила у Тіньовому Клані.

— Що значить самітниця?

Сіролап глянув на нього:

— Це коли кіт не є членом жодного Клану і не живе з Двоногами. Тигрокіготь каже, що самітники ненадійні й думають лише про себе. Вони часто вештаються поблизу осель Двоногів, але жодному не належать і самі собі ловлять їжу.

— Мабуть, я закінчу як самітник, коли Синьозірка добереться до мене, — нявкнув Вогнелап.

— Синьозірка дуже справедлива, — запевнив його Сіролап. — Вона тебе не прожене. Вона точно задоволена тим, що взяла в полон таку важливу кішку з Тіньового Клану. Я певен, Синьозірка не зчинить галасу через те, що ти просто нагодував бідну стару торбу з блохами.

— Але всі весь час скаржаться на те, що не вистачає здобичі! Боже, чому я з’їв того кролика? — Вогнелап відчував, як сором пече його крізь хутро.

— Ну що ж, — піддражнив свого друга Сіролап, — тут ти таки мишоголовий. Ти справді порушив вояцький кодекс, але жоден кіт не ідеальний!

Вогнелап не відповів, простуючи далі з важким серцем. Не такого завершення він сподівався для свого першого самостійного завдання.

Коли патруль проминув вартових, які охороняли вхід до табору, коти Громового Клану прибігли привітати своїх вояків із поверненням додому.

Королеви, кошенята і старійшини обступили їх зусібіч. Вони з цікавістю поглядали на Жовтоіклу, коли її заводили у табір. Дехто зі старійшин упізнав стару кішку. Вістка про те, що це була медикицька з Тіньового Клану, швидко поширилася натовпом, і навколо почав зростати глумливий гул.

Жовтоікла, здавалося, не помічала насмішок. Вогнелап не міг не захоплюватися тим, як вона гідно прошкутильгала крізь коридор пильних поглядів і образ. Він знав, який біль вона тоді відчувала і яка була голодна, незважаючи на того кролика, що він для неї упіймав.

Коли патруль дійшов до Високого Каменя, Синьозірка кивнула в бік запилюженої землі перед ним. Жовтоікла послідувала за мовчазним наказом провідниці Громового Клану і сіла. Усе ще ігноруючи ворожі погляди навколо, вона почала зализувати рани на нозі.

Вогнелап помітив, як з-за рогу вийшла Плямолистка. Мабуть, вона відчула запах пораненої кішки у таборі. Він спостерігав, як натовп розступився, даючи дорогу молодій коричневій киці.

Жовтоікла глянула на Плямолистку і шикнула:

— Я сама можу дати собі раду зі своїми ранами. Мені не потрібна твоя допомога.

Плямолистка нічого не сказала, лише поважно кивнула і відступила.

Дехто з котів був на полюванні, і тепер вони принесли свіжину для тих вояків, що повернулися. Кожен з них узяв трохи їжі та відніс у зарості кропиви, щоб пообідати. Інші коти Клану зібралися, щоб отримати свою частку.

Голодний Вогнелап крокував галявиною і дивився, як коти гуртувалися у звичні компанії, жуючи і глитаючи. Йому дуже кортіло шматочка, але він не наважувався взяти що-небудь із загальної купи. Він порушив вояцький кодекс. Він гадав, що це означає заборону на власну частку свіжини.

Він зупинився біля Високого Каменя, де перемовлялися Синьозірка і Тигрокіготь. Вогнелап нерішуче подивився на провідницю, чекаючи дозволу поїсти. Проте сіра кішка та її вояк були занадто зайняті тихою розмовою. Вогнелап гадав, що вони говорили про нього. Бажаючи дізнатися свою долю, він нашорошив вуха і почав дослухатися.

Вигук Тигрокігтя звучав нетерпляче:

— Занадто небезпечно приводити ворожого воїна у лігво Громового Клану! Тепер, коли вона все знає, навіть кошеня Тіньового Клану почує про наш табір. Нам доведеться переселятися.

— Заспокойся, Тигрокігтю, — муркнула Синьозірка. — Для чого нам переселятися? Жовтоікла каже, що вона тепер сама по собі. Немає жодних підстав для того, щоб Тіньовий Клан про нас дізнався.

— Ти справді в це віриш? Про що взагалі думав цей дурний котик? — нарікав Тигрокіготь.

— Але задумайся на хвилинку, Тигрокігтю, — нявкнула Синьозірка. — Чому б то медикицька з Тіньового Клану вирішила його залишити? Ти непокоїшся, що Жовтоікла видасть наші таємниці Тіньовому Кланові, але чи подумав ти про те, скільки їхніх таємниць ми можемо від неї дізнатися?

Вогнелап побачив, що хутро Тигрокігтя вляглося від розважливих пояснень Синьозірки. Воїн коротко кивнув і пішов узяти свою частку здобичі.

Синьозірка залишилася на місці. Вона оглянула галявину, на якій у пилюці грайливо змагалися і ворочалися кошенята. Тоді провідниця підвелася і попрямувала до Вогнелапа. Його серце закалатало. Що вона збирається сказати?

Проте Синьозірка пройшла прямо повз нього. Вона навіть не глянула на Вогнелапа — її погляд був затуманений якимись віддаленими думками.

— Морозошубко! — гукнула вона, наближаючись до ясел.

Білосніжна кішка з темно-блакитними очима вислизнула з-за кущів ожини. За ними гучнішало нявкання.

— Тихіше, котятка, — заспокійливо муркнула біла кицька. — Я ненадовго, — вона повернулася до провідниці. — Що сталося, Синьозірко?

— Один із наших учнів помітив поблизу лисицю. Попередь інших королев, щоб ретельно захищали ясла. І перевір, щоб усі кошенята, молодші за шість місяців, залишалися в таборі, доки наші вояки її не відженуть.

Морозошубка кивнула.

— Я передам попередження, Синьозірко. Дякую.

Вона повернулася і гайнула назад до ясел, щоб заспокоїти малих.

Синьозірка покрокувала до купи свіжини і взяла свою частку. Для неї залишили гладкого дикого голуба. Вогнелап тоскно подивився, як вона забрала його і пішла обідати до старших вояків.

Нарешті голод змусив його діяти. Сіролап із Круколапом наминали дрібного юрка біля пенька. Сіролап побачив, як Вогнелап наближався до купи, і заохочувально махнув головою. Вогнелап нахилив голову, збираючись вхопити зубами маленького водяного щура.

— Це не для тебе, — прогарчав Тигрокіготь, відсуваючи щура геть. — Ти не приніс жодної здобичі. Твою частку з’їдять старійшини, принеси її їм.

Вогнелап поглянув на Синьозірку. Вона коротко кивнула:

— Роби, як він каже.

Вогнелап покірно підняв щура і відніс до Дрібновуха. Апетитний запах здобичі наповнив його ніздрі, більше за все він хотів стиснути її своїми сильними зубами. Він майже відчував, як її жива енергія переповнює його молоде тіло.

Контролюючи свої голодні інстинкти, Вогнелап поклав здобич перед сірим котом і чемно відступив. Він не очікував жодної подяки і не отримав її.

Тепер він радів, що пообідав рештками кролика, якого зловив для Жовтоіклої. До завтрашнього полювання він більше нічого не матиме на поживу.

Вогнелап повернувся до Сіролапа. Його друг уже з’їв свою частку і тепер лежав із Круколапом за лігвом новачків. Він витягнувся на боці, ритмічно вилизуючи передню лапу.

Сіролап побачив Вогнелапа і припинив умиватися.

— Синьозірка вже оголосила твоє покарання? — запитав він.

— Ще ні, — похмуро відповів Вогнелап.

Сіролап співчутливо примружив очі й промовчав.

Над галявиною пролунав клич Синьозірки:

— Нехай усі коти, що вже здатні зловити собі здобич, прийдуть на зібрання Клану.

Більшість вояків уже закінчили обідати і, як і Сіролап, приводили себе до ладу. Вони граційно підвелися і підійшли до Високого Каменя, де чекала Синьозірка.

— Ходімо, — нявкнув Сіролап і встав. Він повів Круколапа і Вогнелапа, протискаючись крізь натовп до кращого місця.

— Напевно, ви всі вже чули про полонянку, яку ми сьогодні привели, — почала Синьозірка. — Але є дещо, що вам потрібно знати.

Вона поглянула вниз на виснажену кішку, яка лежала прямо біля Високого Каменя.

— Ти мене чуєш звідти? — запитала Синьозірка.

— Я, може, і стара, але ще не глуха! — відрубала Жовтоікла.

Синьозірка не звернула уваги на ворожий тон полоненої і продовжила:

— Боюся, що я маю для вас дуже невтішні новини. Сьогодні я пройшлася з патрулем до територій Вітряного Клану. Повітря там просякло запахами Тіньового Клану, його вояки помітили майже кожне дерево. А ще ми не зустріли жодного кота з Вітряного Клану, хоча дійшли практично до їхнього табору.

Навколо панувала тиша. Вогнелап бачив спантеличення на обличчях котів Клану.

— Ти хочеш сказати, що Тіньовий Клан їх вигнав? — вагаючись, подав голос Дрібновух.

— Ми не можемо знати напевно, — нявкнула Синьозірка. — Точно лише те, що повсюди був запах Тіньового Клану. Ми також знайшли кров і хутро. Мабуть, там відбулася битва, хоча не було видно жодного тіла.

Вигук здивування пронісся над рядами. Вогнелап відчував, як навколо нього зростає напруження від шоку і люті. Ще ніколи один Клан не виганяв інший з його угідь.

— Як Вітряний Клан могли витіснити? — захрипіла Одноока. — Тіньовий Клан сильний, але Вітряного Клану більше. Вони жили у вишніх краях багато поколінь. Чому їх вигнали? — вона стривожено похитала головою, вуса її тремтіли.

— Я не можу відповісти на твої запитання, — нявкнула Синьозірка. — Усім відомо, що Тіньовий Клан нещодавно обрав нового провідника через загибель Зорещерба. Їхній новий провідник, Зорелом, не подав жодного загрозливого знаку, коли ми зустрілися на минулому Зборищі.

— Можливо, Жовтоікла знає відповідь? — кинув Темносмуг. — Зрештою, вона ж із Тіньового Клану!

— Я не зрадниця! Ніщо не змусить мене видати таємниці Тіньового Клану такому покидькові, як ти! — загарчала Жовтоікла, злісно зиркаючи на Темносмуга.

Коти Громового Клану подалися вперед, прищуливши вуха, примруживши очі й приготувавшись до бійки.

— Зупиніться! — гукнула Синьозірка.

Темносмуг негайно пригальмував, незважаючи на те, що Жовтоікла під’юджувала його своїми палаючими очима і лютим шипінням.

— Досить! — гаркнула Синьозірка. — Ця ситуація занадто серйозна, щоб ми тут зараз билися між собою. Громовий Клан повинен приготуватися. Від нинішнього сходу місяця вояки пересуватимуться у більших групах. Інші члени Клану залишатимуться поблизу табору. Патрулі оглядатимуть кордони частіше. Усі кошенята повинні залишатися в яслах.

Коти кивнули на знак згоди.

Синьозірка продовжила:

— Наша найбільша проблема — це нестача вояків. Тому ми пришвидшимо навчання для новачків. Вони повинні бути готовими боротися за наш Клан.

Вогнелап побачив, як Порохолап і Пісколапка обмінялися схвильованими поглядами. Сіролап захоплено дивився на Синьозірку. Круколап просто стурбовано перебирав лапами. Його широко розплющені очі виказували радше занепокоєння, ніж захват.

Синьозірка продовжувала:

— Один молодий кіт ділив наставника із Сіролапом і Круколапом. Тренуючи його, я пришвидшу навчання для всіх трьох, — вона зупинилася і подивилася на свій Клан. — Вогнелап тепер буде моїм учнем.

Вогнелап розкрив очі від здивування. Синьозірка буде його наставником?

Сіролап біля нього охнув, не в змозі приховати свого подиву.

— Яка честь! Уже кілька повень минуло, відколи Синьозірка мала новака. Зазвичай вона тренує лише кошенят воєвод!

Тоді спереду натовпу пролунав знайомий голос. Це був Тигрокіготь.

— Тож виходить, Вогнелапа не покарано, а нагороджено за те, що він нагодував ворожого воїна замість того, щоб полювати для власного Клану?

— Вогнелап тепер мій учень. Я сама з ним розберуся, — відповіла Синьозірка. Вона глянула в розлючені очі Тигрокігтя і підвела голову, аби ще раз звернутися до всього Клану. — Жовтоікла зостанеться тут, доки не одужає і набереться сили. Ми вояки, а не дикуни. До неї всі повинні ставитися ґречно і з повагою.

— Але Клан не зможе прогодувати ще й Жовтоіклу, — запротестував Темносмуг. — У нас і так забагато ротів.

— Еге ж! — шепнув Сіролап Вогнелапові. — І деякі з них ширші за інші!

— Не треба про мене турбуватися! — відрізала Жовтоікла. — І я порву того, хто наважиться!

— Дуже дружелюбно, чи не так? — промурмотів Сіролап.

Вогнелап смикнув кінчиком хвоста на знак згоди. Інші вояки почали приглушено перемуркуватися, мимохіть почувши агресивний дух ворога.

Синьозірка не зважала на вурчання.

— Ми вб’ємо двох зайців одним ударом. Вогнелапе, твоїм покаранням за порушення воїнського кодексу буде піклування про Жовтоіклу. Ти полюватимеш і загоюватимеш їй рани, а також влаштовуватимеш свіжу постіль і прибиратимеш за нею.

— Слухаюсь, Синьозірко, — нявкнув Вогнелап, слухняно схиливши голову. «Прибирати за нею! — подумав він про себе. — Гидота!»

З боку Порохолапа і Пісколапки долинули насмішливі звуки.

— Гарна ідея! — пхекнув Порохолап. — Сподіваюся, Вогнелап уміє бити бліх!

— І полювати! — додала Пісколапка. — Цей мішок із кістками таки захоче поїсти!

— Досить! — перервала їх Синьозірка. — Сподіваюся, що Вогнелап не буде вважати ганьбою свій обов’язок доглядати Жовтоіклу. Вона медикицька, і до того ж вона за нього старша. Тільки за це він уже повинен її поважати! — вона кинула гострий погляд на Пісколапку і Порохолапа. — І немає нічого принизливого в тому, аби доглядати за іншим котом, коли він сам не в змозі цього робити. Зібрання завершене. Я б хотіла поговорити зі старшими вояками наодинці, — з цими словами вона сплигнула з Високого Каменя і покрокувала до свого кубла.

Левосерд пішов слідом. Інші коти Клану почали розходитися з-під Високого Каменя. Один чи два привітали Вогнелапа з тим, що Синьозірка тепер буде його наставником; інші, кепкуючи, побажали йому успіху в догляді за Жовтоіклою. Вогнелап же був настільки ошелешений оголошенням Синьозірки, що просто мляво кивав на все.

Довгохвіст тихцем наблизився до нього. V-подібний шрам, який Вогнелап залишив на кінчику його вуха, все ще не загоївся. Молодий вояк огидно вищирився.

— Сподіваюся, що наступного разу ти добре подумаєш, перш ніж приводити до табору різних приблуд, — форкнув він. — Як я й казав, чужинці завжди спричиняють проблеми.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 9

— Я б на твоєму місці пішов побачитися з Жовтоіклою, — прошепотів Сіролап, коли Довгохвіст рушив геть. — Не схоже, що вона дуже щаслива.

Вогнелап кинув швидкий погляд на стару кішку. Вона лежала біля Високого Каменя. Сіролап мав рацію: вона витріщалася просто на нього.

— Ну, що ж, — нявкнув він. — Побажай мені успіху!

— З нею тобі потрібне таке побажання від цілого Зоряного Клану, — відповів Сіролап. — Ти клич, якщо знадобиться допомога. Якщо вона замислить на тебе накинутися, я підкрадуся ззаду і вперіщу її по голові жирним кроликом.

Вогнелап муркнув від захвату і подріботів до Жовтоіклої. Та його настрій миттєво випарувався, щойно він наблизився до пораненої.

Стара кицька, вочевидь, була у препаскудному гуморі. Вона застережливо зашипіла, оголивши зуби:

— Спинися, де стоїш, кицюню!

Вогнелап зітхнув. Здавалося, він знову готувався до бою. Він усе ще був голодний, а м’язи поволі наливалися втомою. Він мріяв згорнутися клубочком у своєму кубельці для пообіднього сну. Останнє, чого він зараз хотів, це сваритися із цією старою торбою шерсті й зубів.

— Можеш називати мене як завгодно, — втомлено нявкнув він. — Я лише виконую накази Синьозірки.

— Але ти все ж кицюня, хіба ні? — форкнула Жовтоікла.

«Вона спробувала», — подумав Вогнелап. У її голосі було вже менше жовчі, хоч гіркоти нітрохи не поменшало.

— Я жив із Двоногами, коли був кошеням, — спокійно відповів Вогнелап.

— Твій тато був кицюнею? І мама теж?

— Так, саме так.

Вогнелап глянув на землю, відчуваючи, як у ньому наростає спротив. Поганим було вже те, що члени його власного Клану ставилися до нього, як до зайди. Не вистачало ще відповідати вороже налаштованим полоненим.

Жовтоікла, здається, сприйняла його мовчанку як запрошення продовжувати бесіду.

— Кров кицюні геть не така, як вояцька. Чому ти не тікаєш додому, до своїх Двоногів, замість того, щоб доглядати мене? Це принизливо, що мене поборов кіт такого нікчемного роду, як твій.

Вогнелапові урвався терпець. Він загарчав:

— Ти була б так само принижена, якби я й був вояцької крові. Тобі було б соромно, якби я був прекрасною кицею з твого власного Клану або бісовим Двоногом, який підібрав би тебе на землі, — він замахав хвостом з боку на бік. — Насправді тобі потрібно було віддатися на чиюсь милість, хоч це для тебе і настільки принизливо.

Жовтоікла витріщилася на нього своїми широко розплющеними помаранчевими очима.

Вогнелап розлютовано продовжував:

— Дивись, а то ще звикнеш, що про тебе дбають, коли ти вже не можеш подбати про себе сама, жалюгідний ти мішок із кістками!

Він урвав мову, коли Жовтоікла почала низько, грубо, скрипуче гарчати.

Вогнелап насторожено зробив крок у її бік. Стара кішка тремтіла всім тілом, очі її звузилися до ледь помітних щілин. У неї було щось схоже на припадок.

— Слухай, я не хотів… — почав було він, перш ніж раптово зрозумів, що вона сміялася.

— Мр-яу, ау-ау, — пронявчала вона, а десь глибоко в її грудях народжувалося муркотіння.

Вогнелап почувався ні в сих ні в тих.

— А в тебе є дух, кицюню, — гаркнула вона, нарешті відсміявшись. — Але я втомлена, і нога болить. Мені треба поспати і прикласти щось до рани. Тож біжи і знайди оту вашу гарненьку медикицьку, попроси в неї якихось трав. Я так гадаю, що компрес із золотушником допоможе. І заодно натякни, що я не проти пожувати кілька макових зернят. Цей біль мене просто вбиває.

Заскочений такою раптовою зміною її настрою, Вогнелап повернувся і майнув до кубла Плямолистки.

Він досі ще не бував у цій частині табору. Прищуливши вуха, кіт проповз прохолодним зеленим тунелем, який закінчувався маленькою, порослою травою галявиною серед чагарів ожини. На одному з країв галявини стояла висока каменюка, тріснута посередині достатньо широко, щоб кішка могла облаштувати там своє кубельце. Із цієї розколини вийшла Плямолистка. Як завжди, вона була приязною і ніби уся світилася, її плямиста шубка переливалася сотнею відтінків бурштинового і брунатного.

Вогнелап сором’язливо привітався і розповів, які трави і насіння просила Жовтоікла.

— Більшість із них у мене всередині, — відповіла Плямолистка. — Я ще дістану трохи нагідок. Якщо вона прикриє ними рану, вони стримають зараження. Зачекай тут.

Вогнелап нявкнув на знак подяки, але медикицька вже зникла у своєму кублі. Він напружував очі, намагаючись вловити всередині хоч натяк на її присутність. Але кубло було надто темне, щоб розгледіти там хоч щось. Вогнелап лише чув звуки метушні й відчував важкі запахи незнайомих йому рослин.

Плямолистка виринула з напівмороку і кинула загорнений в листя пакунок під ноги Вогнелапу.

— Передай Жовтоіклій, хай не дуже захоплюється маковим насінням. Я не хочу, щоб вона зовсім притлумила біль. Трошки болю може піти на користь, так я зможу зрозуміти, наскільки добре просувається лікування.

Вогнелап кивнув і схопив пакунок зубами.

— Дякую, Плямолистко! — нявкнув він крізь зуби, а тоді попрямував через тунель в ожинах назад на головну галявину.

Тигрокіготь сидів ззовні вояцького кубла, пильно за ним спостерігаючи. Несучи Жовтоіклій її трави, Вогнелап відчував, як погляд бурштинових очей пропалює хутро на його загривку. Він повернувся і з цікавістю глянув на Тигрокігтя. Вояк примружив очі й відвернувся.

Вогнелап кинув пакунок до лап Жовтоіклій.

— Добре, — нявкнула вона. — А зараз, перш ніж ти залишиш мене у спокої, знайди щось поїсти. Я вмираю з голоду!

* * *

Сонце вже тричі піднімалося на небосхилі, відколи Жовтоікла потрапила до табору. Раненько прокинувшись, Вогнелап поторсав Сіролапа, який усе ще спав поруч, прикривши носа своїм пухнастим хвостом.

— Прокидайся, — сказав Вогнелап, — бо спізнишся на тренування.

Сіролап підняв заспану голову і знехотя муркнув на знак згоди. Вогнелап штурхнув Круколапа. Чорний кіт негайно розплющив очі й рвучко схопився на рівні.

— Що таке? — нявкнув він, дико роззираючись.

— Заспокойся, Круколапе. Час збиратися на тренування, — заспокоїв його Вогнелап.

Порохолап і Пісколапка теж неспокійно засовалися у своїх вимощених мохом гніздечках у дальньому кінці кубла. Вогнелап підвівся і вийшов надвір.

Ранок був теплий. Вогнелап бачив глибоке блакитне небо крізь листя і гілля, що нависали над табором. Уночі випала рясна роса, яка переливалася на ожиновому галуззі й виблискувала на траві. Вогнелап втягнув повітря. Зеленлист ішов на спад, тож невдовзі мало похолодні-шати.

Він ліг і почав вовтузитися на землі біля пенька, випроставши лапи і відкинувши голову назад, щоб тертися нею об холодну траву. Тоді бухнувся на бік і глянув на іншу сторону табору, чи не прокинулася Жовтоікла.

Її місце облаштували біля поваленого дерева, на протилежному кінці від того, де їли старійшини. Кубельце було зібгане під замшілим стовбуром, осторонь старійшин, але його було добре видно з вояцького кубла на галявині навпроти. Вогнелап бачив лише горбок блідо-сірого хутра, який здіймався й опадав м’якими подихами сну.

Сіролап вийшов із кубла слідом за ним у супроводі Порохолапа і Пісколапки. Круколап з’явився останнім, нервово оглянувшись, перш ніж цілком вилізти на відкрите місце.

— Ще один день доглядати ту стару буркітливу блохатку, ге ж, Вогнелапе? — нявкнув Порохолап. — Закладаюся, ти б радше хотів тренуватися з нами.

Вогнелап усівся та обтрусив пилюку зі свого хутра. Він не піддавався на Порохолапові шпильки.

— Не переймайся, Вогнелапе, — промуркотів Сіролап. — Невдовзі Синьозірка знову поверне тебе на тренування.

— Можливо, вона гадає, що кицюні краще залишатися в таборі, глядіти немічних… — грубо нявкнула Пісколапка, похитуючи лискучою рудою головою і кидаючи на нього скорботний погляд.

Вогнелап вирішив не зважати на ці ущипливі зауваження.

— Чого тебе сьогодні навчатиме Білошторм, Пісколапко? — нявкнув він.

— Сьогодні у нас бойове тренування. Він навчатиме мене, як б’ються справжні вояки! — гордо нявкнула Пісколапка.

— Левосерд веде мене до Великого Сикомора, — промуркотів Сіролап, — практикувати вміння лазити по деревах. Тож мені пора. Він чекатиме.

— Я піду з тобою на вершок байраку, — нявкнув Вогнелап. — Треба ж спіймати щось на сніданок для Жовтоіклої. Ходімо, Круколапе? Тигрокіготь, напевне, вигадав щось і для тебе.

Круколап зітхнув і кивнув, а тоді пішов услід за Вогнелапом і Сіролапом, які брели геть із табору. Хоч його рана уже цілковито загоїлася, він не виявляв багато ентузіазму до вояцьких тренувань.

* * *

— Ось, — нявкнув Вогнелап. Він кинув велику мишу і зяблика коло Жовтоіклої.

— Саме вчасно, — прогарчала вона.

Кицька ще спала, коли Вогнелап повернувся до табору зі своєї мисливської вилазки. Але аромат свіжини, мабуть, розбудив її, бо вона негайно ж сіла.

Жовтоікла схилила голову і пожадливо заковтнула те, що приніс Вогнелап. У Жовтоіклої з’явився вовчий апетит — до неї поверталися сили. Рана її гоїлася чудово, проте характер залишився таким самим несамовитим і непередбачуваним, як і раніше.

Вона закінчила трапезу і поскаржилася:

— Мені хвіст так свербить, що хоч плач. А я не можу дотягтися. Ти не міг би помити?

Здригнувшись, Вогнелап присів і взявся за роботу.

Розкусуючи жирних бліх, він помітив групу маленьких кошенят, які метушилися на запилюженій землі поблизу. Вони терзали одне одного, дехто бився жартома, а дехто доволі люто. Жовтоікла, яка заплющила очі, насолоджуючись тим, як Вогнелап її доглядає, зараз наполовину розплющила око. Вона глянула на кошенят, які бавилися поруч. На диво, Вогнелап відчув, як її спина напружилась під його зубами.

На мить він заслухався вересками і писками кошенят.

— Скуштуй моїх зубів, Зореломе! — нявкнув один невеличкий котик. Він наскочив на спину маленькому сіро-білому котикові, який вдавав, ніби він провідник Тіньового Клану. Обоє покотилися до Високого Каменя. Раптом сіро-білий кіт рвучко скинув іншого кота з себе. Зі здивованим вереском котик врізався прямо в Жовтоіклу.

Стара кішка враз скочила на лапи, настовбурчила хутро і злісно пирснула.

— Забирайся геть од мене, ти, клапоть шерсті! — шикнула вона.

Кошеня глянуло на розлючену кішку і миттю дало драла. Воно заховалося за королевою, яка люто дивилася на Жовтоіклу.

Сіро-білий котик завмер на місці. Тоді, лапа за лапою, він обережно позадкував до безпечних ясел.

Реакція Жовтоіклої шокувала Вогнелапа. Він гадав, що бачив її лють, коли вони билися під час їхньої першої зустрічі, але тепер її очі палали іншою злістю.

— Здається, кошенятам важко залишатися лише в межах табору, — насторожено нявкнув він. — Вони стають непосидючими.

— Мені байдуже, непосидючі вони чи які там, — гаркнула Жовтоікла. — Просто нехай тримаються подалі від мене!

— Тобі не подобаються кошенята? — запитав Вогнелап, коли цікавість взяла гору. — У тебе ніколи не було своїх?

— Ти хіба не знаєш, що медикицькам не можна мати дітей? — шикнула Жовтоікла.

— Але я чув, що раніше ти була вояком, — наважився відповісти Вогнелап.

— У мене немає кошенят! — відрубала Жовтоікла. Вона відсмикнула від нього свій хвіст і сіла. — У будь-якому разі, — вона раптово понизила голос, він звучав майже ностальгійно, — чомусь із ними постійно щось стається, коли я поруч.

Її помаранчеві очі затуманилися. Кішка схилила підборіддя на передні лапи і почала вдивлятися кудись вперед. Вогнелап побачив, як опустилися її плечі, коли вона тихо зітхнула.

Він зацікавлено її розглядав. Що вона мала на увазі? Чи серйозно вона говорила? Важко було зрозуміти. У Жовтоіклої надто часто мінявся настрій. Вогнелап знизав плечима і продовжив гігієнічні процедури.

— Там залишилося кілька кліщів, яких я не зміг витягнути, — сказав він, коли закінчив.

— Сподіваюся, що ти навіть не намагався, дурню! — відрізала Жовтоікла. — Мені не треба, щоб у мене в заду залишалися їхні голови, красно дякую. Попроси у Плямолистки трохи мишачої жовчі, щоб їх натерти. Досить крапнути трохи їм на дихалку, і скоро вони самі повилазять.

— Зараз я принесу! — запропонував Вогнелап. Він зрадів нагоді хоч на трохи забратися від сварливої кішки, а піти й побачити знову Плямолистку точно не завдавало йому клопотів.

Він попрямував до проходу з папоротями. Біля нього коти переходили галявину, несучи в зубах гілочки і лозинки. Поки він доглядав Жовтоіклу, табір взявся до роботи, відколи Синьозірка оголосила про зникнення Вітряного Клану. Королеви сплітали галузки і листки в міцну зелену стіну навколо ясел, залишивши єдиний вузький вхід до ожинових заростей. Інші коти працювали на кордонах табору, заповнюючи всі прогалини у густому підліску.

Навіть старійшини мали роботу — вони порпали яму в землі. Вояки постійно приходили до них, скидали на купу свіжину, підготовану до зберігання в цій ямі. Всюди панував дух тихої концентрації та рішучості забезпечити й оберегти Клан, наскільки це можливо.

Якби Тіньовий Клан вдерся на їхню територію, то Громовий Клан заліг би у таборі. Вони не дозволять вигнати їх зі своїх угідь так легко, як Вітряний Клан.

Темносмуг, Довгохвіст, Верболоза і Порохолап тихо чекали біля входу до табору. Їхні погляди були зосереджені на проході до ялівцевого тунелю. Якраз поверталися патрульні — брудні, зі збитими лапами. Як тільки вояки з’явились на галявині, Темносмуг і його товариші підійшли та обмінялися з ними кількома словами. Вони швидко вислизнули з табору: не можна було залишати кордони Громового Клану незахищеними ні на мить.

Вогнелап попрямував тунелем з папороті до притулку Плямолистки. Як тільки він зайшов, то побачив, що вона готувала якісь солодкаві трави.

— Можна трохи мишачої жовчі для кліщів Жовтоіклої? — нявкнув Вогнелап.

— Одну хвилинку, — відповіла Плямолистка, зсунувши дві купки трав і делікатно змішуючи їх кігтиком.

— Ти зайнята? — запитав Вогнелап, сідаючи на теплий клаптик землі.

— Я хочу підготуватися до непередбачуваних випадків, — промурмотіла Плямолистка, глянувши на нього своїми світло-бурштиновими очима. Вогнелап на хвилю зустрів її погляд, а тоді відвів очі, відчувши дивне поколювання в грудях. Плямолистка повернулася назад до трав.

Вогнелап чекав, щасливий із того, аби просто сидіти і дивитися, як вона працює.

— Гаразд, — нарешті нявкнула медикицька. — Що ти там хотів? Мишачої жовчі?

— Так, будь ласка, — Вогнелап підвівся і потягнувся, по черзі випростуючи кожну лапу. Сонце нагріло його хутро, і тепер він почувався сонно.

Плямолистка пірнула у своє кубло і щось звідти винесла, обережно тримаючи його в зубах. Це був маленький клубочок моху, який звисав із тоненької смужки кори. Вона передала його в зуби Вогнелапові, і він відчув її теплий солодкий подих.

— Мох, просочений жовчю, — пояснила медикицька.

— Намагайся, щоб вона не потрапила тобі до рота, інакше не зможеш позбутися гіркого присмаку. Притисни його до кліщів, а потім помий лапи — тільки у струмку, а не язиком!

Вогнелап кивнув і попростував назад до Жовтоіклої, відчувши приплив радості та енергії.

— Сиди спокійно! — нявкнув він до старої кішки. Вогнелап обережно тиснув мох до кожного кліща передніми лапами.

— Можеш заодно за мною прибрати, якщо вже твої лапи і так брудні! — пронявкала вона, коли він закінчив. — Я трохи подрімаю, — кішка позіхнула, показуючи свої зігнилі й поламані зуби. Теплий день зморив і її також. — Тоді можеш іти і займатися своїми новацькими справами, — промурмотіла вона.

Коли Вогнелап прибрав, він залишив її спочивати і пішов до ялівцевого тунелю. Він хотів дістатися до струмка і помити лапи.

— Вогнелапе! — з боку галявини пролунав голос.

Вогнелап обернувся. Це був Куцохвіст.

— Куди це ти йдеш? — поцікавився старий кіт. — Тобі варто допомогти з приготуваннями.

— Я тільки-но натирав кліщів Жовтоіклої мишачою жовчю, — відповів Вогнелап.

Вуса Куцохвоста смикнулися від задоволення.

— То ти зараз ідеш до найближчого струмка! Що ж, тоді не повертайся без свіжини. Нам потрібно якомога більше.

— Добре, Куцохвосте, — відповів Вогнелап.

Він вийшов із табору і подався вгору яром, тоді спустився до струмка, біля якого вони з Сіролапом полювали того дня, коли він зустрів Жовтоіклу. Без вагань Вогнелап скочив у холодну чисту воду. Вона сягала до його стегон і намочила хутро на животику. Він охнув від несподіванки і затремтів.

У кущах над ним щось зашурхотіло, він глянув угору, хоча знайомий запах запевнив його, що не було причин турбуватися.

— Що ти там робиш? — Сіролап і Круколап стояли і дивилися на нього, ніби він здурів.

— Мишача жовч, — скривився Вогнелап. — Не питайте! А де Левосерд і Тигрокіготь?

— Вони приєдналися до наступного патруля, — відповів Сіролап. — І наказали нам полювати решту дня.

— У мене таке саме завдання від Куцохвоста, — нявкнув Вогнелап, здригаючись від холодної води, яка протікала між його лапами. — У таборі всі зайняті. Так, ніби на нас у кожну хвилину можуть напасти.

Він виліз на берег і обтрусився.

— А хто сказав, що не можуть? — нявкнув Круколап, роззираючись навсібіч, немов ворожий патруль мав вискочити з кущів.

Вогнелап подивився на купу свіжини, що лежала біля двох новаків.

— Здається, ви сьогодні непогано попрацювали, — пронявчав він.

— Ще б пак, — гордо нявкнув Сіролап. — І в нас є ще півдня, щоб пополювати. Приєднаєшся до нас?

— Ще й питаєш! — муркнув Вогнелап. Він остаточно обтрусився і пірнув у підлісок слідом за своїми друзями.

Вогнелап був упевнений, що котів у таборі вразила кількість здобичі, яку наловили троє новаків того дня. Їх зустріли піднятими хвостами і дружніми обнюхуваннями. Цілих чотири рази їм доводилося повертатися до купи здобичі, щоб перенести її до ями, яку викопали старійшини.

Левосерд і Тигрокіготь щойно повернулися зі свого патруля, коли Вогнелап, Сіролап і Круколап відносили до табору останню партію.

— Гарна робота, хлопці, — нявкнув Лево-серд. — Я чув, що ви добре попрацювали, запаси майже повні. Можете зараз додати цю останню партію свіжини до загальної купи і взяти трохи собі. Сьогодні ви заслужили на бенкет!

Троє новаків задоволено махнули хвостами.

— Сподіваюся, ти не знехтував своїми обов’язками щодо Жовтоіклої з усім цим полюванням, — загрозливо прогарчав Тигрокіготь.

Вогнелап нетерпляче похитав головою, бажаючи забратися геть. Він був страшенно голодний. Весь цей час він дотримувався воїнського кодексу і не з’їв ні рісочки за все полювання. Сіролап і Круколап теж голодували.

Вони попрямували до табору і скинули останню частину здобичі до тієї, яка вже лежала посеред галявини. Тоді кожен із них взяв свою частку і поніс її до трьох пеньків. Притулок був порожній.

— А де Порохолап і Пісколапка? — запитав Круколап.

— Мабуть, вони ще патрулюють територію, — припустив Вогнелап.

— Чудово, — нявкнув Сіролап. — Тиша і спокій.

Вони повечеряли і лягли вмиватися. Прохолодне вечірнє повітря приємно заспокоювало після спекотного дня.

— Агов! Відгадайте, що! — раптом нявкнув Сіролап. — Круколап сьогодні вранці спромігся вичавити з Тигрокігтя похвалу!

— Справді? — здивувався Вогнелап. — Що ж ти такого зробив, аби догодити Тигрокігтю? Навчився літати?

— Ну, — сором’язливо почав Круколап, — я зловив ворону.

— Як тобі це вдалося? — нявкнув вражений Вогнелап.

— Вона була стара, — скромно визнав Круколап.

— Але вона була величезна! — додав Сіролап. — Навіть Тигрокіготь не знайшов, до чого придратися! Хоча він був у дуже поганому гуморі, відколи Синьозірка взяла тебе за новака, — якусь хвилину він задумливо вилизував свою лапу. — Зачекай, ні, — відколи Левосерд став воєводою.

— Він просто хвилюється через Тіньовий Клан і додаткові патрулі, — поспіхом нявкнув Круколап. — Тобі варто спробувати не надокучати йому.

Їхню розмову перервав голосний крик з іншого боку галявини.

— О, ні, — підводячись, застогнав Вогнелап. — Я забув віднести Жовтоіклій її частку!

— Почекай тут, — нявкнув Сіролап, скочивши на лапи. — Я їй щось принесу.

— Ні, краще я сам, — запротестував Вогнелап. — Це ж мене покарали, а не тебе.

— Ніхто не помітить, — сперечався Сіролап. — Усі зайняті вечерею. Ти ж мене знаєш: тихий, як мишка, швидкий, як рибка. Чекай тут.

Вогнелап знову сів, не в змозі приховати полегшення. Він дивився, як його друг попрямував від пеньків до купи свіжини.

Ніби виконуючи чийсь наказ, Сіролап упевнено схопив двох соковитих мишей. Він швидко крокував до Жовтоіклої через галявину.

— Стій, Сіролапе! — прогримів голос з боку входу до вояцького кубла. Тигрокіготь вийшов і направився до Сіролапа. — Куди ти несеш цих мишей? — суворо запитав він.

Вогнелап відчув, як у нього всередині щось обвалилося. Він безпомічно спостерігав з пенька. Круколап біля нього перестав жувати і схилився над своєю трапезою; очі його були ще ширші, ніж завжди.

— Еммм… — Сіролап впустив мишей і ніяково переминав лапами.

— Ти ж не допомагаєш Вогнелапові, годуючи ту ненажерливу зрадницю?

Вогнелап дивився, як Сіролап вивчав свої лапи якийсь час. Зрештою він відповів:

— Я… еее… я просто був голодний. Я збирався взяти їх і з’їсти, бо на цих двох, — він зиркнув на Вогнелапа і Круколапа, — нічого не можна залишити, інакше мені б дісталися лише кісточки і шкірки.

— Та невже? — нявкнув Тигрокіготь. — Що ж, якщо ти такий голодний, то можеш з’їсти їх прямо тут і зараз!

— Але ж… — почав було Сіролап, насторожено глянувши на вояка.

— Зараз! — прогарчав Тигрокіготь.

Сіролап швидко схилив голову і почав їсти своїх мишей. Він розправився з першою за пару укусів і швидко її проковтнув. Із другою не вийшло так швидко. Вогнелапові здавалося, що друг ніколи її не доїсть, і його власний живіт скрутився від співчуття, але зрештою Сіролап зробив останній важкий ковток, і миша зникла.

— Тепер краще? — запитав Тигрокіготь з насмішкуватим співчуттям.

— Значно, — відповів Сіролап, стримуючи відрижку.

— То й добре, — сказав Тигрокіготь і повернувся до свого кубла.

Сіролап винувато подався назад до Вогнелапа і Круколапа.

— Дякую, Сіролапе, — вдячно пронявкав Вогнелап, тикаючи лапою в м’яке хутро друга. — Ти швидко метикуєш.

Вереск Жовтоіклої знову здійнявся над галявиною. Вогнелап зітхнув і підвівся. Він принесе їй достатньо багато їжі, щоб не довелося знову йти до неї вночі. Вогнелап хотів рано лягти спати: він добре поїв і так само добре натомив лапи.

— З тобою все гаразд, Сіролапе? — запитав він, збираючись іти.

— Мрряу-ау-ау, — застогнав Сіролап. Він скрутився на землі від болю. — Я забагато з’їв!

— Піди покажись Плямолистці, — порадив Вогнелап. — Я певен, що вона зможе допомогти.

— Маю надію, — нявкнув Сіролап, повільно шкандибаючи геть.

Вогнелап спостерігав за ним, поки над галявиною не здійнявся ще один гнівний вереск Жовтоіклої.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 10

Наступного ранку дрібна мжичка намочила верхівки крон і поволі почала скрапувати в сам табір.

Вогнелап прокинувся промоклим і геть невиспаним. Він підвівся і несамовито обтрусився, розпушивши хутро. Тоді вийшов із новацького кубла і побрів через галявину до гнізда Жовтоіклої.

Жовтоікла теж обтрушувалася. Вона підвела голову і скоса глянула на Вогнелапа, який наближався до неї.

— У мене сьогодні всі кістки болять. Що, цілу ніч дощило?

— З місяцепіка зарядило, — відповів Вогнелап.

Він підійшов і обережно поторсав лапою мох у її гнізді.

— Твоя підстилка мокрісінька. Чому б тобі не пересунутися ближче до ясел? Та частина краще прикрита.

— І що? Цілу ніч не спати через кошенят? Краще вже мокнути, — прогарчала Жовтоікла.

Вогнелап спостерігав, як вона нетерпляче тупцювала колами на своєму ліжку.

— То давай я хоча б принесу тобі сухої підстилки, — запропонував він, щоб перевести розмову з кошенят на щось інше, оскільки ця тема так засмучувала стару кішку.

— Дякую, Вогнелапе, — нявкнула Жовтоікла, знову вмощуючись.

Вогнелап почувався розгубленим. Ніяк не міг зрозуміти, чи все гаразд із Жовтоіклою. Це вперше вона йому за щось подякувала, це вперше вона не назвала його кицюнею.

— Тож не стій тут, як злякана білка. Йди і принеси мені моху! — урвала вона його роздуми.

Вогнелапові вуса аж здригнулися від замилування. Це більше було схоже на Жовтоіклу, до якої він звик. Він кивнув і кинувся геть.

Він мало не врізався у Крапохвістку посеред галявини. Саме ця королева бачила, як люто Жовтоікла напалася на кошеня напередодні.

— Вибач, Крапохвістко, — нявкнув Вогнелап. — Ти ідеш до Жовтоіклої?

— Мені немає діла до тієї потвори, — сварливо відповіла Крапохвістка. — Я, власне, тебе шукала. Синьозірка хоче тебе бачити.

Вогнелап прожогом кинувся до Високого Каменя і кубла Синьозірки.

Вона сиділа назовні, голова її ритмічно похитувалася — вона чистила собі хутро на шиї. Помітивши Вогнелапа, зупинилася.

— Як сьогодні Жовтоікла? — нявкнула вона.

— Її підстилка промокла, тож я йшов назбирати ще, — відповів Вогнелап.

— Я попрошу одну з королев пошукати, — Синьозірка ще раз лизнула своє хутро, а тоді уважно глянула на Вогнелапа. — Вона вже достатньо зміцніла, щоб самостійно полювати?

— Не думаю, — нявкнув у відповідь Вогнелап. — Але ходить вона вже доволі бадьоро.

— Зрозуміло, — нявкнула Синьозірка, а тоді на якусь мить замислилася. — Час повертатися до тренувань, Вогнелапе. І тобі треба буде добре попрацювати, щоб надолужити втрачений час.

— Чудово! Тобто дякую, Синьозірко! — промуркотів Вогнелап.

— Сьогодні ти підеш на тренування із Тигрокігтем, Сіролапом і Круколапом, — провадила Синьозірка. — Я попросила Тигрокігтя вимагати від усіх вас уже вояцьких навичок. І не переймайся через Жовтоіклу, я подбаю про те, щоб хтось про неї піклувався за твоєї відсутності.

Вогнелап кивнув.

— А зараз біжи до своїх товаришів, — наказала Синьозірка. — Думаю, вони тебе вже зачекалися.

— Дякую, Синьозірко, — нявкнув Вогнелап. Махнувши хвостом, він розвернувся і помчав до свого кубла.

Синьозірка мала рацію: Сіролап із Круколапом чекали на нього біля їхнього улюбленого пенька. Сіролап виглядав напружено, ні в сих ні в тих, його довге хутро посклеювалося від вологості повітря. Круколап намотував кола біля пня з неприкаяним виглядом, лише кінчик його хвоста хилитався.

— Ага, то ти сьогодні з нами! — вигукнув Сіролап, коли Вогнелап наблизився. — Нарешті, так? — він обтрусив із себе всюдисущу вологу.

— Так. Але Синьозірка сказала, що сьогодні з нами буде Тигрокіготь. Пісколапка і Порохолап також прийдуть?

— Білошторм і Темносмуг повели їх на вояцькі чати. Гадаю, Тигрокіготь згодом захоче глянути, як їм ведеться, — відповів Сіролап.

— Ходімо! Треба йти, — поквапив Круколап. Він спочатку спинився, а тоді знову почав нетерпляче намотувати кола.

— Я не проти, — нявкнув Сіролап. — Сподіваюся, вправи мене трошки зігріють.

Троє котів повернулися і подріботіли чагарями ялівцю геть із табору. Вони квапилися в піщаний гайок. Тигрокігтя ще не було, тож новаки повсідалися у затінку сосни, порозпушувавши хутро назустріч прохолодному вітру.

— Переймаєшся, як тебе оцінять? — поцікавився Вогнелап у Круколапа, який міряв землю вздовж і впоперек швидкими, нервовими кроками. — Не варто. Ти ж, зрештою, учень Тигрокігтя. Коли він звітуватиме Синьозірці, він сам захоче розповісти, як добре тобі все вдається.

— З Тигрокігтем ніколи не вгадаєш, — не зупиняючись, нявкнув Круколап.

— Заради всього доброго, всядься нарешті! — нагримав на нього Сіролап. — Ти такими темпами виснажишся, перш ніж ми почнемо!

Коли прийшов Тигрокіготь, небо змінилося. Хмари скидалися вже не на густе сіре хутро, а радше на м’якенькі білі кульки тополиного пуху, якими королеви обкладали краї гніздечок для новонароджених. Невдовзі мало геть розпогодитися, але вітер, який приніс ці лагідні хмари, приніс і холод.

Тигрокіготь коротко привітав новаків і відразу ж заглибився у деталі вправ:

— Ми з Левосердом провели останній тиждень, намагаючись навчити вас полювати, як полюють нормальні коти, — нявкнув він. — Сьогодні маєте нагоду показати мені, скільки всього ви навчилися. Кожен із вас піде своїм шляхом і вполює стільки здобичі, скільки зможе. Все, що ви спіймаєте, ми додамо до харчів у таборі.

Троє новаків переглянулися, знервовані і збуджені. Вогнелап відчув, як закалатало його серце у передчутті виклику.

— Круколапе, ти підеш стежкою попід Великим Сикомором, до Зміїних Скель. Це достатньо легкий маршрут для твоїх жалюгідних навиків. Ти, Сіролапе, — провадив Тигрокіготь, — підеш дорогою вздовж струмка, аж до Громошляху.

— Чудово! Мені дісталися мокрі лапи! — нявкнув Сіролап, але погляд Тигрокігтя його швидко втихомирив.

— Нарешті, Вогнелапе, ти. Дуже шкода, що твоя наставниця сьогодні не зможе бути присутня, щоб особисто спостерігати за твоїми діями. Ти підеш шляхом крізь Високі Сосни, через землю Дереворізки, до лісу на іншому боці.

Вогнелап кивнув, похапцем вимальовуючи маршрут у своїй голові.

— І пам’ятайте, — закінчив Тигрокіготь, пришпиливши їх усіх до землі поглядом своїх блідих очей. — Я спостерігатиму за вами всіма.

Круколап першим кинувся геть у напрямку Зміїних Скель. Тигрокіготь майнув у глиб лісу іншим шляхом. А Вогнелап і Сіролап залишились наодинці в гаю, намагаючись вгадати, кого він вистежуватиме спершу.

— Гадки не маю, чому Зміїні Скелі здаються йому легким шляхом? — нявкнув Сіролап. — Там же повнісінько гадюк. Та й птахи і миші тримаються якнайдалі звідти через них.

— Круколап весь час радше пильнуватиме, щоб його не вкусили, — погодився Вогнелап.

— О, та з ним усе буде добре, — нявкнув Сіролап. — Гадюки занадто повільні, щоб дотягтися до Круколапа, він дуже стрибучий. А я краще піду. Зустрінемося тут пізніше. Щасти!

Сіролап побіг у напрямку струмка. Вогнелап ще принюхувався до повітря, а тоді обійшов гай зі сторони і попрямував до Високих Сосон.

Дивно було рухатись у цьому напрямку, до угідь Двоногів, де він виріс. Вогнелап обережно перейшов через вузеньку стежку до соснини. Він роззирався серед рівних рядів дерев, приглядався до рівного лісового покриву, готовий вловити найменший порух чи запах здобичі.

Раптом він помітив мишу, яка бігла опалою хвоєю. Пригадавши свій перший урок, Вогнелап припав у позицію для скрадання, перенісши вагу на подушечки лап, легко ступаючи по землі. Його техніка була ідеальна. Миша не відчувала присутності Вогнелапа аж до останнього стрибка. Він піймав її однією лапою і миттєво убив. Тоді закопав тіло — неглибоко, щоб забрати по дорозі назад.

Вогнелап ще більше заглибився у Високі Сосни. Земля тут була помережана глибокими ровами — слідами тих приведених Двоногами чудовиськ, що терзали дерева. Вогнелап глибоко вдихнув, роззявивши рота. Кислотний подих потвори ще не торкнувся тутешнього повітря.

Вогнелап пішов уздовж цих слідів, перестрибуючи через канави і вирви. Вони були напівзаповнені дощовою водою, тож його почала мучати спрага. Відчував спокусу зупинитися і зробити кілька ковтків, але вагався. Один ковток замуленої води з канав — і він ще кілька тижнів не позбудеться гидотного смаку цих смердючих потвор.

Він вирішив зачекати. Можливо, десь біля Високих Сосон буде калюжа дощової води. Він поспішив уперед поміж дерев і перейшов стежку Двоногів на дальньому кордоні.

Кіт повернувся до густого підліску діброви. Ішов уперед, аж доки не знайшов калюжу і не втамував спрагу кількома ковтками чистої води. Хутро Вогнелапа нашорошилося ніби саме собою. Він упізнав звуки і запахи, знані йому ще зі старого спостережного пункту на стовпчику огорожі. Це допомогло миттєво зорієнтуватися —  тепер він був надзвичайно близько до свого колишнього дому.

Попереду Вогнелап відчував запах Двоногів, чув їхні голоси, гучні й різкі, ніби воронячі. То був гурт молодих Двоногів, які бавилися в лісі. Вогнелап припав до землі й поповз уперед крізь ожини. Голоси лунали достатньо далеко, щоб не становити загрози. Він змінив напрям, оминаючи голоси, аби впевнитися, що його не помітять.

Вогнелап залишався пильним та обережним, але не тільки через Двоногів — десь неподалік міг бути Тигрокіготь. Йому здалося, що в кущах позаду ляснула галузка. Він втягнув повітря, але не внюхав нічогісінько нового. Цікаво, чи зараз за ним спостерігали?

Краєм ока Вогнелап уловив порух. Спершу він подумав, що це темно-брунатне хутро Тигрокігтя, але тоді побачив зблиск білого. Він спинився, припав до землі та глибоко вдихнув. Запах був незнайомий; це був кіт, але кіт не із Громового Клану. Вогнелап відчув, як його шерсть настовбурчилася від інстинктів вояка Клану. Йому доведеться вигнати зайду з-поза угідь Громового Клану!

Вогнелап спостерігав, як істота кралася підліском. Він чітко бачив її обриси, коли вона легко пробиралася крізь ожини. Вогнелап чекав, щоб вона підійшла ближче. Він припав ще нижче до землі, його хвіст повільно і ритмічно похитувався туди-сюди. Коли чорно-білий кіт наблизився, Вогнелап почав притупувати, готуючись до стрибка. Ще один удар серця. Він стрибонув.

Переляканий чорно-білий кіт підстрибнув високо в повітря і кинувся геть із лісу. Вогнелап помчав услід.

«Та це ж кицюня! — думав він, біжучи крізь підлісок і відчуваючи його страх. — У моїх угіддях!».

Він швидко наближався до втікача. Той сповільнив свій карколомний біг, готуючись видряпатися на широкий замшілий пень поваленого дерева. Відчуваючи, як кров шумує у вухах, Вогнелап єдиним зусиллям стрибонув на чорно-білу спину.

Вогнелап відчував, як кіт борсається під ним, і тоді впився у нього всіма своїми пазурами. Той заволав від безнадії і переляку.

Вогнелап втягнув пазурі й позадкував. Чорно-білий кіт звівся на лапи біля основи пенька і, тремтячи, глянув на нього. Вогнелап підняв носа, відчуваючи укол огиди через легку здачу супротивника. Цей м’якенький, тлустий хатній кіт з круглими очицями і вузькою мордою дуже відрізнявся від жилавих, міцних котів, із якими тепер мешкав Вогнелап. І все-таки щось у ньому здавалося Вогнелапові знайомим.

Він придивився пильніше. Принюхався, вбираючи запах іншого кота. «Я не впізнаю цього запаху», — подумав він, порпаючись у пам’яті.

Тоді Вогнелап збагнув.

— Ляпко! — гучно верескнув він.

— З-звідки т-т-ти з-з-знаєш мо-моє ім’я? — заїкаючись, запитав Ляпко, не припиняючи задкувати.

— Це ж я! — нявкнув Вогнелап.

Домашній кіт виглядав спантеличено.

— Ми з тобою дружили ще кошенятами. Я мешкав у сусідньому садочку! — наполягав Вогнелап.

— Рудько? — пронявчав Ляпко. — Це ти? Ти знову зустрів диких котів? Чи мешкаєш у якомусь новому домі? Певно що так, раз ти досі живий.

— Тепер мене звуть Вогнелапом, — нявкнув кіт.

Він розслабив плечі, так що його шерсть знову спадала гладенькими рудими хвилями.

Ляпко теж розслабився. Його вуха піднялися.

— Вогнелапом? — зачудовано перепитав він. — Що ж, Вогнелапе, здається, твої нові домашні поганенько тебе годують! Ти не був такий кощавий, коли ми востаннє бачилися!

— Мені не треба, щоб Двоноги мене годували, — відповів Вогнелап. — Переді мною цілісінький ліс їжі.

— Двоноги?

— Домашні. Так їх називають Клани.

Якусь мить Ляпко здавався вкрай збентеженим, а потім його враження змінилося на цілковитий захват:

— Хочеш сказати, ти живеш із дикими котами?

— Так! — Вогнелап на мить замовк. — Знаєш, ти пахнеш… інакше. Не впізнаю цей запах.

— Не впізнаєш? — перепитав Ляпко. Він принюхався. — Думаю, ти звик до запаху тих диких котів.

Вогнелап похитав головою, ніби хотів прийти до тями.

— Але ми росли разом. Я мав би знати твій запах так само, як запах рідної матері.

Тоді Вогнелап згадав. Минуло шість повень. Не дивно, що Ляпко виглядав таким м’якотілим і тлустим, що пахнув так незвично.

— Ти був у Різуна! — видихнув він. — Тобто у ветеринара.

Ляпко знизав огрядними плечима.

— То й що? — нявкнув він.

Вогнелап німував. Тож Синьозірка мала рацію.

— Та годі тобі! Як воно, жити диким? — допитувався Ляпко. — Так добре, як ти собі гадав?

Вогнелап на хвильку замислився: думав про минулу ніч, проведену у мокрому кублі. Подумав про мишачу жовч і прибирання за Жовтоіклою, про свої намагання сподобатися водночас Левосерду і Тигрокігтю на тренуваннях. Пригадав, як йому доводилося зносити насмішки через те, що він кицюня. Тоді згадав захват своїх перших ловів, гони лісом за білкою, теплі зоряні вечори, коли він ділився язиками зі своїми дру-зями.

— Тепер я знаю, хто я, — просто відповів він.

Ляпко схилив голову набік і втупився у Вогнелапа, явно збентежений.

— Мені пора додому, — нявкнув він. — Скоро час годівлі.

— Обережно, Ляпку, — Вогнелап підійшов і на прощання лизнув свого старого друга поміж вух. Ляпко відповів тим самим. — І пильнуй. Тут неподалік може бути інший кіт, який не настільки любить кицюнь, тобто хатніх котів, як я.

Вуха Ляпка нервово затремтіли від цих слів. Він полохливо озирнувся і застрибнув на стовбур поваленого дерева.

— Бувай, Рудьку, — нявкнув він. — Я всім розповім, що з тобою все гаразд!

— Бувай, Ляпку! — нявкнув Вогнелап. — І смачного тобі!

Він спостерігав, як білий кінчик Ляпкового хвоста зникає за деревом. Ген далеко чув шерех від потрушування сухого корму і закличні голоси Двоногів.

Вогнелап повернувся із високо задертим хвостом і вирушив назад до свого власного дому, на ходу принюхуючись до повітря. «Тут я знайду зяблика, може, двох, — вирішив він. — А тоді спіймаю ще кого-небудь на шляху назад крізь сосни». Після зустрічі з Ляпком у ньому нуртувала енергія — він зрозумів, наскільки йому пощастило жити у Клані.

Він підвів погляд на гілки над головою і почав нечутно скрадатися лісовою підстилкою, напруживши кожнісіньке чуття. Залишалося тільки вразити Синьозірку і Тигрокігтя, щоб цей день став цілком бездоганним.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 11

Вогнелап повернувся із міцно затисненим в зубах зябликом. Він кинув його перед Тигрокігтем, який чекав на новаків посеред гаю.

— Ти повернувся першим, — нявкнув вояк.

— Так, але мені треба принести ще багацько здобичі, — швидко відповів Вогнелап. — Я запорпав її у…

— Я достеменно знаю, що ти зробив, — прогарчав Тигрокіготь. — Я за тобою стежив.

Шелест у чагарях попередив про наближення Сіролапа. У роті він тримав невеличку білку, яку поклав біля Вогнелапового зяблика.

— Пхе! — сплюнув він. — Білки надто пухнасті. Тепер цілий вечір вибиратиму шерсть із зубів.

Тигрокіготь не зважав на бурчання Сіролапа.

— Круколап запізнюється. Дамо йому ще трошки часу і повернемося до табору.

— А якщо його вкусила гадюка? — заперечив Вогнелап.

— Тоді він сам винен, — холодно відповів Тигрокіготь. — Дурням не місце у Громовому Клані.

Вони чекали мовчки. Сіролап із Вогнелапом перезирнулися, стурбовані через Круколапа. Тигрокіготь незрушно сидів, занурений у власні думки.

Вогнелап першим відчув запах Круколапа. Він зірвався на рівні. Водночас чорний кіт приземлився на галявині з незвично самовдоволеним виразом. Із його морди звисало довге, ніби поцятковане самоцвітами, переливчасте тіло гадюки.

— Круколапе! Усе гаразд? — гукнув його Вогнелап.

— Агов! — нявкнув Сіролап, кидаючись уперед, щоб роздивитися Круколапову здобич. — Вона тебе вкусила?

— Я був для неї надто швидкий! — гордо промуркотів Круколап. Тоді наштовхнувся на погляд Тигрокігтя і замовк.

Тигрокіготь подарував усім трьом новакам холодний погляд.

— Ходімо, — сказав коротко. — Позбираймо решту здобичі та йдемо назад до табору.

Вогнелап, Сіролап і Круколап увійшли до табору, плентаючись позаду Тигрокігтя. Солідна денна здобич звисала з їхніх зубів, а Круколап продовжував спотикатися об свою мертву змію. Коли вони вилізли з ожини на територію табору, купка кошенят виповзла з ясел.

— Глянь! — почув Вогнелап. — Новаки, щойно з полювання!

Він упізнав маленького котика, на якого вчора викричалася Жовтоікла. Біля нього сиділо пухнасте сіре кошеня, якому і двох повень не було. Поруч стояли ще двоє кошенят: чорне і пля-мисте.

— Хіба це не та кицюня, Вогнелап? — пискнуло сіре.

— Так, глянь на його руде хутро! — нявкнуло чорне.

— Кажуть, він добрий мисливець, — додало плямисте. — Трошки схожий на Левосерда. Думаєте, він так само вправний?

— Не дочекаюся, щоб почати тренування, — нявкнуло перше кошеня. — Я стану найкращим вояком, якого будь-коли бачив Громовий Клан!

Вогнелап задер підборіддя, відчуваючи гордощі через захоплені коментарі кошенят. Він пройшов услід за своїми друзями до центру галяви.

— Гадюка! — нявкнув Сіролап, коли новаки поклали свою здобич на загальну купу для розподілу.

— А з цим мені що робити? — запитав Круколап, принюхуючись до змії, що лежала біля купи.

— Ти можеш їсти змій? — запитав Сіролап.

— Ти краще про свій живіт подбай! — пожартував Вогнелап, турнувши Сіролапа головою.

— Ну, я б не хотів її їсти, — пробурмотів Круколап. — Тобто у мене в роті доволі паскудний присмак після того, як я її сюди приніс.

— То покладімо її на пень, — запропонував Сіролап. — Щоб Порохолап і Пісколапка побачили, коли повернуться.

Кожен із них взяв собі частку здобичі, і, захопивши гадюку, друзі потягли все до свого кубла. Сіролап обережно поклав гадюку на пні, так її примостивши, щоб вона була добре помітною з будь-якого боку. Тоді вони поїли. Закінчивши трапезу, повсідалися поруч, щоб почистити одне одного і поговорити.

— Цікаво, кого Синьозірка обере для походу на Зборище, — нявкнув Вогнелап. — Завтра уже повня.

— Пісколапка і Порохолап були уже двічі, — зауважив Сіролап.

— Мабуть, цього разу Синьозірка обере когось із нас, — припустив Вогнелап. — Хай там як, а ми ось уже три повні тренуємося.

— Але Порохолап і Пісколапка все ж старші новаки, — зауважив Круколап.

Вогнелап кивнув:

— Зборище буде важливим. Клани зустрінуться вперше, відколи зник Вітряний Клан. Жоден кіт не знає, що Тіньовий Клан скаже про це.

Тихий рявкіт Тигрокігтя перебив їх:

— Маєш рацію, малий, — вояк підкрався до них непоміченим. — До речі, Вогнелапе, — м’яко додав він, — Синьозірка хоче тебе бачити.

Вогнелап підвівся. Цікаво, чого б то Синьозірка хотіла його бачити?

— Зараз же. Якщо ти не зайнятий, — нявкнув Тигрокіготь.

Вогнелап зірвався і стрімголов кинувся через галявину до лігва Синьозірки.

Синьозірка сиділа надворі, нетерпляче помахуючи хвостом. Побачивши Вогнелапа, вона підвелася і вичікувально подивилася на нього.

— Тигрокіготь сказав мені, що бачив, як ти сьогодні розмовляв із котом з угідь Двоногів.

— Але… — почав Вогнелап.

— Він казав, ти почав із ним бійку, яка закінчилася тим, що ти ділився з ним язиками.

— Це правда, — визнав Вогнелап, відчуваючи, що його хутро настовбурчилося, ніби для захисту. — Але він мій старий друг. Ми з ним росли разом, — він запнувся і нервово ковтнув. — Коли я ще був домашнім.

Синьозірка довго вдивлялася в нього.

— Ти сумуєш за старим життям, Вогнелапе? — запитала вона. — Подумай добре, але зараз.

— Ні, — він похитав головою. Як Синьозірка могла таке подумати? Що вона намагалася з нього витягнути?

— Ти хочеш покинути Клан?

— Звісно, ні! — це питання глибоко вразило Вогнелапа.

Синьозірка, здавалося, не відчула почуття у його відповіді. Вона похитала головою, раптом ставши старою і втомленою.

— Я б не засуджувала тебе, якби ти покинув нас, Вогнелапе. Мабуть, я надто багато від тебе очікувала. Можливо, я поспішила з рішенням, бо Клану були потрібні вояки.

Вогнелап здригнувся від жахливої думки про те, щоб назавжди покинути Клан.

— Але моє місце тут! Це мій дім! — запротестував він.

— Мені потрібно більше, ніж просто це, Вогнелапе. Я маю вірити у твою відданість Громовому Кланові, і надто зараз, коли очевидно, що Тіньовий Клан планує напад. Тут немає місця для тих, хто не певен, належить їх серце минулому чи сьогоденню.

Вогнелап глибоко вдихнув і заговорив, ретельно добираючи слова:

— Коли я сьогодні зустрів Ляпка (це той кіт, за розмовою з яким мене побачив Тигрокіготь), я побачив, яким би було моє життя з Двоногами. Я щасливий, що не зостався. Я пишався тим, що пішов, — він незмигно витримав погляд Синьозірки. — Зустріч із Ляпком переконала мене, що я прийняв правильне рішення. Я б ніколи не був задоволений безтурботним життям кицюні.

Синьозірка якусь мить пильно дивилася на нього, примруживши очі. Тоді кивнула:

— Чудово. Я вірю тобі.

Вогнелап схилив голову на знак поваги і тихо, заспокоєно видихнув.

— Я розмовляла із Жовтоіклою, — вже лагідніше нявкнула Синьозірка. — Вона про тебе високої думки. Знаєш, вона ж мудра стара кішка. І, здається мені, не завжди мала такий паскудний характер. Насправді, гадаю, з часом вона мені сподобається.

Вогнелап відчув дивне тепло задоволення на цих словах. Можливо, поки він про неї дбав, то прив’язався до неї, незважаючи на її паскудний характер. Хай там як, він радів з того, що Синьозірці вона теж подобалася.

— Але є в ній дещо, що мені не подобається, — спокійно провадила Синьозірка. — Поки що вона житиме із Громовим Кланом, але залишиться в’язнем. Королеви подбають про неї. Ти ж маєш зосередитися на тренуваннях.

Вогнелап кивнув і уже чекав, що його відпустять, але Синьозірка ще не закінчила:

— Вогнелапе, хоч сьогодні ти й повівся нерозумно, забалакуючи до хатнього кота, Тигрокігтя таки вразили твої мисливські навички. Насправді він повідомив, що ви всі добре впоралися. Я задоволена твоїми успіхами. Ти підеш на Зборище — ви всі троє підете.

Вогнелап заледве встояв на ногах від захвату. Зборище!

— А що ж Порохолап і Пісколапка? — пронявчав він.

— Вони зостануться і охоронятимуть табір, — відповіла Синьозірка. — А зараз можеш іти.

Вона змахнула своїм довгим хвостом, відпускаючи його, і продовжила вмиватися.

Сіролап і Круколап вражено дивилися, як Вогнелап, весело підстрибуючи, прямує до них. Вони знервовано чекали на нього біля пня.

— Ну? — нетерпляче запитав Сіролап. — Що вона сказала?

— Тигрокіготь розповів нам, що сьогодні вранці ти ділився язиками з кицюнею! — випалив Круколап. — Ти в халепі?

— Ні. Хоча Синьозірка цьому не зраділа, — сумовито зауважив Вогнелап. — Вона подумала, що я можу захотіти залишити Громовий Клан.

— Ти ж не хочеш, правда? — запитав Круколап.

Вогнелап приязно штурхонув його.

— Так, вам би це не сподобалося. Я ж вам потрібен, щоб ловити мишей! А то все, що ви зараз можете зловити, — це старі кошлаті білки!

Сіролап ухилився від лапи друга і підвівся на задні, щоб віддячити йому тим самим.

— Ви нізащо не вгадаєте, що ще вона сказала, — повів далі Вогнелап. Він був надто вражений, щоб марнувати час на жартівливі бійки.

Сіролап знову опустився на чотири лапи.

— Що ж? — запитав він.

— Ми йдемо на Зборище!

Сіролап заверещав від захвату і стрибонув на пень. Задньою лапою він випадково підкинув гадюку в повітря. Та впала Круколапові на голову.

Круколап аж стрепенувся від переляку і несподіванки, а тоді повернувся до Сіролапа.

— Обережно! — сердито сказав він, струснувши змію на землю.

— Боїшся, що вкусить? — піддражнив Вогнелап. Він припав до землі та із сичанням почав підповзати до Круколапа.

Круколап смикнув вусами і відрубав:

— Тільки не така недолуга змія, як ти! — і, стрибнувши на Вогнелапа, легко поклав його на лопатки.

Сіролап зістрибнув із пенька і потягнув Круколапа за хвіст. Щойно Круколап обернувся, аби вдарити Сіролапа подушечкою лапи, Вогнелап підвівся і стрибонув на них обох, відкинувши Сіролапа ген від пенька. Усі троє упали в багно і почали борюкатися. Зрештою вони розбіглися і, важко дихаючи, повлягалися біля пня.

— А Порохолап і Пісколапка йдуть? — видихнув Сіролап.

— Ні! — відповів Вогнелап, погано приховавши нотку тріумфу в своєму голосі. — Вони залишаться і охоронятимуть табір.

— Ой, можна, я їм скажу? — заблагав Сіролап. — Не дочекаюся, щоб глянути на їхні морди!

— І я, — погодився Вогнелап. — Не можу повірити, що ми йдемо замість них. Особливо після того, як Тигрокіготь сьогодні побачив мене з Ляпком!

— Просто не пощастило, — відповів Сіролап. — Натомість ми наловили купу здобичі. Це, мабуть, і вирішило справу.

— Цікаво, як виглядатиме Зборище, — нявкнув Круколап.

— Фантастично, — впевнено нявкнув Сіролап. — Закладаюся, там будуть усі великі вояки: Кігтеморд, Скелешерст…

Але Вогнелап уже їх не слухав. Він думав про Тигрокігтя та Ляпка. Сіролап мав рацію: йому справді не пощастило, що вояк спостерігав за ним саме тоді, коли він зустрів старого друга. Чому натомість він не стежив за Сіролапом чи Круколапом? Йому не пощастило ще тоді, коли Тигрокіготь послав його настільки близько до угідь Двоногів.

Раптом темна думка промайнула в голові Вогнелапа: чому Тигрокіготь послав його так близько до колишнього помешкання? Він хотів влаштувати перевірку? Чи, можливо, цей великий темний вояк не вірить у його відданість Громовому Кланові?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 12

Вогнелап перестрибнув через верхівку порослого кущами схилу. Сіролап і Круколап дерлися слідом. Віддалік група старійшин, королев і вояків Громового Клану чекала у підліску сигналу від Синьозірки.

Вогнелап не бував на цьому місці, відколи Тигрокіготь із Левосердом уперше водили його угіддями. Крутосхили галявини зараз здавалися геть інакшими. Багату зелень лісів відтінювало холодне сяйво повні, листя на деревах срібно мерехтіло. В улоговині височіли здоровенні дуби, які позначали, де край однієї території стикається з трьома іншими.

Повітря важко нависало запахами котів з інших Кланів. Вогнелап чітко бачив їх у місячному сяйві, як вони там, унизу, гуляють порослою травою галявкою поміж чотирма дубами. Посеред галявини, ніби зламаний зуб, здіймався величезний пощерблений камінь.

— Погляньте на всіх цих котів! — заледве прошепотів Круколап.

— Там Кривозір! — зашипів у відповідь Сіролап. — Провідник Річкового Клану!

— Де? — нявкнув Вогнелап, нетерпляче підштовхуючи Сіролапа.

— Світлий кіт біля Великого Каменя.

Вогнелап простежив за поглядом друга і побачив посередині галявини здоровезного котяру, більшого навіть за Левосерда. Його смугаста шубка блідо відливала у місячному сяйві. Навіть з великої відстані на його старій морді виднілися знаки важкого життя, вона була скривлена, наче зламана щелепа погано зрослася.

— Гей! — нявкнув Сіролап. — Ти бачив, як Пісколапка скривилася, коли я побажав їй провести чудовий вечір удома?

— І не кажи, — промуркотів Вогнелап.

Круколап перебив їх приглушеним гарчанням:

— Гляньте! Там Зорелом, провідник Тіньового Клану!

Вогнелап глянув униз, на темно-брунатного кота. Його шерсть була незвично довга, а морда — широка і приплюснута. Він присів і обвів усе навколо таким холодним і уважним поглядом, що Вогнелапова шерсть неприємно заворушилася.

— Має доволі гидкий вигляд, — пробурмотів Вогнелап.

— Ага, — погодився Сіролап. — А ще всі Клани знають, що він не терпить дурнів. Та й він очолює Клан не так і довго — відколи помер його батько Зорещерб.

— А як виглядає провідник Вітряного Клану? — запитав Вогнелап.

— Високозорий? Я ніколи його не бачив, знаю лише, що він чорно-білий і має довжелезного хвоста, — відповів Сіролап.

— А зараз його не видно? — поцікавився Круколап.

Сіролап схилився, обводячи поглядом юрбу внизу.

— Ні!

— А хоч когось із Вітряного Клану бачиш? — запитав Вогнелап.

— Ні, — похитав головою Сіролап.

Позаду них пролунав голос Левосерда:

— Вітряний Клан може просто запізнюватися.

— А якщо вони зовсім не з’являться? — нявкнув Сіролап.

— Тссс! Ми маємо бути терплячі. Зараз скрутні часи. А тепер — мовчок. Синьозірка скоро подасть нам знак вирушати, — тихенько нявкнув Левосерд.

Поки він говорив, Синьозірка підвелася і, високо задерши хвоста, кілька разів махнула ним з боку в бік. Вогнелапове серце завмерло, коли коти Громового Клану, всі як один, підвелися і рушили крізь кущі, униз схилом на місце зустрічі. Він побіг з усіма, чуючи свист вітру у вухах, відчуваючи, як поколюють лапи від радісного передчуття.

Коти Громового Клану інстинктивно пригальмували на краю галявини, перед дубами. Синьозірка принюхалася. Тоді кивнула іншим, і вся група зайшла на галяву.

Вогнелап був у захваті. Зблизька всі ці коти, що вертілися довкола Великого Каменя, вражали його ще більше. Повз нього пройшов величезний білий вояк. Вогнелап із Круколапом нажахано подивилися йому вслід.

— Глянь на його пазурі! — пробелькотів Круколап.

Вогнелап опустив погляд і побачив, що велетенські лапи цього здоровенного котяри були чорні як ніч.

— Це, певно, Чорноногий, — нявкнув Сіролап. — Новий воєвода Тіньового Клану.

Чорноногий підійшов до Зорелома та сів поруч із ним. Провідник Тіньового Клану лише повів вухом, однак нічого не сказав.

— Коли почнуться збори? — поцікавився Вогнелап у Білошторма.

— Май терпіння, Вогнелапе, — відповів той. — Небо сьогодні ясне, тож ми маємо вдосталь часу.

Левосерд озирнувся і додав:

— Ми, вояки, любимо іноді гаяти час, теревенячи про наші звитяги, а старійшини розказують байки про старі часи, до того, як сюди прийшли Двоноги.

Усі троє новаків глянули на нього і побачили, як його вуса єхидно затремтіли.

Рябохвоста, Одноока і Дрібновух негайно відійшли до групи старих котів, яка розсілася під одним із дубів. Білошторм і Левосерд попрямували до пари вояків, яких Вогнелап не знав. Він принюхався до повітря і розпізнав запах Річкового Клану.

Позаду новаків пролунав голос Синьозірки:

— Не витрачайте сьогодні час намарне, — застерегла вона. — Це хороша нагода пізнати своїх ворогів. Дослухайтеся до них; запам’ятовуйте, як вони виглядають і як поводяться. На цих зустрічах ви багато чого можете навчитися.

— І менше базікайте, — застеріг Тигрокіготь. — Не видайте чогось, що можна буде використати проти нас, коли місяць піде на спад.

— Не переймайтеся, не видамо! — гаряче запевнив Вогнелап, дивлячись просто в очі Тигрокігтеві.

Відчуття, що Тигрокіготь не вірить у його відданість, нікуди не ділося.

Вояки кивнули і рушили вперед, новаки зосталися на самоті. Вони перезирнулися.

— То що ж робимо далі? — запитав Вогнелап.

— Як вони й казали, — відповів Круколап. — Слухаємо.

— І не патякаємо багато, — додав Сіролап.

Вогнелап понуро кивнув.

— Піду гляну, де там Тигрокіготь, — нявкнув він.

— А я пошукаю Левосерда, — мовив Сіролап. — Ти зі мною, Круколапе?

— Ні, дякую. Я піду шукати інших новаків, — відповів Круколап.

— Гаразд, зустрінемося пізніше, — нявкнув Вогнелап і пішов у напрямку, в якому щойно зник Тигрокіготь.

Вогнелап майже відразу відчув запах Тигрокігтя — той сидів посеред групи могутніх вояків, під Великим Каменем. Тигрокіготь саме говорив.

То була історія, яку Вогнелап уже неодноразово чув і в таборі. Тигрокіготь описував нещодавню бійку з мисливською групою Річкового Клану.

— Я боровся, як кіт із Лев’ячого Клану! Троє вояків напосілися на мене, хотіли втримати, але я розкидав їх. Так я бився з ними, аж поки двоє не впали без тями, а третій утік до лісу, як маленьке кошеня, що плаче за мамою.

Цього разу Тигрокіготь не згадував убивство Дубосерда як помсту за Рудохвостову смерть. «Мабуть, щоб не образити вояків Річкового Клану», — вирішив Вогнелап.

Він чемно дослухав історію до кінця, але знайомий запах постійно його відволікав. Щойно Тигрокіготь закінчив оповідь, Вогнелап обернувся і вирушив на солодкий запах, який долинав від гурту котів неподалік.

Виявилося, там, в оточенні цих котів, сидів Сіролап, але запах долинав не від нього. Навпроти Сіролапа, між двома котами з Річкового Клану, сиділа Плямолистка. Вогнелап сором’язливо поглянув на неї і сів поруч зі своїм другом.

— Вітряного Клану все так само і духу не чути, — нявкнув він до Сіролапа.

— Зустріч іще не почалася. Може, вони ще прийдуть, — відповів його друг. — Глянь, онде Носошморг. Очевидно, новий медикіт Тіньового Клану, — він кивнув на маленького біло-сірого кота, що сидів просто у центрі гурту.

— Я розумію, чому його називають Носошморгом, — зауважив Вогнелап.

Ніс медикота був вологий посередині та вкритий кірочкою довкола.

— Ага, — зневажливо загарчавши, відповів Сіролап. — Не розумію, чому його призначили медикотом, якщо він навіть власну застуду вилікувати не може.

Носошморг саме розповідав про траву, якою медикоти колись лікували дитячий кашлюк.

— Відколи Двоноги прийшли і заполонили ці краї твердою землею і дивними квітами, — скаржився він своїм тоненьким голосочком, — ця трава зникла, і кошенята помирають від холодів.

Коти, що зібралися довкола нього, завищали від обурення.

— Такого б ніколи не трапилося в часи великих котячих Кланів! — прогарчала чорна королева з Річкового Клану.

— Саме так! — нявкнула срібляста кицька. — Великі коти забили б кожного Двонога, який би наважився влізти в їхні угіддя. Якби Тигровий Клан досі населяв ці ліси, Двоноги не залізли б так глибоко на наші землі!

Вогнелап почув тихенький нявкіт Синьозірки:

— Взагалі-то, якби Тигровий Клан досі населяв ці ліси, навряд чи ми б їх населяли.

— Що таке Тигровий Клан? — нявкнув тоненький голосочок позаду. Вогнелап помітив біля себе маленького новака з іншого Клану.

— Тигровий Клан був одним із великих котячих Кланів, які колись населяли ліс, — тихенько пояснив Сіролап. — Тигровий Клан — то коти ночі, величезні, як коні, з чорними смугами. Далі є Лев’ячий Клан. Вони… — Сіролап завагався і наморщив чоло, намагаючись пригадати.

— О, я чув про них! — нявкнув котик. — Вони такі ж величезні, як і коти Тигрового Клану, з жовтим хутром і золотавими гривами, подібними до сонячного проміння…

Сіролап кивнув:

— І там був ще один, ЛяпоКлан або щось таке…

— Ти, мабуть, говориш про Леопардовий Клан, юний Сіролапе, — пролунав голос позаду них.

— Левосерде! — Сіролап привітався зі своїм наставником, приязно тицьнувши в нього носом.

Левосерд похитав головою у жартівливій зневірі:

— Ех, ви, молодняк. Хіба ви не знаєте історію? Леопардовий Клан — це найшвидші коти, великі й золотаві, позначені чорними відбитками лап. Саме Леопардовому Кланові ви маєте дякувати за свою швидкість і вміння полювати.

— Дякувати їм? Чому? — запитав котик.

Левосерд подивився вниз на маленького новака і відповів:

— Сьогодні у всіх котах є слід кожного із Кланів. Ми не стали б нічними мисливцями без предків із Тигрового Клану, любов до сонця ми успадкували від Лев’ячого Клану… — він зробив паузу. — А ти новак Тіньового Клану, чи не так? Скільки тобі повень?

Котик збентежено втупився в землю:

— Ш-шість повень, — промимрив він, уникаючи Левосердового погляду.

— Невеличкий, як для шести повень, — пробурмотів Левосерд. Тон його був незмінно лагідним, але погляд — серйозний і уважний.

— Моя мама теж була маленька, — знервовано відповів котик.

Він схилив голівку, позадкував і розчинився у натовпі котів, змахнувши своїм світло-брунатним хвостиком наостанок.

Левосерд повернувся до Вогнелапа і Сіролапа:

— Ну, він може і маленький, але йому принаймні цікаво. Якби ж то й ви двоє так само цікавились історіями, які оповідають ваші старійшини.

— Вибач, Левосерде, — нявкнули Вогнелап із Сіролапом, винувато перезирнувшись.

Левосерд добродушно зітхнув:

— Ох, та йдіть уже звідси обоє! Сподіваюся, наступного разу Синьозірка візьме новаків, які вміють цінувати почуте! — і, не зовсім щиро загарчавши, він прогнав їх геть від гурту.

— Ходімо, — нявкнув Сіролап, коли вони відійшли. — Глянемо, що там у Круколапа.

Круколап сидів посеред гурту новаків, які благали розповісти про битву проти Річкового Клану.

— Та ну, Круколапе, розкажи, що трапилось! — закликала гарненька чорно-біла кицька.

Круколап сором’язливо тупцював і хитав головою.

— Давай, Круколапе! — наполягала інша.

Круколап роззирнувся і помітив Вогнелапа з Сіролапом, які сиділи трішки осторонь гурту. Вогнелап підбадьорливо кивнув. Круколап змахнув хвостом на знак розуміння і почав історію. Попервах він трошки затинався, але з плином оповіді з його голосу зникло тремтіння, а його слухачі аж посхилялися вперед із широко розплющеними очима.

— Всюди літала шерсть, кров заляпала листя ожинових кущів, ясно-червона на зеленому. Я тільки-но відбився від величезного вояка, який з вереском побіг геть у кущі, коли це земля здригнулася і я почув крик вояка. То був Дубосерд! Рудохвіст промчав повз мене, писок його був закривавлений, шерсть потріпана. «Дубосерд мертвий!» — прокричав він. А тоді кинувся на допомогу Тигрокігтеві, який саме зітнувся з іншим вояком.

— Хто б подумав, що з Круколапа такий добрий оповідач… — враженим тоном промурмотів Сіролап.

Але Вогнелап думав про дещо інше. Що це щойно сказав Круколап? Що Рудохвіст убив Дубосерда? Але за словами Тигрокігтя, то Дубосерд убив Рудохвоста, а він, Тигрокіготь, помстився і вбив Дубосерда.

— Якщо Рудохвіст убив Дубосерда, хто ж тоді вбив Рудохвоста? — прошипів Вогнелап Сіролапу.

— Якщо хто що? — розгублено перепитав Сіролап. Він слухав Вогнелапа тільки краєм вуха.

Вогнелап похитав головою, щоб прочистити думки. «Круколап, очевидно, помилився, — подумав він, — він мав на увазі Тигрокігтя».

А оповідка Круколапа тим часом наближалася до завершення:

— Нарешті Рудохвіст відтягнув кота, який все завивав, від Тигрокігтя, і з усією силою Тигрового Клану пожбурив його в кущі.

Краєм ока Вогнелап помітив рухому тінь. Він роззирнувся і побачив Тигрокігтя, що сидів неподалік. Вояк крижаним поглядом прошивав Круколапа. Без гадки про близьку присутність наставника, Круколап продовжував відповідати на численні питання захопленої публіки.

— Які були передсмертні слова Дубосерда?

— Хіба ж не правда, що Дубосерд іще не програвав жодної битви?

Круколап відповів миттєво, голос його звучав чисто і дзвінко, а очі сяяли. Проте коли Вогнелап перевів погляд на Тигрокігтя, то побачив, що обличчя вояка спотворене жахом і люттю. Очевидно, Круколапова історія Тигрокігтеві геть не подобалася.

Вогнелап уже збирався було заговорити до Сіролапа, коли це гучний крик закликав усіх котів до тиші. Вогнелап мимоволі зітхнув із полегшенням, коли Круколап урвав мову, а Тигрокіготь відвернувся.

Вогнелап підвів голову, щоб глянути, хто кричав. Силуети трьох котів, відтінені сяйвом місяця, виднілися на вершечку Великого Каменя. То були Синьозірка, Зорелом і Кривозір.

Провідники Кланів починали збори. Але де ж провідник Вітряного Клану?

— Вони ж не почнуть збори без Високозорого? — тихесенько прошипів Вогнелап.

— Не знаю, — пробурмотів у відповідь Сіролап.

— Ви помітили? Тут немає жодного кота з Вітряного Клану, — прошепотів новак Річкового Клану, який сидів з іншого боку від Вогнелапа.

Вогнелап здогадувався, що подібні розмови зараз точаться повсюдно на галявині. Що більше котів збиралося під Великим Каменем, то гучнішим ставало перешіптування, яке й не думало заспокоюватись.

— Ми не можемо починати! — пролунав один голос понад шумом. — Де представники Вітряного Клану? Ми мусимо почекати, поки не з'являться всі Клани!

На вершині каменя Синьозірка виступила наперед. Її сіре хутро було майже біле у світлі місяця.

— Коти Кланів, ласкаво просимо! — чистим голосом нявкнула вона. — Це так, Вітряного Клану немає, але Зорелом хоче взяти слово, незважаючи на це.

Зорелом нечутно підійшов уперед і став поруч із Синьозіркою. Кілька секунд він оглядав юрбу своїми палючими помаранчевими очима. Тоді глибоко вдихнув і почав:

— Друзі! Сьогодні я прийшов до вас поговорити про потреби Тіньового Клану…

Але його перебив шквал нетерплячих голосів, який зірвався внизу:

— Де Високозорий? — верескнув один.

— Де вояки Вітряного Клану? — вигукнув інший.

Зорелом випростався на повний зріст і замахав хвостом:

— Як провідник Тіньового Клану я маю право звертатися до вас! — просоченим погрозою голосом прогаркотів він.

Довкола запала важка тиша. Вогнелап відчував їдкий сморід страху цієї юрби. Зорелом закричав:

— Усі ми знаємо, що через суворий сезон гололисту і пізній новолист ми опинилися практично без здобичі у своїх угіддях. А ще ми знаємо, що Вітряний Клан, Річковий Клан і Громовий Клан втратили багатьох кошенят через незвично пізні заморозки. Тіньовий Клан кошенят не втрачав. Ми загартовані проти холодних північних вітрів. Наші кошенята сильніші, ніж ваші, вже з моменту народження. Отож, у нас купа голодних ротів і майже немає здобичі, щоб їх нагодувати.

Притишена юрба жадібно ловила кожне слово.

— Потреби Тіньового Клану прості. Щоб вижити, нам потрібно збільшити мисливські угіддя. Ось чому я наполягаю, щоб ви дозволили воякам Тіньового Клану полювати на ваших землях.

Вражене, однак притишене гарчання прошелестіло юрбою.

— Поділитися мисливськими угіддями? — пролунав розлютований голос Тигрокігтя.

— Нечувано! — вигукнула плямиста королева з Річкового Клану. — Клани ніколи не ділилися правом на полювання.

— То Тіньовий Клан буде покарано за здоров'я його кошенят? — вигукнув Зорелом з Великого Каменя. — Хочете, щоб ми дивилися, як молодняк пухне від голоду? Ви мусите поділитися з нами тим, що маєте!

— Мусимо?! — розлютовано плюнув Дрібновух десь із тилу юрби.

— Мусите, — повторив Зорелом. — Вітряний Клан не захотів порозумітися з нами, тож нам довелося витурити їх з їхніх угідь.

В юрбі залунали розлючені вигуки, але вереск Зорелома глушив їх:

— Якщо доведеться, ми всіх вас повиганяємо з ваших угідь, щоб прогодувати наших голодних кошенят!

Нараз запанувала тиша. Вогнелап почув, як на краю галявини новак Річкового Клану спробував щось сказати, але старші його швидко зацитькали.

Задоволений тим, що він привернув загальну увагу, Зорелом продовжив:

— Щороку Двоноги нищать усе більше наших земель. Хоча б один Клан мусить залишатися сильним, якщо всі Клани хочуть вціліти. Тіньовий Клан процвітає, доки ви боретеся за виживання. Можливо, настане час, коли ми будемо потрібні вам для захисту.

— Ти сумніваєшся у нашій силі? — зашипів Тигрокіготь.

Його бліді очі загрозливо втупились у провідника Тіньового Клану, а могутні плечі заграли напругою.

— Я не вимагаю відповіді негайно, — Зорелом проігнорував виклик вояка. — Вам потрібно піти і гарненько обміркувати мої слова. Подумайте, що для вас краще: поділитися з нами здобиччю чи стати вигнанцями, приреченими на блукання і голод?

Вояки, старійшини і новаки перезиралися, не вірячи своїм вухам. Вичікувальну паузу обірвав Кривозір, який виступив наперед.

— Я вже погодився надати Тіньовому Клану деякі права на ловлю здобичі в річці, що тече через наші землі, — тихенько нявкнув він, дивлячись униз на свій Клан.

На цих словах свого провідника коти Річкового Клану закричали від жаху і приниження:

— Ми ж навіть не радилися! — вискнула сріблясто-сіра кицька.

— Я вважаю, що так буде краще для нашого Клану. Для всіх Кланів, — пояснив Кривозір, і в його голосі відчувалася вся важкість, з якою йому далося це рішення. — У річці вдосталь риби. Краще поділитися здобиччю, аніж проливати кров у боротьбі за неї.

— А що ж Громовий Клан? — крекнув Дрібновух. — Синьозірко! Ти що, теж пристала на цю безглузду вимогу?

Синьозірка незмигно зустріла погляд старого кота:

— Я ні про що не домовлятимусь із Зореломом, аж доки не обговорю його пропозицію із Кланом після Зборища.

— Ну, це вже щось, — пробурмотів Сіролап на вухо Вогнелапові. — Покажемо їм, що ми не такі м’якотілі, як цей жовтопузий Річковий Клан.

Зорелом знову заговорив, його голос лунав зверхньо і потужно після капітуляції Кривозора:

— Також у мене є важливі новини, що стосуються безпеки ваших кошенят. Кішка із Тіньового Клану стала вигнанкою, зневаживши вояцьку присягу. Ми вигнали її з табору, але не знаємо, де вона зараз. Ззовні вона стара та немічна, але кусається, ніби кішка з Тигрового Клану.

Вогнелапове хутро настовбурчилося. Зорелом говорив про Жовтоіклу? Він нашорошив вуха, намагаючись нічого не пропустити.

— Вона небезпечна. Застерігаю вас — не пропонуйте їй притулок. І… — Зорелом зробив драматичну паузу, — аж доки її не спіймають і вб’ють, закликаю вас усіх пильнувати своїх кошенят.

Знервоване гарчання котів Громового Клану підказало Вогнелапові, що вони теж подумали про Жовтоіклу. Стара кішка не зробила нічого, щоб сподобатися котам, які неохоче прийняли її. Вогнелап розумів, що неважко буде скерувати їхню ненависть на неї — вистачить навіть слів такого ницого ворога, як Зорелом.

Щойно Зорелом зістрибнув із Великого Каменя, вояки негайно оточили його, і вони всі разом попрямували геть від Чотиридерева, назад на землі Тіньового Клану. Решта котів Тіньового Клану йшли слідом, серед них і котик-недоросток, якого щойно розпитував Левосерд. Але серед інших новаків Тіньового Клану цей котик більше не здавався дрібним — вони всі були маленькі та вутлі, схожі радше на три-чотиримісячних кошенят, аніж на дорослих новаків.

— І що ти про це думаєш? — тихенько нявкнув Сіролап.

Круколап втрутився в бесіду, перш ніж Вогнелап устиг відповісти:

 — Що ж тепер буде? — вискнув він. Його шерсть настовбурчилася, а очі розплющилися ще ширше, ніж завжди.

Вогнелап не відповів. Старійшини Громового Клану зібралися неподалік, тож він з усіх сил намагався почути, що вони скажуть.

— Йшлося, очевидно, про Жовтоіклу, — прогарчав Дрібновух.

— Так, вона цими днями накинулася на наймолодше кошеня Злотоквітки, — понуро пробурмотіла Рябохвоста.

— А ми оце пішли собі, залишивши табір геть незахищеним! — вискнула Одноока, яка зараз, здавалося, без проблем усіх чула.

— Я намагався пояснити, що вона небезпечна для нас усіх, — прошипів Темносмуг. — Зараз Синьозірці варто прислухатися до розуму і позбутись її, перш ніж вона скривдить когось із малечі!

Тигрокіготь підвівся і підійшов до гурту:

— Ми мусимо негайно повертатися до табору і розібратися з цією відступницею! — закричав він.

Вогнелап більше не слухав. У нього паморочилося в голові. Відданий Клану, він просто не міг повірити, що Жовтоікла могла бути небезпечною для кошенят. Злякавшись за життя старої кицьки, із тягарем запитань, на які лише вона могла відповісти, він кинувся геть від Сіролапа і Круколапа, не сказавши ні слова.

Вогнелап блискавкою злетів на схил і помчав крізь ліс. Він помилявся щодо Жовтоіклої? Якщо він попередить її про небезпеку, чи не похитне це його власне становище у Клані?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 13

Вогнелап добіг до верхівки яру і поглянув униз на табір. Його дихання пришвидшилося, а лапи були слизькі від роси. Він принюхався і зрозумів, що був сам. У нього все ще був час, щоб поговорити з Жовтоіклою, перш ніж інші повернуться зі Зборища. Він тихо сплигнув донизу кам’янистим схилом і непомітно прослизнув ялівцевим тунелем.

У таборі було ще тихо, чути було лише зітхання сплячих котів. Вогнелап швидко пробрався краєм галявини до гнізда Жовтоіклої. Стара медикицька скрутилася калачиком на своїй моховій підстилці.

— Жовтоікло, — швидко шепнув він. — Жовтоікло! Прокидайся, це важливо!

Її помаранчеві очі розплющилися, вона намагалася роздивитися щось у місячному світлі.

— Я не спала, — тихо нявкнула Жовтоікла. Голос її був спокійний і бадьорий. — Ти прийшов до мене прямо зі Зборища? Отже, ти все знаєш, — вона повільно моргнула і відвела погляд. — То Зорелом дотримався обіцянки.

— Якої обіцянки? — Вогнелап був спантеличений. Здавалося, Жовтоікла знала, що відбувається, краще за нього.

— Гордий провідник Тіньового Клану пообіцяв вигнати мене з усіх Кланових угідь, — сухо відповіла Жовтоікла. — Що він сказав про мене?

— Він попередив, що наші кошенята в небезпеці, доки ти живеш з нами. Він не назвав твого імені, але Громовий Клан здогадався, кого він мав на увазі. Ти повинна піти звідси, доки інші не повернулися. Тобі загрожує небезпека!

— Ти хочеш сказати, що всі повірили Зореломові? — Жовтоікла прищулила вуха і розлючено махнула хвостом.

— Так! — нявкнув Вогнелап. — Темносмуг каже, що ти небезпечна. Інші коти бояться того, що ти можеш вчинити. Тигрокіготь планує повернутися і… я не знаю… гадаю, що тобі потрібно залишити табір до того, як вони прийдуть!

Здалеку почулися розлютовані верески котів. Жовтоікла важко підвелася. Вогнелап допоміг їй поштовхом, його думки все ще вирували питаннями.

— Що мав на увазі Зорелом, коли казав пильно стежити за своїми кошенятами? — він не міг не запитати. — Справді ти би їм щось заподіяла?

— Я би що?

— Ти би скривдила наших кошенят?

Жовтоікла роздула ніздрі й пильно подивилася на нього:

— А ти як думаєш?

Вогнелап зустрів її погляд незмигно.

— Думаю, що ні. Я не вірю, що ти б могла скривдити кошенятко. Але навіщо Зореломові таке казати?

Галас котів наближався, а заразом і запах агресії і люті. Жовтоікла дико водила поглядом.

— Біжи! — крикнув Вогнелап. Її безпека була важливіша за його цікавість.

Та Жовтоікла стояла на місці й вдивлялася в нього. Раптом її погляд став спокійним.

— Вогнелапе, тепер ти віриш, що я не винна, і я вдячна тобі за це. Якщо ти мені віриш, то й інші зможуть. Знаю, що Синьозірка захоче мене вислухати. Я не можу тікати вічно, я надто стара. Зостануся тут і погоджусь із будь-яким рішенням Клану, — вона зітхнула і важко опустилася на свої кістляві лапи.

— Але як щодо Тигрокігтя? Якщо він…

— Він упертюх, і він розуміє, яку владу має над іншими котами Клану — вони перед ним благоговіють. Але навіть він не перечитиме Синьозірці.

Шурхіт у підліску за краєм табору сповістив Вогнелапа про наближення котів.

— Іди геть, Вогнелапе, — шикнула Жовтоікла, оскалюючи на нього свої зіпсовані зуби. — Не треба, щоб тебе бачили зараз зі мною, бо ще втрапиш у халепу. Ти вже ніяк мені не допоможеш. Вір у свою провідницю і дозволь їй вирішувати мою долю.

Вогнелап усвідомив, що Жовтоікла вже прийняла рішення. Він тикнув носом у її плямисте хутро, а тоді тихо прокрався у тінь, щоб спостерігати.

З ялівцю з’явилися коти — першими Синьозірка з Левосердом. За ними йшли Морозошубка і Верболоза.

Морозошубка негайно відділилася від групи і побігла до ясел; хутро на її хвості настовбурчилося від хвилювання. Тигрокіготь і Темносмуг вийшли пліч-о-пліч на галявину, обоє похмурі. Інші прямували слідом, а в самому кінці були Круколап із Сіролапом. Вогнелап приєднався до друзів, як тільки їх помітив.

— Ти побіг попередити Жовтоіклу, чи не так? — прошепотів Сіролап, коли Вогнелап опинився біля нього.

— Так, — зізнався той. — Але вона не хоче тікати. Вона довіряє справедливості Синьозірки. Хтось помітив мою відсутність?

— Лише ми, — відповів Круколап.

Коти, які залишались у таборі, почали прокидатися. Вони відчули запах агресії та напругу в голосах тих, хто повернувся. Усі прибігли на галявину з високо піднятими хвостами.

— Що скоїлося? — запитав вояк, якого звали Вітрогон.

— Зорелом вимагав поділитися з Тіньовим Кланом угіддями для полювання! — відповів Левосерд досить голосно, щоб почули усі коти.

— І він попередив нас про зрадницю, яка загрожує нашим кошенятам! — додала Верболоза. — Це точно Жовтоікла!

Над натовпом пронісся роздратований нявкіт.

— Тихо! — наказала Синьозірка, скочивши на Високий Камінь. Коти інстинктивно розсілися напроти неї.

Гучний виск змусив усіх котів, як одного, повернути голови в напрямку поваленого дерева, біля якого спали старійшини. Тигрокіготь і Темносмуг грубо тягли Жовтоіклу з її гнізда. Вона розлютовано вищала, поки вони не витягли її на галявину і не кинули перед Високим Каменем. Вогнелап відчув, як кожнісінький м’яз у його тілі напружився. Недовго думаючи, він прийняв низьку стійку, готовий накинутись на мучителів Жовтоіклої.

— Зачекай, Вогнелапе, — прогарчав Сіролап йому на вухо. — Нехай Синьозірка розбереться.

— Що відбувається? — суворо запитала Синьозірка, зістрибуючи з Високого Каменя і дивлячись на своїх вояків. — Я не наказувала нападати на нашого в’язня.

Тигрокіготь і Темносмуг негайно відпустили Жовтоіклу, яка впала в пилюку і зашипіла, відпльовуючись.

Морозошубка вийшла з ясел і проштовхалася крізь юрбу на вільне місце перед Кланом.

— Ми встигли, — з полегшенням видихнула вона. — Кошенята в безпеці!

— Звісно, в безпеці! — відрізала Синьозірка.

Морозошубка, здавалося, сторопіла.

— Але… ти ж таки виженеш Жовтоіклу звідси, правда? — нявкнула вона, широко розплющивши свої блакитні очі.

— Вигнати її? — кинув Темносмуг, випускаючи кігті. — Та ми її вбити повинні, негайно!

Синьозірка перевела пронизливий погляд своїх блакитних очей на розлютоване обличчя Темносмуга:

— І що ж вона скоїла? — спокійним, аж крижаним тоном запитала провідниця.

Вогнелап затамував подих.

— Ти ж була на Зборищі! Зорелом сказав, що вона… — почав Темносмуг.

— Зорелом лише сказав, що десь у лісах бродить відступник, — нявкнула Синьозірка, загрозливо стишивши голос. — Він не назвав ім’я Жовтоіклої. Кошенята в безпеці. І доки вона в моєму Клані, Жовтоіклій не буде завдано жодної шкоди.

Слова Синьозірки зустріли тишею, а Вогнелап полегшено зітхнув.

Жовтоікла глянула на Синьозірку і примружила очі на знак поваги.

— Я піду хоч зараз, якщо ти захочеш, Синьозірко.

— Не треба, — відповіла Синьозірка. — Ти нічого не зробила. Тут ти у безпеці.

Провідниця Громового Клану підвела погляд на юрбу котів, що оточили Жовтоіклу, і нявкнула:

— Час поговорити про те, що справді нам загрожує. Зорелом. Ми вже почали готуватися до нападу Тіньового Клану. Ми продовжимо підготовку, посилимо прикордонну варту. Вітряного Клану більше немає. Річковий Клан дозволив воякам Тіньового Клану полювати на своїх угіддях. Громовий Клан залишився сам на сам проти Зорелома.

Серед котів прошелестів шепіт незгоди, і Вогнелап відчув, як його хутро вичікувально настовбурчилося.

— То ми не погоджуємося на вимоги Зорелома? — нявкнув Тигрокіготь.

— Ніколи раніше Клани не ділилися мисливськими правами, — відповіла Синьозірка. — Їм завжди вдавалося забезпечити себе на власних землях. Я не бачу жодної причини це змінювати.

Тигрокіготь схвально кивнув.

— Але чи можемо ми оборонитися від нападу Тіньового Клану? — тремтячим голосом запитав Дрібновух. — Вітряний Клан не зміг! Річковий навіть не спробував!

Синьозірка спокійно подивилась у його старечі очі.

— Ми мусимо спробувати. Ми не віддамо наші землі без бою.

Вогнелап побачив, як коти на галявині кивають на знак згоди.

— Завтра я вирушу до Місяцескелі, — оголосила Синьозірка. — Вояки Зоряного Клану дадуть мені необхідні сили, щоб провести Громовий Клан крізь ці темні часи. Вам усім потрібно відпочити. Коли розпочнеться день, потрібно буде чимало зробити. А зараз я хочу поговорити з Левосердом.

Не кажучи більше ні слова, вона повернулася і рушила до свого кубла.

Вогнелап помітив вираз здивування, що зринув у очах деяких котів, коли Синьозірка згадала Місяцескелю. Тепер же Клан миттю розбився на групки, які притишеними голосами збуджено про щось нявкотіли.

— Що таке Місяцескеля? — запитав Вогнелап у Сіролапа.

— Ця скеля глибоко під землею, і вона сяє в темряві, — прошепотів Сіролап. Його голос лунав хрипко від побожного жаху. — Усі провідники Кланів повинні провести біля Місяцескелі одну ніч, коли їх обирають. Там духи Зоряного Клану діляться з ними.

— Діляться з ними чим?

Сіролап похнюпився.

— Не знаю, — визнав він. — Знаю тільки, що провідник повинен переспати ніч біля каменя, а уві сні до нього приходять особливі видіння. Після цього провідники одержують дар дев’яти життів, а до імені додається «зірка».

Вогнелап дивився, як Жовтоікла повзе назад у своє гніздечко. Скидалося на те, що жорстока поведінка Тигрокігтя роз’ятрила її стару рану. Бредучи назад до новацького кубла, Вогнелап вирішив завтра вранці попрохати у Плямолистки ще макового насіння.

— То що ж сталося? — нетерпляче нявкнув Порохолап, вистромивши голову з кубла. Він, здавалося, забув усю свою неприязнь до Вогнелапа за прагненням почути про Зборище.

— Все, як передбачав Довгохвіст. Зорелом почав вимагати права на полювання… — розпочав Сіролап.

Пісколапка з Порохолапом сиділи і слухали, а Вогнелап оглядав табір. Він розрізняв обриси Синьозірки і Левосерда, які, тісно присунувшись одне до одного, сиділи біля входу в її кубло і про щось гарячково перемовлялись.

Тоді він помітив невеличку постать Круколапа біля входу до вояцького лігва. Поруч із ним стояв Тигрокіготь. Вогнелап бачив, як Круколапові вуха аж прищулились, ніби молодий кіт намагався ухилитися від лютих слів Тигрокігтя. Темний, удвічі більший за нього вояк нависав над ним, зуби та очі Тигрокігтя поблискували в місячному сяйві. Що він казав Круколапові? Вогнелап уже збирався підповзти ближче й послухати, коли це Круколап позадкував, розвернувся і прожогом кинувся через усю галявину.

Вогнелап привітався з Круколапом, коли той добіг до новацького кубла, але переляканий друг його навряд чи й помітив. Навпаки, без жодного слова він кинувся всередину.

Вогнелап тільки-но хотів піти за ним, але помітив, що наближається Левосерд.

— Що ж, — нявкнув воєвода, підходячи впритул до новаків. — Здається, що Вогнелап, Сіролап і Круколап скоро досягнуть важливого етапу свого тренування.

— Якого? — захоплено нявкнув Сіролап.

— Синьозірка хоче, щоб ви супроводжували її під час подорожі до Місяцескелі! — Левосерд помітив збентеження на обличчях Порохолапа і Пісколапки, тому додав: — Ви двоє не переймайтесь, ваша мандрівка відбудеться невдовзі. Проте зараз Громовому Клану потрібні ваші сила і навички  у таборі. Я також зостануся тут.

Вогнелап дивився повз Левосерда на свою провідницю. Вона ходила від одного гурту вояків до іншого, роздаючи вказівки. «Чому вона обрала саме мене для мандрівки?» — дивувався він.

— Вона хоче, щоб зараз ви відпочили, — продовжив Левосерд. — Але спершу підіть до Плямолистки і візьміть у неї зілля, потрібне усім для подорожі. Дорога далека. Вам знадобиться щось, що додасть сили і притлумить апетит. У вас не буде часу на полювання.

Сіролап кивнув. Вогнелап, нарешті відірвавши погляд від Синьозірки, також кивнув.

— Де Круколап? — запитав Левосерд.

— Він у гнізді неподалік, — відповів Вогнелап.

— Добре. Нехай спить. Візьмете зілля і для нього, — нявкнув Левосерд. — І гарно відпочиньте. Вирушаєте на світанку, — він змахнув хвостом і попрямував назад до кубла Синьозірки.

— Так, добре, — нявкнула Пісколапка. — Тобі пора йти до Плямолистки.

Вогнелап шукав підступ, але не знаходив. Зараз не було часу для заздрощів. Усі коти Клану, здається, об’єдналися супроти загрози Тіньового Клану.

Вогнелап із Сіролапом швидко попрямували до кубла Плямолистки. В ялівцевому тунелі було темно. Навіть світло повні не пробивалося крізь чагарі.

Плямолистка, здавалося, тільки й чекала, щоб Вогнелап із Сіролапом вийшли на її яскраво освітлену галяву.

— Ви прийшли взяти трави для подорожі? — нявкнула вона.

— Так, будь ласка, — відповів Вогнелап. — А Жовтоіклій, здається, потрібне ще макове насіння. Її рани знову відкрилися.

— Я дам їй ще трохи, коли ви підете, а ваші трави для подорожі вже готові.

Плямолистка вказала на дбайливо згорнуте листя:

— Тут вистачить на вас трьох. Темно-зелена трава притлумить ваш голод у дорозі. Інша дасть вам сили. З’їжте обидві, перш ніж іти. Не так смачно, як свіжина, але присмак невдовзі зникне.

— Дякую, Плямолистко, — нявкнув Вогнелап.

Він повернувся та підняв один згорток. Коли він схилив голову, Плямолистка потяглася до новака і ніжно потерлася носом об його щоку. Вогнелап вдихнув її солодкий, теплий запах і замуркотів на знак подяки.

Сіролап підняв інші два згортки, друзі повернулися і пішли назад у тунель.

— Щасти вам! — гукнула їм навздогін Плямолистка. — Безпечної подорожі!

Вони підійшли до входу в кубло і поклали зілля на землю.

— Ну, я сподіваюся, ці трави не зовсім гидотні, — пробурмотів Сіролап.

— До Місяцескелі, мабуть, далеко. Нам іще ніколи не давали трав. Ти знаєш, де це? — запитав Вогнелап.

— Поза землями Кланів, серед Високих Каменів. Вона глибоко під землею, у місці, яке називається Уста Матері.

— Ти там уже бував? — Вогнелапа вразило те, скільки Сіролап знає про це таємниче місце.

— Ні, але всі новаки повинні здійснити туди мандрівку, перш ніж стати вояками.

Від думки про те, щоб стати вояком, Вогнелапові очі засяяли від захвату, а він сам випростався, щоб здаватися вищим.

— Не розкочуй губу. Нам ще треба закінчити тренування! — застеріг Сіролап, ніби прочитавши його думки.

Вогнелап глянув угору, крізь листяне шатро, на зірки, що мерехтіли у чорному небі над його головою. Уже звернуло за місяцепік.

— Треба трохи поспати, — нявкнув він.

Але сам не міг уявити, як заснути. У його голові безнастанно крутилися думки про завтрашню пригоду. Участь у Зборищі, мандрівка до Місяцескелі — яким далеким зараз здавалося його домашнє життя!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 14

Холод пробирав Вогнелапа до кісток, коли темрява згустилася довкола нього. Він нічого не чув, а його ніздрі наповнював затхлий запах сирої землі.

Раптом нізвідки перед ним блиснула яскрава світляна куля. Він відхилив голову і зажмурився. Куля сліпила холодним світлом, ніби зоря, а тоді змигнула і зникла так само швидко, як і з’явилася. Темрява розсіялася, і Вогнелап помітив, що знаходиться у лісі. Його заспокоювали знайомі запахи дерев. Він вдихав вологі аромати зелені, і його тілом розпливався спокій.

З-за дерев зненацька почувся жахливий шум. У Вогнелапа настовбурчилося хутро. Це були верески нажаханих котів, які вибігали з кущів. Вогнелап упізнав запахи Громового Клану, коли ті пробігали повз нього. Він стояв, немов прибитий до землі, не в змозі поворухнутися. За першими прибігли великі коти, здоровенні темні вояки; їхні очі палали жорстокістю. Воїни прогриміли повз нього, збиваючи ґрунт своїми масивними лапами з оголеними кігтями. Раптом із тіней Вогнелап почув високий відчайдушний крик, сповнений жалю. Сіролап!

Вогнелап прокинувся нажаханий. Його сон відступив, залишивши дзвін у вухах і настовбурчене хутро. Він розплющив очі й побачив обличчя Тигрокігтя, який зазирав до гнізда. Вогнелап миттю прийшов до тями і скочив на рівні.

— Щось трапилося, Вогнелапе? — запитав Тигрокіготь.

— Просто сон, — пробелькотів Вогнелап.

Тигрокіготь зацікавлено на нього подивився, а тоді прогарчав:

— Буди інших. Скоро вирушаємо.

За гніздом небо зазоріло світанком, а на папороті блищала роса. День обіцяв бути теплим, коли зійде сонце, але світанкова вологість нагадала Вогнелапові, що незабаром падолист.

Вогнелап, Сіролап і Круколап швидко проковтнули трави, що їм дала Плямолистка. Тигрокіготь і Синьозірка спостерігали за ними, готові рушати. Решта табору ще спала.

— Ох! — жалівся Сіролап. — Я знав, що вони будуть гіркими. Чому ми не могли з’їсти просто жирненьку мишку?

— Ці трави значно довше стримуватимуть лютий голод, — відповіла Синьозірка. — І вони додадуть тобі сили. Перед нами довга дорога.

— А ти свої вже з’їла? — запитав Вогнелап.

— Мені не можна їсти, якщо я сьогодні збираюся ділити сни із Зоряним Кланом біля Місяцескелі, — відповіла Синьозірка.

Вогнелап відчув поколювання в лапах від цих слів. Він вже не міг дочекатися початку подорожі. Страх від нічного сну відступив завдяки світанковому світлу і знайомим голосам. Усе, що залишилося в пам’яті, — це яскраве світло, тож на словах Синьозірки він знову відчув радісне збудження.

П’ятеро котів вийшли з табору і рушили крізь ялівцевий тунель.

Левосерд саме повертався з патрулем.

— Безпечної подорожі, — побажав він.

Синьозірка кивнула:

— Я знаю, що можу довірити тобі табір, — відповіла вона.

Левосерд глянув на Сіролапа і схилив голову.

— Пам’ятай, — нявкнув він, — що ти вже майже вояк. Не забудь, чого я тебе навчав.

Сіролап захоплено подивився на вчителя.

— Я завжди пам’ятатиму, Левосерде, — сказав він і торкнувся головою широкого золотавого боку вояка.

Вони попрямували до Чотиридерева. Це був найкоротший шлях, який проходив через територію Вітряного Клану. Високі Скелі були за нею.

Вогнелап спустився схилом до Великого Каменя; у повітрі все ще відчувалися запахи вчорашнього Зборища. Коти перейшли галявину і піднялися схилом з іншого боку до території Вітряного Клану. Кущистий схил ставав крутішим і більш скелястим з кожним кроком, і згодом котам доводилося перестрибувати з кругляка на кругляк.

Вогнелап зупинився, коли вони дісталися верхівки. Перед очима пролягла пласка широка рівнина. Вітер різкими поривами колихав траву і схиляв дерева. Ґрунт був кам’янистий, і довкруж, куди сягало око, було видно оголені скелі.

У повітрі все ще відчувався запах Вітряного Клану, але він був геть слабкий. Утім, значно краще вчувалися і насторожували свіжі помітки котів Тіньового Клану.

— Всі Клани мають право на безпечний прохід до Місяцескелі, але, здається, у Тіньового Клану немає більше пошани до вояцького кодексу, тож пильнуйте, — застерегла Синьозірка. — Зрештою, ми не маємо права полювати поза нашими угіддями. Ми мусимо дотримуватися кодексу, навіть якщо Тіньовий Клан цього не робить.

Коли зійшло сонце, вони перейшли рівнину по стежках через болото. Вогнелап із дитинства звик до прихистку дерев. Без їхньої тіні його вогняне хутро обважніло і пекло, а спина ніби горіла. Тому він радів постійному вітрові, що дув із лісу.

Раптово Тигрокіготь завмер.

— Обережно! — шикнув він. — Я відчуваю запах патруля Тіньового Клану.

Вогнелап та інші коти задерли носи і почули у вітрі запах вояків Тіньового Клану.

— Вони з підвітряного боку, тож не дізнаються, що ми тут, якщо ми не зупинятимемося, — нявкнула Синьозірка. — Але нам потрібно поспішити. Якщо вони йдуть вперед, то знайдуть нас. Ми вже недалеко від межі території Вітряного Клану.

Вони пришвидшили рух, перестрибуючи через каміння і пробираючись через багнюку. Через кожні кілька кроків Вогнелап принюхувався до повітря і озирався, видивляючись патруль Тіньового Клану. Та з часом запах послабшав. «Вони, мабуть, повернулися», — з полегкістю подумав новак.

Нарешті всі дісталися до краю нагір’я. Ландшафт різко змінився до невпізнанності — це робота Двоногів. Широкі стежки перетинали зелені й золотаві луги, маленькі гайки купчилися то тут, то там, і повсюди були розкидані гнізда Двоногів. На відстані Вогнелап побачив широкий сірий шлях і відчув кислотний сморід, який обпік йому горло.

— То Громошлях? — запитав він у Сіролапа.

— Так, — відповів Сіролап. — Він проходить від території Тіньового Клану. Бачиш Високі Камені за ним?

Вогнелап подивився в далечінь. В одному місці небокрай різко випинався вгору гострим і голим шпилем.

— Ми мусимо перейти через Громошлях?

— Так, — нявкнув Сіролап. Його голос звучав сильно і впевнено, майже весело; він був готовий до складної подорожі.

— Ходімо! — нявкнула Синьозірка. Вона рушила вперед. — Ми будемо там ще до сходу місяця, якщо не збавлятимемо темпу.

Вогнелап разом з іншими пішов за нею вниз горбком, віддаляючись від порожніх угідь Вітряного Клану до густозаселеної території Двоногів.

Тримаючись обабіч огорожі, коти продовжували свій шлях. Двічі Вогнелап відчув запах здобичі з кущів, але трави Плямолистки робили свою справу, стримуючи його голод. Сонце все ще пекло йому в спину, незважаючи на тіні від живоплоту.

Вояки обминули гніздо Двоногів. Воно стояло на широкій платформі із твердого білого каменю, з меншими гніздами обабіч. Коти плазом перебралися повз огорожу, яка оточувала білий камінь. Раптовий шквал гавкоту і гарчання змусив їх обернутися.

Собаки! Вогнелапове серце стрибнуло у п’яти. Він вигнув спину, його хутро настовбурчилося від голови до кінчика хвоста.

Тигрокіготь поглянув через огорожу.

— Не переймайтеся, вони прив’язані! — шепнув він.

Вогнелап подивився на двох псів, які шкреблися на камені не більше, ніж за десять хвостів від нього. Вони були зовсім не схожі на тих розпещених домашніх цуциків, які жили в садах Двоногів. Ці істоти впивалися у нього диким, убивчим поглядом. Вони рвалися з ланцюгів і стрибали на задні лапи. Вони гарчали, гавкали й оскалювали величезні зуби, доки крик невидимого Двонога їх не втихомирив. Коти пішли далі.

Сонце вже почало сідати, коли вони дійшли до Громошляху. Синьозірка подала сигнал зупинитися і почекати під огорожею. Вогнелап спостерігав, як величезні монстри проносилися перед ним туди й назад; очі й горло в нього пекли від їдкого диму.

— Ми підемо по одному, — нявкнув Тигрокіготь. — Круколапе, ти перший.

— Ні, Тигрокігтю, — перервала його Синьозірка. — Я піду першою. Не забувай, що новаки вперше перетинають дорогу. Я покажу їм, як це робити.

Вогнелап дивився на провідницю, як вона крокувала до краю Громошляху і дивилась вгору і вниз. Вона спокійно чекала, поки монстри один за одним проїжджали повз неї, куйовдячи її хутро. Коли оглушливий рявкіт на хвилину зупинився, вона помчала на інший бік.

— Твоя черга, Круколапе. Тепер ти знаєш, що робити, — пронявчав Тигрокіготь.

Вогнелап побачив, як Круколапові очі округлилися від страху. Він знав, як почувається його друг. Він відчував власний запах страху. Маленький чорний кіт покрокував до краю дороги. На ній було спокійно, але Круколап вагався.

— Іди! — шикнув Тигрокіготь.

Круколапові м’язи напружилися, коли він приготувався бігти. Земля почала дрижати під його лапами. Здалека показалася потвора і прогуркотіла повз нього. Чорний кіт на мить зупинився, а тоді побіг до Синьозірки. Велика потвора, яка неслася в іншому напрямку, підняла пилюку там, де ще секунду тому були його лапи. Вогнелап відчув, як дрижить власне хутро, і глибоко вдихнув, щоб заспокоїтися.

Сіролапові пощастило. Довге затишшя дозволило йому безпечно перейти дорогу. Тоді настала Вогнелапова черга.

— Ходи, — гаркнув Тигрокіготь.

Вогнелап подивився на нього, тоді на Громошлях і вийшов з-під огорожі. Він вичекав на межі, як показала Синьозірка. Потвора наближалася до нього. Вогнелап подивився на неї. «Після цієї», — подумав він і почекав, доки вона проїде. Та раптом чітко усвідомив, що чудовисько з’їхало з Громошляху і прямує по траві. Воно мчало прямо на нього! З отвору на боці потвори виглядав Двоног. Вогнелап відскочив назад, висунувши пазурі; його відкинув шквал вітру від чудовиська, яке прогуркотіло за вус від нього. Тремтячи, кіт пригнувся у багнюці й спостерігав, як воно повернуло назад на шлях і зникло з очей. Крізь шум крові, яка стугоніла у нього у вухах, Вогнелап зрозумів, що на Громошляхові знову спокійно, і погнав на інший бік швидше, ніж коли-небудь у житті.

— Я вже думав, що тобі кінець! — скрикнув Сіролап, коли Вогнелап врізався в нього, майже збивши з лап.

— Я теж! — задихався Вогнелап. Він намагався перестати тремтіти і повернувся, щоб подивитися, як позаду переходить дорогу Тигрокіготь.

— Двоноги! — відрубав він, як тільки дістався до них.

— Ти хочеш перепочити, перш ніж ми рушимо? — запитала Синьозірка у Вогнелапа.

Вогнелап глянув угору. Сонце було вже низько.

— Ні, — відповів він. — Зі мною все гаразд.

Насправді він так несамовито відскочив від потвори, що його лапи нили від болю і знесилення.

Коти пішли далі за Синьозіркою. По цей бік Громошляху земля була темніша, а трава здавалася жорсткішою. Коли вони дісталися до підніжжя Високих Каменів, трава перейшла у голий кам’янистий ґрунт, де-не-де вкритий вересом. Рельєф полого піднімався. Вершина пагорба була скеляста, у ній відбивався помаранчевий захід сонця.

Синьозірка ще раз зупинилася. Вона сіла на теплому камені, який був достатньо широкий, щоб умістити всіх п’ятьох котів одне коло одного.

— Дивіться, — нявкнула вона, показуючи носом у бік схилу перед нею. — Це Уста Матері.

Вогнелап глянув угору. Сонячне світло засліплювало його, а схил був захований у тіні.

Коти чекали в повній тиші. Поступово, коли за Високі Камені сідало сонце, Вогнелап почав розпізнавати вхід до печери — квадратну чорну діру, яка зяяла під кам’яною аркою.

— Ми почекаємо тут, доки підніметься місяць, — нявкнула Синьозірка. — Якщо ви голодні, можете пополювати, а тоді трохи відпочити.

Вогнелап зрадів нагоді повечеряти. Він був страшенно голодний. Сіролап почувався так само. Він скочив у вересовий кущ, йдучи на запах здобичі. Вогнелап і Круколап пішли за ним. Тигрокіготь попрямував у протилежний бік, а Синьозірка залишилася на місці. Вона сиділа спокійно й тихо, незмигно дивлячись на Уста Матері.

Троє новаків наловили багато здобичі. Разом із Тигрокігтем вони зібралися на кам’янистому схилі й добре поїли.

Опісля коти відпочили біля своєї провідниці, доки камінь, на якому вони лежали, не охолов, а все навколо не заполонили холодні чорні тіні. Тільки тоді Синьозірка гукнула:

— Ходімо. Вже час.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 15

Синьозірка підвелася і попрямувала до Уст Матері. За нею рухався Тигрокіготь, ступаючи їй точно услід.

— Давай, Круколапе, — покликав Сіролап.

Круколап усе ще сидів на камені, втупивши погляд у скелі. На оклик Сіролапа він підвівся і поволі пішов слідом. Вогнелап зауважив, що його друг заледве зронив слово впродовж цілої мандрівки. «Він просто переживає через Тіньовий Клан чи його непокоїть щось інше?» — замислився над питанням Вогнелап.

Усього за кілька секунд коти досягли Уст Матері. Вогнелап стояв у проході й вдивлявся всередину. За кам’яною аркою було темніше, ніж у найзахмаренішу ніч. Вогнелап примружував очі, намагаючись розібрати, куди провадить тунель, але не бачив там нічогісінько.

Позаду нього Сіролап із Круколапом нервово крутили головами, розглядаючи вхід. Здавалося, навіть Тигрокіготь почувався ніяково від цієї чорної діри попереду.

— Як нам знайти дорогу в такій темряві? — запитав він.

— Я знайду, — сказала Синьозірка. — Просто йдіть на мій запах. Круколапе, Сіролапе, ви чатуватимете надворі. Вогнелапе, ти супроводиш мене і Тигрокігтя до Місяцескелі.

Вогнелапа аж пересмикнуло від захвату. Яка честь! Він глянув убік, на Тигрокігтя. Вояк сидів, хвацько усміхаючись, але Вогнелап все ж відчував слабеньку нотку страху в його запахові. Він посилився, коли Синьозірка ступила в чорноту.

Тигрокіготь похитав своєю масивною головою і вирушив услід. Коротко кивнувши іншим новакам, Вогнелап теж підвівся.

Усередині печери він усе ще нічогісінько не розрізняв. Абсолютна, непроникна темрява здавалася неприродною, але, на диво, Вогнелап зрозумів, що йому не страшно. Палке бажання дізнатися, що ж лежить попереду, пересилювало страх.

Холодне вологе повітря проникало крізь густе хутро і пронизувало до самісіньких кісток, зводячи м’язи. Навіть найхолоднішими ночами повітря не вистигало так сильно, як тут. «Ця земля ніколи не зазнала теплого доторку сонця», — думав Вогнелап, відчуваючи лапами камінь, слизький, як лід. Із кожним подихом морозне повітря заповнювало його легені, так що зрештою у нього почало паморочитися в голові.

Вогнелап ступав за Синьозіркою і Тигрокігтем крізь темряву, знаходячи шлях лише на запах і дотик. Клан рухався вперед тунелем, який все спускався і спускався, звертаючи то в один бік, то в інший. Вогнелапові вуса терлись об стіни тунелю, повідомляючи, де рухатись прямо, а де повертати. Ніс підказував, що Синьозірка і Тигрокіготь ідуть всього на один хвіст попереду.

Вони все йшли і йшли. «Як далеко ми вже забралися?» — думав Вогнелап. Раптом щось ніби вкололо його у вуса. Повітря попереду, здавалося, посвіжішало. Він знову принюхався, полегшено відчувши знайомий наземний світ. Кіт відчував запах торфу, здобичі й вересу. Очевидно, десь вгорі був отвір.

— Де ми? — нявкнув він у темряві.

— Ми увійшли до печери Місяцескелі, — долинула лагідна відповідь Синьозірки. — Зачекай тут. Невдовзі Місяцепік.

Вогнелап підібгав під себе задубілі лапи, всівшись на холодній кам’яній підлозі, і став чекати. Він чув спокійне дихання Синьозірки і часті, просякнуті страхом подихи Тигрокігтя.

Раптом печеру осяяв спалах яскравіший, ніж прощальний промінь призахідного сонця. У непроникній чорноті тунелю Вогнелапові очі були широко розплющені. Зараз же він швиденько зімкнув повіки, прикриваючись від холодного білого світла. Тоді, поволі, він ледь-ледь їх розплющив і глянув уперед.

Він побачив осяйну скелю, що мерехтіла, ніби зроблена з міріад росяних краплин. Місяцескеля! Вогнелап роззирнувся. У холодному світлі, відбитому каменем, він розрізняв затемнені закутки печери з високими склепіннями. Місяцескеля здіймалася просто з середини підлоги на три хвости увись.

Синьозірка дивилася вперед, її хутро відливало білим у сяйві Місяцескелі. Навіть темна шерсть Тигрокігтя сяяла сріблом. Вогнелап простежив за поглядом Синьозірки. Високо у склепінні був отвір, через який виднівся вузенький трикутничок нічного неба. Місяць спускав промінчик у цей отвір просто на Місяцескелю, від чого та сяяла, немов зірка.

Вогнелап відчував, як страх Тигрокігтя все наростає, аж доки він не притлумив усі інші запахи. Вогнелап стривожився. Чи можливе таке, що старий вояк бачить тут щось інше, щось небезпечне? Він вловив порух, відчув, як повз нього зашурхотіло хутро, і почув відгомін бігу Тигрокігтя, який щодуху пробирався до виходу.

— Вогнелапе? — голос Синьозірки був тихий і спокійний.

— Я ще тут, — знервовано відповів він. — Що ж так злякало Тигрокігтя?

— Синьозірко? — нявкнув він ще раз, коли та не відповіла. Його серденько калатало, кров шумувала у вухах.

— Усе гаразд, юний вояче, не лякайся, — промуркотіла Синьозірка. Її лагідний голос заспокоював. — Гадаю, Тигрокіготь злякався сили Місяцескелі. Там, у верхньому світі, він безстрашний і могутній вояк, але тут, де розмовляють духи Зоряного Клану, коту потрібна інша сила. А що відчуваєш ти, Вогнелапе?

Вогнелап глибоко вдихнув і змусив своє тіло розслабитися:

— Лише свою власну цікавість, — зауважив він.

— Це добре, — відповіла Синьозірка.

Вогнелап перевів погляд на Місяцескелю. Його очі поволі призвичаїлися до її сяйва, воно більше не сліпило — навпаки, заколисувало його. Нараз він згадав свій сон. Це була та сама діамантова світляна куля, яку він бачив!

Заворожений, Вогнелап спостерігав, як Синьозірка підійшла до каменя і лягла біля нього. Тоді витягла шию і торкнулася Місяцескелі носом. Якусь мить у її очах виблискувало відображення скелі, тоді вона заплющила їх. Синьозірка відпочивала, поклавши голову на лапи, її повіки здригалися, а лапи раз у раз посмикувалися. Вона спала? Тут Вогнелапові пригадалися слова Сіролапа: «…провідник повинен переспати ніч біля каменя, а уві сні до нього приходять особливі видіння».

Він чекав. Холод тут був не настільки відчутний, але кіт усе одно дрижав. Вогнелап гадки не мав, скільки часу минуло, проте раптом камінь перестав сяяти. Печера знову занурилася в пітьму. Із неба зник місяць. Залишилися тільки дрібненькі зірки, що мерехтіли у темряві.

Вогнелап заледве міг розрізнити нечіткі обриси своєї провідниці, яка лежала біля Місяцескелі. Він хотів гукнути її, але не наважувався порушити тишу.

Через кілька безкінечних митей вона сама заговорила до нього:

— Вогнелапе? Ти ще тут? — її голос звучав приглушено і схвильовано.

— Так, Синьозірко, — Вогнелап почув, як до нього наближаються кроки.

— Швидко, — прошипіла вона. Він відчув, як провідниця зачепила його своїм хутром. — Нам треба вертатися до табору.

Вогнелап квапився услід за нею, дивуючись швидкості, з якою провідниця продиралася крізь темряву. Він сліпо йшов за її запахом, все вгору і вгору кам’яним тунелем, аж поки вона не вивела його на білий світ.

Тигрокіготь чекав біля входу разом із Сіролапом та Круколапом, коли Синьозірка із Вогнелапом вилізли з печери. Обличчя вояка заціпеніло, а хутро було трохи скуйовджене, однак сидів він незворушно і гордо.

— Тигрокігтю, — Синьозірка привітала його, не згадавши втечі цього вояка з підземних глибин. Той трохи розслабився.

— Що ти дізналася?

— Ми негайно мусимо повертатися до табору, — коротко нявкнула Синьозірка.

Вогнелап побачив відчай в очах провідниці. Тепер жах вчорашнього сну знову повернувся до його пам’яті: коти-втікачі, величезні темні вояки, пронизливий вереск біди. Вогнелап намагався не зважати на холодний страх, що сковував його м’язи, і не відставати від Синьозірки, яка з усіма іншими мчала униз темним схилом, геть від Уст Матері. Невже нічне жахіття незабаром сповниться?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 16

Вони поверталися назад тим самим шляхом, яким прийшли. Місяць сховався за пеленою хмар. Було темно, але на Громошляху було тихо. Єдина потвора, яку вони чули, була ще ген далеко. Коти перебігли через дорогу гуртом і помчали крізь підлісок на іншому боці.

Вогнелап відчував, як його м’язи твердіють, наливаючись утомою, заледве витримуючи швидкість руху. Синьозірка мчала, не збавляючи темпу, націлившись носом уперед і високо задерши хвоста. Тигрокіготь скоком біг поруч із нею. Вогнелап біг за кілька кроків позаду, поруч із Сіролапом, але Круколап відставав.

— Доганяй, Круколапе! — прогарчав Тигрокіготь через плече.

Круколап здригнувся і припустив уперед, аж поки не наздогнав Сіролапа і Вогнелапа.

— Усе гаразд? — запитав Вогнелап.

— Так, — видихнув Круколап, не дивлячись Вогнелапові в очі, — просто притомився.

Вони збігли у глибокий байрак, а тоді подерлися нагору.

— Що сказав Тигрокіготь, коли вийшов із печери? — нявкнув Вогнелап, намагаючись приховати надмірну цікавість.

— Він хотів переконатися, що ми все ще охороняємо вхід, — відповів Сіролап. — Чому?

Вогнелап вагався.

— Ви не відчули від нього якийсь дивний запах? — запитав він.

— Лише старої вологої печери, — здивовано нявкнув Сіролап.

— Він був трішки роздратований, — наважився сказати Круколап.

— Не він один! — глянувши на нього, нявкнув Сіролап.

— Ти про що? — запитав Круколап.

— Та про те, що у тебе шерсть на загривку настовбурчується щоразу, коли ти його бачиш останнім часом, — прошепотів Сіролап. — Ти трохи зі шкіри не вистрибнув, коли він виліз із печери.

— То я від несподіванки злякався, от і все, — заперечив Круколап. — Визнай, біля Уст Матері взагалі трохи лячно.

— Ну, мабуть, так, — погодився Сіролап.

Коти пірнули з підліску у кукурудзяне поле, яке відливало сріблом у сяйві місяця, і побігли канавою, що огинала його.

— То як там було всередині, Вогнелапе? — запитав Сіролап. — Ти бачив Місяцескелю?

— Так, бачив. Вона просто прекрасна! — Вогнелап відчув, як від згадки про це заворушилася його шерсть.

Сіролап із захватом глянув на нього:

— То це правда! Та скеля справді сяє під землею!

Вогнелап не відповів. Він на мить заплющив очі, пригадуючи образ Місяцескелі, який не йшов йому з голови. Тоді перед ним пронеслися образи з його сну, і він широко розплющив очі. Синьозірка мала рацію: їм потрібно було повертатися назад до табору якнайшвидше.

Попереду Тигрокіготь і Синьозірка перелізли через живопліт, геть із кукурудзяного поля. Новаки вирушили услід, в отвір під огорожею, і опинилися на битому шляху. Ця дорога вела повз гніздо Двоногів і повз собак. Вогнелап глянув угору і побачив, як Синьозірка із Тигрокігтем невтомно біжать пліч-о-пліч, їхні обриси вимальовувалися на тлі ледь відтіненого червінню небокраю. Невдовзі схід сонця.

— Гляньте! — гукнув він Сіролапа та Круколапа. Дорогу двом воякам перегородив незнайомий кіт.

— Самітник! — прошипів Сіролап. Усі троє новаків поквапилися вперед.

— Це Ячмінь, — пояснила Синьозірка новакам, які щойно підійшли. — Він живе біля цього гнізда Двоногів.

— Привіт, — нявкнув кіт. — Щось я уже кілька повень не бачив нікого з вашого Клану. Як ви, Синьозірко?

— Я добре, дякую, — відповіла Синьозірка. — А ти, Ячменю? Як полюється, відколи ми востаннє тут були?

— Непогано, — мовив Ячмінь, приязно дивлячись на неї. — От що добре у Двоногах — біля них завжди є вдосталь пацюків, — чорно-білий кіт продовжив. — Ви, здається, квапитеся значно сильніше, аніж зазвичай. Усе гаразд?

Тигрокіготь глянув на Ячменя. Глибоко в його грудях почало закипати гарчання. Вогнелап відчував, що цікавість самітника здалася підозрілою старому воякові.

— Не люблю надовго залишати Клан, — туманно відповіла Синьозірка.

— Як завжди, Синьозірка прив’язана до Клану, як королева до кошенят, — зауважив Ячмінь — утім, без наміру образити.

— Чого ти хочеш, Ячменю? — запитав Тигрокіготь.

Ячмінь докірливо глянув на нього.

— Я хотів лише попередити, що зараз тут двоє собак. Безпечніше буде повернутися на поле, а не йти навпростець через двір.

— Ми знаємо про собак. Бачили їх раніше… — нетерпляче сказав Тигрокіготь.

— Ми вдячні тобі за попередження, — перебила Синьозірка. — Дякую, Ячменю. До зустрічі.

Ячмінь махнув хвостом.

— Безпечної вам мандрівки, — нявкнув він, побігши геть.

— Ходімо, — скомандувала Синьозірка, звертаючи з дороги.

Вона торувала шлях крізь високі трави, що відділяли дорогу від живоплоту, за яким лежало кукурудзяне поле. Троє новаків побігли услід, але Тигрокіготь вагався.

— Ти довіряєш самітникові? — нявкнув він.

Синьозірка раптом спинилася і повернулася до нього.

— А ти б краще мав справу з тими псами?

— Вони були на припоні, коли ми востаннє повз них проходили, — зауважив Тигрокіготь.

— А зараз можуть бути на волі. Ми йдемо сюди, — нявкнула Синьозірка.

Вона проповзла під живоплотом назад на поле. Вогнелап прослизнув услід за нею, за ним Круколап, Сіролап і, нарешті, Тигрокіготь.

Сонце уже показалося з-за обрію. Кущі живоплоту поблискували росою, обіцяючи ще один теплий день.

Коти бігли уздовж гребеня канави. Вогнелап дивився у її глибину, яка губилась між крутосхилами у хащах кропиви. Він відчував запах здобичі. Цей гіркуватий запах був йому знайомий, але надто вже давно він його не чув.

Пронизливий вереск змусив Вогнелапа відстрибнути з несподіванки. Круколап боровся з чимось, дряпаючи кігтями землю. Щось вхопило його лапу і тепер затягувало в глиб канави.

— Щури! — кинув Тигрокіготь. — Ячмінь завів нас у пастку!

Перш ніж вони встигли щось зробити, їх п’ятьох уже оточили. Великі брунатні пацюки ордою перли з канави, чутно було пронизливий вереск. Вогнелап бачив, як їхні гострющі передні зуби поблискують у світлі вранішнього сонця.

Раптом один із них стрибнув на плечі Вогнелапові. Біль пронизав плече, коли пацюк впився зубами у Вогнелапове тіло. Ще один схопив його лапу своїми потужними щелепами.

Вогнелап миттю припав до землі й завертівся, намагаючись звільнитися. Він знав, що щури не такі сильні, як він, але ж їх було так багато. Вереск, шипіння та крики давали зрозуміти, що на інших котів теж напали.

Вогнелап ошаліло змахнув пазурами, розпанахавши пацюка, що вчепився йому в ногу. Той відпустив, але інший відразу вчепився у його хвіст. Наче блискавка, гнаний страхом і несамовитою люттю, він шматував і гамселив нападників. Повернувши голову, кіт впився зубами у щура, який прилаштувався на його плечі. Відчув, як кісточки в його шиї хруснули між гострими зубами, а тіло обм’якло і, зрештою, впало в багно на дорозі.

Вогнелап закричав від болю, коли ще один щур вистрибнув йому на спину і вчепився зубами в тіло. Краєм ока кіт помітив спалах чиєїсь білої шерсті. На якусь мить він розгубився, а тоді відчув, як із нього стягують пацюка. Озирнувшись, Вогнелап побачив, як Ячмінь скидає гризуна до канави.

Не вагаючись, Ячмінь роззирнувся і кинувся до Синьозірки. Вона билася в корчах посеред дороги, зусібіч обліплена щурами. За якусь мить Ячмінь уже схопив одного з них за спину і вмить перекусив натренованим рухом. Кинувши щура на землю, він одразу ж схопив іншого, а Синьозірка почала чавити щурів, які норовили залізти під нього.

Вогнелап кинувся до Сіролапа, на якого з обох боків насідали два невеликі щурики. Вогнелап стрибонув на ближчого, вбивши його з одного укусу. Сіролап зміг повернутися і забити іншого кігтями. Тоді схопив його зубами і з усієї сили пожбурив до канави. Щур не виліз назад.

— Вони тікають! — закричав Тигрокіготь.

Тепер усі побачили, як решта пацюків тікали вниз, у безпечний притулок канави. Вогнелап чув шкряботіння маленьких лап, яке губилося в заростях кропиви. Укуси на його плечі та задній лапі віддавали гострим болем. Він акуратно лизнув свою шерсть, вологу і забруднену кров’ю, запах якої змішався зі смородом щурів.

Вогнелап роззирнувся, шукаючи Круколапа. Сіролап стояв біля чагарів кропиви, підбадьорюючи Круколапа, який саме вилазив із канави, бруднющий і попечений кропивою. Молодий щур досі міцно тримався за його хвіст. Вогнелап потягнувся і швидко прикінчив гризуна, поки Сіролап допомагав Круколапові перелізти через гребінь канави.

Тепер Вогнелап виглядав Синьозірку. Спершу він побачив Ячменя, який стояв на гребені канави, вишукуючи в її купах щурів. Синьозірка лежала на шляху неподалік. Вогнелап, охоплений тривогою, кинувся до своєї провідниці. Густе сіре хутро на її шиї просякло кров’ю.

— Синьозірко? — нявкнув він.

Синьозірка не відповіла.

Розлютований вереск змусив Вогнелапа підвести погляд.

Тигрокіготь кинувся на Ячменя і поклав того на лопатки.

— Ти послав нас у пастку! — гарикнув він.

— Я не знав, що тут будуть щури! — кинув Ячмінь, збиваючи ногами пилюку в марних намаганнях підвестися.

— То чому ти послав нас цим шляхом? — просичав Тигрокіготь.

— Собаки!

— Собаки були на припоні! Ми уже проходили повз них!

— Двоноги звільняють їх уночі! Вони охороняють гніздо Двоногів! — схлипнув Ячмінь, звиваючись під величезною вагою Тигрокігтя.

— Тигрокігтю! Синьозірку поранено! — не витримав Вогнелап.

Тигрокіготь нараз відпустив Ячменя. Той підвівся й обтрусив пилюку із шубки. Великий вояк підійшов до Синьозірки і обнюхав її рани.

— Ми можемо щось зробити? — запитав Вогнелап.

— Зараз вона в руках Зоряного Клану, — задкуючи, урочисто мовив Тигрокіготь.

Вражений Вогнелап широко розплющив очі. Тигрокіготь хоче сказати, що вона померла? Його хутро настовбурчилося, коли він глянув на свою провідницю. Чи про це попередили її духи біля Місяцескелі?

Сіролап із Круколапом теж підійшли і стали біля провідниці, нажахані та приголомшені. Ячмінь, навпаки, відступив, однак витягнув шию, щоб бачити, що відбувається.

Очі Синьозірки були розплющені, однак невидющі, її сіре тіло лежало без жодного руху. Здавалося, вона навіть не дихає.

— Вона померла? — прошепотів Круколап.

— Не знаю. Почекаємо — побачимо, — відповів Тигрокіготь.

Усі п’ятеро котів чекали у повній тиші, поки сонце підбивалося все вище і вище над видноколом. Вогнелап зловив себе на тому, що без слів благає Зоряний Клан врятувати його провідницю, відпустити її назад до них.

Аж ось Синьозірка поворухнулася. Кінчик її хвоста здригнувся, і вона підвела голову.

— Синьозірко? — нявкнув Вогнелап. Голос його тремтів.

— Усе гаразд, — видихнула Синьозірка. — Я ще з вами. Я втратила життя, але, на щастя, не дев’яте.

Радість переповнила Вогнелапа. Він глянув на Тигрокігтя, сподіваючись прочитати полегшення на його обличчі, але темний вояк не виражав жодних емоцій.

— Добре, — скомандував він. — Круколапе, назбирай павутиння для ран Синьозірки. Сіролапе, знайди нагідки або хвощ, — обоє новаків негайно вирушили. — Ячменю, гадаю, тобі варто піти.

Вогнелап глянув на самітника, який так хоробро бився, щоб допомогти їм. Він хотів подякувати йому, але, під лютим поглядом Тигрокігтя, не наважувався. Замість того Вогнелап ледь кивнув Ячменю. Ячмінь, здається, зрозумів, тому що кивнув у відповідь, і пішов геть, не сказавши більше жодного слова.

Синьозірка все ще лежала на багнистій доріжці.

— Усі в порядку? — хрипко запитала вона.

Тигрокіготь кивнув.

Круколап повернувся, котячи перед собою лівою лапою величенький клубок павутиння.

— Ось, — нявкнув він.

— Прикласти це до її ран? — запитав Вогнелап Тигрокігтя. — Жовтоікла показувала мені, як це робиться.

— Гаразд, — погодився Тигрокіготь. Він відійшов і знову заходився оглядати канаву, дослухаючись, чи не чутно там щурів.

Вогнелап забрав клубочок павутиння від Круколапа і заходився делікатно приминати його до ран Синьозірки.

Вона здригнулася від його доторку:

— Якби не Тигрокіготь, ті щури б мене живцем зжерли, — пронявчала вона голосом, напруженим від болю.

— То не Тигрокіготь урятував тебе. То Ячмінь, — прошепотів Вогнелап, беручи у Круколапа ще трошки павутиння.

— Ячмінь? — здивувалася Синьозірка. — Він тут?

— Тигрокіготь відіслав його, — тихенько відповів Вогнелап. — Він думає, що Ячмінь завів нас у пастку.

— А ти як думаєш? — прохрипіла Синьозірка.

Вогнелап не підводив голови, зосередившись на тому, щоб акуратно прилаштувати останній клаптик павутиння.

— Ячмінь — самітник. Яка йому користь від того, щоб послати нас у пастку? Лише для того, щоб одразу ж із неї врятувати? — зрештою нявкнув він.

Синьозірка опустила голову на землю і знову заплющила очі.

Сіролап повернувся із хвощем. Вогнелап пожував листочки і зросив їх соком рани Синьозірки. Він знав, що це зупинить зараження, однак хотів би, аби біля нього була Плямолистка з її знаннями і впевненістю у лікуванні.

— Нам слід відпочити тут, доки Синьозірка не оклигає, — заявив Тигрокіготь.

— Ні, — запротестувала Синьозірка. — Ми мусимо повернутися до табору, — примруживши очі від болю, вона зіп’ялася на лапи. — Ходімо.

Провідниця Громового Клану кульгала вздовж живоплоту. Тигрокіготь ішов поруч, обличчя його затьмарювали невідомі думки. Новаки стурбовано перезирнулися, а тоді вирушили слідом.

— Я вже давно не бачив, як ти втрачаєш життя, Синьозірко, — долинув до Вогнелапа шепіт Тигрокігтя. — Скільки ж ти уже втратила?

Вогнелап не міг не здивуватися такій неприхованій цікавості Тигрокігтя.

— Це було п’яте, — тихенько відповіла Синьозірка.

Вогнелап нашорошив вуха, але Тигрокіготь мовчав. Він простував далі, гублячись у думках.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 17

Поки коти проходили мисливськими угіддями Вітряного Клану, настав і минув Сонцепік. З їхньої важкої мовчанки було зрозуміло, що вояки досі ще не оговталися після сутички зі щурами. Вогнелапу здавалося, що він увесь покусаний і подряпаний. Він бачив, як накульгує Сіролап, підстрибуючи на трьох лапах, щоб захистити ушкоджену задню. Але найбільше він переймався через Синьозірку. Вона ішла дедалі повільніше й повільніше, але навідріз відмовлялася спинитися і перепочити. Понурий вираз її обличчя, посилений болем, давав Вогнелапові зрозуміти, як відчайдушно вона хотіла дістатися до табору Громового Клану.

— Не переймайся через вояків Тіньового Клану, — нявкнула вона, коли Тигрокіготь спинився понюхати повітря. — Сьогодні їх тут немає.

«Як вона може бути така впевнена?» — чудувався Вогнелап.

Коти обережно спустилися вниз кам’янистим крутосхилом до Чотиридерева і вийшли на знайому стежину, що вела додому. Сонце вже заходило, і Вогнелап почав замріяно думати про своє гніздечко і про те, аби підкріпитися свіжиною.

— Я досі відчуваю сморід Тіньового Клану, — пробурмотів Сіролап до Вогнелапа, коли вони вже простували угіддями Громового Клану.

— Мабуть, вітром принесло з угідь Вітряного Клану, — припустив Вогнелап. Він також відчував цей запах, і його вуса тремтіли.

Зненацька Круколап спинився.

— Ви це чуєте? — притишено запитав він.

Вогнелап нашорошив вуха. Спершу він чув лише знайомі звуки лісу: шелест листя, туркотіння голубів. Тоді кров застигла у нього в жилах. Віддалік він почув кровожерні крики і пронизливий писк переляканих кошенят.

— Швидко! — гукнула Синьозірка. — Про це мене і попереджав Зоряний Клан. На наш табір напали!

Вона спробувала перейти на біг підстрибом, але спіткнулася. Тоді звелася на рівні й пошкутильгала вперед.

Тигрокіготь і Вогнелап мчали пліч-о-пліч. Сіролап із Круколапом бігли слідом, шерсть на їхніх хвостах щетинилася так, що вони здавалися вдвічі більшими, ніж зазвичай. Вогнелап забув про свій біль, з усіх сил летячи до табору. Єдиною його метою було оборонити Клан.

Звуки битви все гучнішали з наближенням до входу в табір, а сморід Тіньового Клану разив ніздрі. Вогнелап не відставав від Тигрокігтя, коли вони полізли через тунель і на галявину.

Довкола вирував бій. Коти Громового Клану несамовито відбивалися від вояків Тіньового Клану. Кошенят не було видно, тож Вогнелап сподівався, що вони у безпеці в яслах. Новак гадав, що найслабші старійшини заховалися у дуплі поваленого дерева.

Здавалося, кожен куточок табору кишів вояками. Вогнелап бачив, як Морозошубка і Злотоквітка, дряпаючись і кусаючись, напосілися на великого сірого кота. Навіть наймолодша королева, Ряболиця, яка ось-ось мала привести кошенят, билася нарівні з усіма. Темносмуг зітнувся у смертельному поєдинку із чорним вояком. Троє старійшин, Дрібновух, Рябохвоста й Одноока, хоробро насідали на плямисту кицьку, яка вдвічі переважала їх швидкістю і люттю.

Новоприбулі коти негайно кинулися в бій. Вогнелапа відразу ж зустріла королева-вояк, значно більша за нього, і він глибоко впився зубами їй у ногу. Та заверещала від болю і повернулася до нього, розмахуючи гострющими пазурами і намагаючись вхопити його за шию вищиреними іклами. Вогнелап вигнувся і повернувся, щоб уникнути її зубів.

Нападниця не могла тягатися з його швидкістю, тож Вогнелап спромігся схопити її ззаду і кинути в багно. Своїми сильними передніми лапами він шматував її спину, аж доки кішка не заверещала і, вирвавшись, не чкурнула у густий підлісок, що оточував табір.

Вогнелап роззирнувся, щоб побачити, чи прибігла уже Синьозірка. Незважаючи на рани, вона билася з іншим котом. Вогнелап ніколи ще не бачив, як вона б’ється, але навіть поранена вона була могутнім супротивником. Її суперник намагався вирватися, але вона міцно схопила його і так люто періщила пазурами, що ворог не одну повню носитиме шрами від цієї битви.

Тоді Вогнелап побачив білого кота з Тіньового Клану з чорними як ніч лапами — він відтягував одного зі старійшин від ясел. Вогнелап пригадав ті чорнющі лапи зі Зборища. Чорноногий! Воєвода Тіньового Клану, не гаючись, убив старійшину, який обороняв кошенят, і засунув свою масивну лапу в ожинове гніздо. Кошенята пищали і нявкотіли, вони були незахищені, бо ж їх матері билися з іншими вояками Тіньового Клану на галявині.

Вогнелап уже наготувався кинутися до ясел, коли це кіготь боляче дряпонув його бік. Він озирнувся саме вчасно, щоб побачити кощаву кицьку, яка стрибнула на нього. Гепнувшись на землю, він намагався докричатися до інших котів Громового Клану, що кошенята у небезпеці. Відбиваючись від плямистої кицьки, він повернув голову, щоб бачити, що відбувається біля ожинового гніздечка.

Чорноногий уже дістав двох кошенят і потягнувся за третім.

Більше вояк не бачив нічого, бо плямиста впилася йому в черево своїми пазурами. Вогнелап перекинувся на лапи і припав до землі, ніби на знак поразки. Цей виверт працював завжди, спрацював і зараз. Коли кицька тріумфально схопила його і приготувалася впитися зубами у Вогнелапову шию, він з усіх сил рвонув уперед і відкинув її геть. Він крутнувся довкола себе і вмить опинився на загнаній кішці. Цього разу він не виявив жодного милосердя, глибоко вчепившись у її плече. Після цього укусу кішка, звиваючись, кинулася геть із табору.

Вогнелап підірвався, кинувся до ясел і зазирнув досередини. Чорноногого не було видно. Всередині гнізда, припавши до переляканих кошенят, лежала Жовтоікла. Її сіре хутро було заплямоване кров’ю, одне око болісно напухло. Глянувши на Вогнелапа, вона розлютовано засичала, а тоді, зрозумівши, що то він, крикнула:

— Вони цілі. Я захищу їх.

Вогнелап дивився, як вона заспокоює беззахисних кошенят, і попередження Зорелома про відступника із Тіньового Клану блискавкою промайнуло в його голові. Зараз не було часу роздумувати про це. Йому треба повірити Жовтоіклій. Він мовчки кивнув їй і задки виповз із ожини.

У таборі залишилося всього кілька котів із Тіньового Клану. Круколап і Сіролап пліч-о-пліч билися, тіснячи чорного кота, аж доки той, завиваючи, не побіг у підлісок. Білошторм і Темносмуг погнали геть із табору двох останніх нападників, подарувавши їм на прощання ще кілька подряпин і укусів.

Виснажений Вогнелап сів і оглянув табір. Він був сплюндрований. Кров заплямувала галявину, клапті шерсті перекочувалися в пилюці. Навколишня стіна чагарників була понівечена і розірвана у місцях, де загарбники вдерлися до табору.

Один за одним коти Громового Клану збиралися під Високим Каменем. Сіролап сидів одразу під ним, його боки важко здіймалися, а з розірваного вуха юшила кров. Круколап бухнувся на землю і заходився зализувати рану на хвості. Королеви кинулися до ясел, до кошенят. Вогнелап спіймав себе на тому, що напружено чекає їхнього повернення, бо нічого не бачив за іншими котами. Він розслабився, лише коли почув писк і радісне муркотіння, що долинало з ожинового гніздечка.

Морозошубка проштовхалася через юрбу назад до Каменя, за нею йшла Жовтоікла. Біла королева вийшла наперед і звернулася до всього Клану:

— Наші кошенята в безпеці завдяки Жовтоіклій. Вояк Тіньового Клану вбив хоробру Рябохвосту і намагався викрасти кошеняток із гнізда, але Жовтоікла їх відбила.

— То був не просто вояк Тіньового Клану, — втрутився Вогнелап. Він хотів, щоб Клан дізнався, як сильно вони завдячують Жовтоіклій. — Я бачив його. То був Чорноногий.

— Воєвода Тіньового Клану! — нявкнула Ряболиця, яка відчайдушно билася, щоб захистити ненароджених кошенят у своєму животі.

Біля гурту котів здійнялася метушня, і Синьозірка, пробившись наперед, накульгуючи, пішла до новаків. Понурого виразу її обличчя вистачило, щоб Вогнелап зрозумів: щось було не так.

— Плямолистка зараз із Левосердом, — сказала вона. — Його поранили в бою. Доволі серйозно, — вона повернула обличчя до затінку в дальньому кінці Високого Каменя, де вояк лежав нерухомою купою піщано-золотого хутра.

Пронизливо і протяжно закричавши, Сіролап кинувся до Левосерда. Плямолистка, яка заходжувалася біля воєводи Громового Клану, відступила, щоб новак зміг востаннє поділитися язиками зі своїм наставником. Коли Сіролапове голосіння відлунило галявиною, Вогнелапова шерсть стала дибки і кров похолола у жилах. То був плач, який він чув уві сні! Йому запаморочилося в голові, але він одразу ж взяв себе в лапи. Йому потрібно було триматися заради Сіролапа.

Вогнелап глянув на Синьозірку. Та кивнула, і він рушив, щоб приєднатися до свого друга під Високим Каменем. На мить він загаявся біля Плямо-листки.

Вона була виснажена, очі їй повила скорбота.

— Я не можу допомогти Левосердові, — тихенько нявкнула вона. — Незабаром він приєднається до Зоряного Клану.

Вона притулилася до Вогнелапа всім тілом, і він відчув заспокоєння від дотику її теплого хутра.

Інші коти мовчки спостерігали, як сонце заходить за деревами. Нарешті Сіролап сів і оголосив:

— Він відійшов!

Тоді ліг біля Левосердового тіла і поклав голову йому на передні лапи. Коти Громового Клану мовчки рушили вперед, щоб віддати останні почесті своєму улюбленому воєводі.

Вогнелап приєднався до них. Він лизнув Левосердову шию і пробурмотів:

— Дякую за твою мудрість. Ти багато чого мене навчив, — він присів біля Сіролапа і заходився вилизувати вуха свого друга від крові.

Синьозірка почекала, поки з Левосердом попрощаються всі інші коти, перш ніж тихенько підійти. Сіролап, здавалося, навіть не помітив її присутності. Вогнелап же відвів погляд, коли Синьозірка востаннє розмовляла зі старим другом.

— І що ж мені робити без тебе, Левосерде? — прошепотіла вона.

Тоді, кульгаючи, пішла назад до свого лігва і присіла надворі, приголомшено вдивляючись у простір. Вона навіть не спробувала почистити своє забруднене кров’ю хутро. Уперше в житті Вогнелап бачив вираз цілковитої поразки на її обличчі, і від цього спиною пробіг неприємний холод.

Він сидів поруч із Сіролапом та Левосердом, аж доки місяць не сягнув піку. До нього приєднався Круколап, і вони удвох підтримували друга у його скорботі. Тигрокіготь підійшов і коротко поділився язиками з Левосердом. Вогнелап усе чекав, якими словами він попрощається зі своїм полеглим другом, але, вилизуючи його зваляне хутро, Тигрокіготь не зронив ані слова. А ще Вогнелапа збентежило те, що погляд темного кота був звернений радше на Круколапа, аніж на полеглого воєводу.

Плямолистка поволі бродила табором, гоячи рани і заспокоюючи розхитані нерви. Вогнелап бачив, як вона двічі підходила до Синьозірки, і та двічі відсилала її турбуватися про інших. І лише коли медикицька закінчила з усіма іншими котами в таборі, Синьозірка пустила її полікувати свої укуси та подряпини.

Упоравшись, Плямолистка вирушила до свого кубла. Синьозірка ж підвелася і поволі полізла на Високий Камінь. Коти, здавалося, чекали цього. Щойно вона всілася на вершині каменя, понурі коти почали збиратися на галявині під ним.

Вогнелап і Круколап насилу піднялися на лапи і побрели до гурту, залишивши Сіролапа біля Левосердового тіла. Новак і досі лежав, зарившись носом у золотий кожушок наставника. Вогнелап гадав, що цього разу Синьозірка не зважатиме на його відсутність на вічі.

— Уже майже місяцепік, — нявкнула Синьозірка, саме коли Вогнелап присів на землю поруч із Круколапом. — І мені знову доводиться — занадто, занадто скоро — назвати нового воєводу Громового Клану, — її голос звучав стомлено і надривно від смутку.

Вогнелап переводив погляд з одного вояка на іншого. Усі вони вичікувально дивилися на Тигрокігтя. Навіть Білошторм повернувся, щоб краще бачити темношерстого кота. Судячи з бравого виразу на морді і з вусів, які тремтіли від передчуття, Тигрокіготь розділяв їхнє очікування.

Синьозірка глибоко вдихнула і продовжила:

— Я кажу це перед тілом Левосерда, щоб його дух почув і схвалив мій вибір, — вона завагалася. — Я не забула, як один кіт помстився за смерть Рудохвоста і приніс нам його тіло. Зараз Громовому Клану як ніколи потрібна його безстрашна відданість, — Синьозірка зробила ще одну паузу, а тоді гучно і чисто вимовила його ім’я. — Тигрокіготь буде новим воєводою Громового Клану!

Здійнявся ураган схвальних викриків, у якому гучно виділялися голоси Темносмуга і Довгохвоста. Білошторм сидів спокійно, заплющивши очі й обгорнувшись хвостом. Він схвально кивав головою.

Тигрокіготь гордо підвів голову і, примруживши очі, слухав, що говорить Клан. Тоді пробрався крізь юрбу, скупими кивками відповідаючи на привітання, і застрибнув на Високий Камінь поруч із Синьозіркою.

— Громовий Клане! — крикнув він. — Для мене велика честь прийняти обов’язки воєводи Клану. Я ніколи не очікував такої високої посади, але я клянуся духом Левосерда, що служитиму так, як тільки зможу! — він схилив голову, обвівши цілий Клан поглядом великих жовтих очей, і зістрибнув із Високого Каменя.

Вогнелап почув, як Круколап позаду нього ледь чутно пробурмотів щось на кшталт «О, ні!». Він повернувся і з цікавістю глянув на друга.

Круколап низенько схилив голову.

— Краще б вона ніколи його не обрала! — пробурмотів він.

— Ти зараз про Тигрокігтя? — спитав Вогнелап.

— Він хотів стати воєводою ще відтоді, як подбав про Рудохвоста… — нявкнув Круколап і одразу ж затнувся.

— Подбав про Рудохвоста?.. — повторив за ним Вогнелап.

У його голові негайно зароїлись питання. Що Круколап знав? Там на Зборищі його розповідь про сутичку з Річковим Кланом була достеменною? Тигрокіготь винен у смерті Рудохвоста?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 18

— Ти розповідаєш Вогнелапові, як я захистив Рудохвоста?

Вогнелап відчув, ніби холодний потік ринув йому на шию.

Круколап озирнувся, широко розплющивши очі від страху. Тигрокіготь стояв над ними, розтягнувши губи у загрозливій посмішці.

Вогнелап зірвався на лапи і глянув у вічі воєводі.

— Він просто шкодує, що ти не зміг так само подбати про Левосерда, — нявкнув він, швидко метикуючи.

Тигрокіготь переводив погляд то на одного, то на іншого, аж зрештою повернувся і пішов. Круколапові очі заволокло паволокою страху, він почав шалено тремтіти.

— Круколапе? — стривожено нявкнув Вогнелап.

Але Круколап на нього навіть не глянув. Низенько схиливши голову, він побрів до Сіролапа і ліг поруч із ним, притиснувшись своїм кощавим тілом до густого Сіролапового хутра, ніби йому зненацька стало зимно.

Вогнелап безпомічно дивився на своїх друзів, які збилися докупки біля Левосердового тіла. І гадки не маючи, що йому робити, він підійшов і всівся коло них, готовий сидіти так цілу ніч.

Що вище піднімався місяць на небосхилі, то більше котів приходили ночувати разом із ними. Синьозірка прийшла останньою, коли табір геть затих і заспокоївся. Вона не сказала нічого, але сіла трохи віддалік, дивлячись на свого полеглого воєводу з виразом такої нестерпимої скорботи, що Вогнелап не міг спокійно глянути їй в очі.

На світанку група старійшин прийшла, щоб забрати тіло Левосерда на цвинтар. Сіролап пішов із ними, щоб допомогти викопати яму для останнього спочинку вояка.

Вогнелап позіхнув і потягнувся. Він промерз до кісток. Падолист був уже не за горами, ліси повивала мла, а за деревами виднілося рожеве вранішнє небо. Він спостерігав, як Сіролап і старійшини розчинилися у просякнутому росою підліску.

Круколап підірвався і квапливо чкурнув до кубла новаків. Вогнелап поволеньки побрів слідом. Коли він прийшов, чорний кіт уже скрутився клубочком, накривши носа хвостом, ніби уві сні.

Вогнелап був занадто виснажений для розмови. Він покрутився у своєму моховому ліжечку і влаштувався для довгого сну.

— Прокидайся!

Вогнелап почув, як Порохолап кличе його, стоячи на вході. Він розплющив очі. Круколап уже прокинувся і зараз стояв у стійці, нашорошивши вуха. Сіролап метушився позад нього. Вогнелап здивовано помітив знайому сіру постать свого друга. Він не чув, як той повертався після похорону Левосерда.

— Синьозірка скликала ще одне віче, — шепнув їм Порохолап і виліз із ялівцевих чагарів.

Троє новаків полізли услід за ним із теплого кубельця. Сонце вже проминуло зеніт, а повітря здавалося холоднішим, ніж звичайно. Вогнелап тремтів, у животі бурчало. Він не міг пригадати, коли востаннє їв, і ніби між іншим подумав, чи вийде сьогодні пополювати.

Вогнелап, Сіролап і Круколап поквапились приєднатися до юрби, що збиралася під Високим Каменем.

Тигрокіготь виголошував, стоячи на своєму місці поруч із Синьозіркою:

— У цій битві наша провідниця втратила ще одне життя. Зараз, коли у неї зосталося тільки три з дев'яти життів, я призначу охоронця, який невідступно слідуватиме за нею. Жодному котові не вільно буде наближатися до неї, якщо охоронця не буде поруч, — його бурштинові очі ковзнули на Круколапа, а тоді знову глянули на цілу юрбу. — Темносмуже і Довгохвосте, — продовжив він, звертаючи погляд на вояків, — ви будете охоронцями Синьозірки.

Темносмуг і Довгохвіст поважно кивнули і наче аж вивищилися над іншими.

Слово взяла Синьозірка. Її голос звучав ніжно і спокійно після командирського гарикання воєводи:

— Дякую, Тигрокігтю, за твою відданість. Але Клан повинен розуміти, що я тут і досі для них. Усі коти можуть без вагань підходити до мене, я радо поговорю з вами — з охоронцями чи без, — вона кинула погляд на Тигрокігтя. — Як каже вояцький кодекс, безпека Клану важливіша, ніж безпека будь-якого окремого члена, — вона зробила паузу, її погляд спочив на Вогнелапові. — А зараз я хотіла б запросити Жовтоіклу приєднатися до Громового Клану.

Здивований нявкіт вирвався у декого з вояків. Синьозірка глянула на Морозошубку, яка кивнула на знак згоди. Інші королеви мовчки чекали.

Синьозірка продовжила:

— Її вчорашні вчинки довели, що вона хоробра і віддана. Якщо вона забажає, я радо привітаю її як повноцінного члена Клану.

Зі свого місця на краю гурту Жовтоікла глянула на провідницю Клану і муркнула:

— Це велика честь для мене, Синьозірко. Я приймаю твою пропозицію.

— Добре, — відповіла Синьозірка. Її голос звучав м’яко, ніби щойно розв’язали якусь проблему.

Вогнелап замуркотів від задоволення і схилився на Сіролапа. Не без здивування він усвідомив, як багато для нього означало те, що Синьозірка публічно продемонструвала свою довіру до Жовтоіклої.

Синьозірка знову заговорила:

— Учора ми успішно оборонилися від вояків Тіньового Клану, але вони все ще становлять величезну загрозу. Роботи з відновлення табору, які ми розпочали вранці, продовжаться. На кордонах невпинно стоятимуть чатові. Ми не будемо вдавати, що війну закінчено.

Тигрокіготь підвівся із високо задертим хвостом і подивився униз, на котів, що зійшлись на віче.

— Тіньовий Клан напав, коли нас не було в таборі, — прогарчав він. — Вони вдало вибрали час. Як вони дізналися, що табір майже незахищений? У них були очі в таборі?

Вогнелап закляк від жаху, коли Тигрокіготь спинив свій холодний погляд на Круколапові. Деякі коти простежили погляд свого нового воєводи і розгублено витріщилися на чорного новака. Круколап втупився в землю і нервово переминався з лапи на лапу.

Тигрокіготь продовжив:

— Ми ще маємо хвильку до заходу сонця. Мусимо зосередитись на відбудові табору. Між тим, якщо ви когось підозрюєте — скажіть мені. Будьте певні, що все сказане вами залишиться таємницею.

Кивком голови він розпустив віче, тоді повернувся і почав про щось перемовлятися із Синьозіркою.

Коти розділилися і розійшлися табором, оцінюючи пошкодження і збиваючись у робочі групки.

— Круколапе! — гукнув Вогнелап, усе ще глибоко вражений похмурим натяком Тигрокігтя на те, що його власний новак зрадив Клан. Але Круколап уже пішов геть. Вогнелап бачив, як той запропонував допомогу Куцохвостові та Білоштормові, а тоді гайнув збирати галузки, якими можна було б закрити діри у стіні табору. Круколап очевидно не хотів спілкуватися.

— Ходімо допоможемо йому, — запропонував Сіролап. Його голос був виснажений і безбарвний, а очі посоловілі.

— Іди. Я за мить підійду, — відповів Вогнелап. — Я спершу хочу перевірити, як там Жовтоікла, чи все у неї гаразд після сутички із Чорноногим.

Жовтоіклу він розшукав у її гнізді біля поваленого дерева. Вона простяглася в затінку на повний зріст, в очах видніла задума.

— Вогнелапе, — промуркотіла вона, побачивши його, — я рада, що ти прийшов.

— Я хотів упевнитися, що з тобою все гаразд, — нявкнув Вогнелап.

— Старі звички в’їдаються так само, як і старі запахи? — спитала Жовтоікла, на мить ставши схожою на себе колишню.

— Мабуть, що так, — зізнався Вогнелап. — Як ти почуваєшся?

— О, стара рана на нозі знову розігралася, але все буде гаразд, — розповіла Жовтоікла.

— Як ти змогла відігнати Чорноногого? — запитав Вогнелап, неспроможний приховати за-хвату.

— Чорноногий сильний, але він не з найрозумніших бійців. Бійка з тобою була для мене важчим випробуванням.

Вогнелап шукав іскорок сміху в очах старої кішки, але їх там не було. Вона продовжила:

— Я ж його з кошеняти знаю. Він так і не змінився — забіяка, але забіяка безмозкий.

Вогнелап сів біля неї:

— Я не здивований, що Синьозірка запросила тебе приєднатися до Клану, — промуркотів він. — Ти показала просто неймовірну відданість Клану вчора.

Жовтоікла змахнула хвостом.

— Мабуть, справді відданий кіт бився б на боці Клану, в якому виріс.

— Тоді мені довелося б воювати на боці моїх Двоногів, — зауважив Вогнелап.

Жовтоікла приязно глянула на нього.

— Гарно сказано, малий. Але ти ж завжди був мислителем.

Скорбота пронизала серце Вогнелапа, коли він згадав, що ці слова належали і Левосердові.

— Ти сумуєш за Тіньовим Кланом? — запитав він Жовтоіклу.

Та поволі кліпнула.

— Я сумую за старим Тіньовим Кланом, — нарешті мовила вона. — За тим, яким він був.

— До того, як Зорелом став провідником? — поцікавився Вогнелап.

— Так, — м’яко визнала Жовтоікла. — Він змінив Клан, — вона хрипко засміялась. — А ще він завжди умів добре говорити. Він міг переконати тебе в тому, що миша — кролик, якщо йому так хотілося. Мабуть, саме тому я була сліпа до його провин, — стара кицька задивилася в темряву, гублячись у спогадах.

— Закладаюся, що ти не вгадаєш, хто новий медикіт Тіньового Клану, — нявкнув Вогнелап, зненацька згадавши, що він дізнався на Зборищі. Здавалося, воно було багато повень тому.

Ці слова ніби знову повернули Жовтоіклу до дійсності.

— Невже Носошморг? — нявкнула вона.

— Ага.

— Але ж він навіть власну застуду ніяк не вилікує! — похитала головою Жовтоікла.

— Те саме сказав і Сіролап! — на якусь мить вони обоє замуркотіли від задоволення. Тоді Вогнелап підвівся. — Я зараз піду, а ти відпочинь. Клич, якщо тобі що-небудь знадобиться.

Жовтоікла підвела голову:

— Поки ти не пішов, Вогнелапе. Я чула, ти втрапив у бійку зі щурами. Вони пустили тобі кров?

— Усе гаразд. Плямолистка полікувала мої рани нагідками.

— Іноді лише нагідок недостатньо проти щурячих укусів. Іди і зірви собі листок дикого часнику, а тоді згорни його у валик. Здається, трохи часнику росте неподалік від входу до табору. Він витягне будь-яку отруту, яку щури могли тобі занести. Хоча, — сухо додала вона, — твої сусіди мені за таку пораду не подякують.

— Я все зроблю. Дякую, Жовтоікло, — промуркотів Вогнелап.

— Обережніше, малий, — на мить Жовтоікла затримала погляд на ньому, а тоді вляглася щокою на передні лапи і заплющила очі.

Вогнелап прослизнув під кущами, які оточували гніздо Жовтоіклої, і попрямував до тунелю в хащах ялівцю на пошуки дикого часнику. Сонце уже хилилося до заходу, і він чув, як королеви влаштовують кошенят на ніч.

— Куди це ти намилився? — прогарчав голос із тіні. То був Темносмуг.

— Жовтоікла сказала мені піти і…

— Ти не прийматимеш накази від тієї відступниці! — прошипів вояк. — Іди допоможи з ремонтом. Сьогодні з табору ніхто не вийде, — він махав хвостом з боку на бік.

— Так, Темносмуже, — нявкнув Вогнелап, покірно схиливши голову.

Він повернувся і упівголоса пробурмотів: «Багносмуг!», а тоді пішов до межі табору, де Сіролап із Круколапом заклопотано латали величеньку діру у стіні зелені.

— Як там Жовтоікла? — запитав Сіролап, помітивши друга.

— Вона гарно. Сказала, що дикий часник лікує пацючі укуси. Я збирався було пошукати, але Темносмуг наказав мені залишатися в таборі, — розповів йому Вогнелап.

— Дикий часник? — нявкнув Сіролап. — Я не проти спробувати. Моя нога досі поболює.

— Я можу вислизнути і дістати, — запропонував Вогнелап. Він був не в захваті від висмоктаного з пальця наказу Темносмуга, тож радо вхопився за шанс його порушити. — Ніхто не помітить, якщо я вислизну через цю діру. Відійду лише на кілька кролячих стрибків.

Круколап вагався, та Сіролап кивнув:

— Ми тебе прикриємо, — прошепотів він.

Вогнелап вдячно його лизнув і вистрибнув назовні через розрив у таборовій огорожі.

Опинившись поза табором, він негайно рушив до кущика дикого часнику, який неважко було відшукати на запах. На фіолетовому небосхилі здіймався місяць, а сонце з іншого боку ховалося за обрієм. Холодний вітерець куйовдив його шерсть. Раптом він вловив принесений вітром котячий запах. Обережно принюхався. Тіньовий Клан? Ні, лише Тигрокіготь і ще двоє котів. Він знову принюхався. Темносмуг і Довгохвіст! Що вони тут роблять?

Зацікавившись, Вогнелап негайно став у стійку і почав скрадатися. Поволі він пробирався крізь підлісок, тримаючись проти вітру, щоб його не помітили. Вояки стояли у затінку великого ялівцевого чагаря, схиливши голови докупи. Невдовзі Вогнелап підібрався достатньо близько, щоб чути їхню бесіду.

— Зоряний Клан тому свідок, мій новак від початку не подавав багато надій, але я не чекав, що він виявиться зрадником! — гарчав Тигрокіготь.

Очі Вогнелапа широко розплющилися, а хутро стало дибки від шоку. Скидалося на те, що Тигрокіготь збирався не просто між іншим натякнути, що Круколап зрадив Клан!

— І як довго Круколап був відсутній під час вашої мандрівки до Уст Матері? — запитав Темносмуг.

— Достатньо, щоб збігати до табору Тіньового Клану і назад, — пролунала загрозлива відповідь воєводи.

Хутро на Вогнелаповому хвості настовбурчилося від люті. «Це неможливо! — думав він. — Круколап же був із нами весь час!»

Зазвучав писклявий голос Довгохвоста:

— Він, певно, сказав їм, що провідниці й найсильнішого вояка немає в таборі. Чому б інакше вони напали саме тоді?

— Ми — останній Клан, який протистоїть Тіньовому. Ми мусимо залишатися сильними, — промуркотів Тигрокіготь. Тепер його голос звучав просто єлейно. Сказавши це, він замовк і став чекати відповіді.

Відповів Темносмуг, до того ж із таким запалом, наче він і досі ще був новаком Тигрокігтя і відповідав на питання про техніки полювання.

— А Клану було б краще без такого зрадника, як Круколап.

— Мушу сказати, що я згоден з тобою, Темносмуже, — сказав Тигрокіготь. — Навіть попри те, що він мій новак, — і воєвода побрів геть, нібито надто пригнічений, щоб закінчити цю думку.

Вогнелап почув досить. Забувши про дикий часник, він розвернувся і так нечутно і швидко, як тільки міг, вирушив до табору.

Він вирішив не казати Круколапові про те, що він почув. Той би злякався. Вогнелап швиденько метикував. Що він міг вдіяти? Тигрокіготь був воєводою, великим вояком. Ніхто не слухатиме звинувачень від новака. Але Круколапові загрожувала жахлива небезпека. Вогнелап здригнувся усім тілом, намагаючись прочистити голову. У нього був єдиний варіант — розповісти про все почуте Синьозірці, якось переконати її, що він каже правду!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 19

Сіролап із Круколапом ще латали діру, коли Вогнелап повернувся. Вони залишили отвір, саме достатній для того, щоб він протиснувся назад.

— Не пощастило з часником, — видихнув Вогнелап, опинившись у таборі. — Там поблизу все нишпорив Темносмуг.

— Та нічого, — нявкнув Сіролап. — Завтра нарвеш.

— Я візьму у Плямолистки трохи маку, — запропонував Вогнелап. Його непокоїли отупілі погляди друзів і біль, яким налилися його власні м’язи.

— Та не переймайся ти, — нявкнув Сіролап. — Усе гаразд.

— Мені нескладно, — наполіг Вогнелап. І, перш ніж Сіролап зміг щось заперечити, рушив до кубла Плямолистки.

Вона міряла кроками свою галявинку, її очі були затуманені горем.

— Усе гаразд? — запитав Вогнелап.

— Духи Зоряного Клану не мають спокою, гадаю, вони намагаються щось мені сказати, — відповіла вона, нервово помахуючи хвостом. — Що я можу для тебе зробити?

— Гадаю, Сіролапові треба кілька макових зернин від болю в нозі, — пояснив Вогнелап. — Пацючі укуси йому досі болять.

— Біль від утрати Левосерда тільки загострює його фізичний біль. Але згодом рани загояться, не переймайся. Тим часом, маєш рацію, макове насіння допоможе, — Плямолистка пішла до кубла і принесла звідти суху макову голівку. — Просто витруси одну-дві зернини і дай йому, — нявкнула вона.

— Дякую, — нявкнув Вогнелап. — Ти певна, що все гаразд?

— Іди полікуй друга, — відповіла Плямолистка, уникаючи його погляду.

Вогнелап підхопив макову голівку зубами і рушив геть.

— Зачекай, — раптом сказала медикицька.

Вогнелап обернувся і зустрівся з її золотистим поглядом. Її очі яскраво спалахнули у відповідь.

— Вогнелапе, — просичала вона. — Кілька повень тому, перш ніж ти приєднався до Клану, Зоряний Клан говорив до мене. Я відчуваю, що духи хочуть, аби я зараз розповіла це тобі. Вони сказали, що тільки вогонь може врятувати наш Клан.

Вогнелап заворожено дивився на Плямолистку.

Той раптовий спалах у її очах пригас.

— Бережися, Вогнелапе, — нявкнула вона своїм звичним голосом і відвернулася.

— До зустрічі, — невпевнено сказав Вогнелап.

Він пішов назад крізь ялівцевий тунель. Її дивні слова крутилися в нього у голові, але він не міг зрозуміти, який у них сенс. Чому вона переповіла їх йому? Адже вогонь, безперечно, ворог для всіх, хто живе в лісі. Він розгублено похитав головою і попрямував до новацького кубла.

* * *

— Сіролапе! — зашипів він на вухо заснулому товаришеві.

Їм дозволили відпочивати цілісінький ранок, оскільки роботи з відновлення табору тривали більшу частину ночі. Тигрокіготь наказав усім готуватися до тренувань десь у сонцепіку. Потужне жовте світло, що пробивалося крізь листя до кубла, підказало Вогнелапові, що цей час уже наближається.

Уночі він не відпочив. Варто було йому заснути, як у голові калейдоскопом починали кружляти сни, бентежливі та непевні, але похмурі та сповнені загрози.

— Сіролапе! — знову зашипів Вогнелап.

Але його друг і не поворухнувся. Він з’їв дві макові зернини, перш ніж лягти спати, тож зараз бачив десяті сни.

— Ти вже прокинувся, Вогнелапе? — нявкнув Круколап зі свого гніздечка.

Вогнелап нечутно плюнув із досади. Він хотів поговорити із Сіролапом до того, як прокинеться Круколап.

— Так! — відповів він.

Круколап усівся на своєму моховому ліжечку і похапцем заходився вмиватися.

— Ти збираєшся його будити? — кивнув він на Сіролапа.

— Дуже на це сподіваюся. Тренування от-от почнеться, — прогарчав глибокий голос з-поза кубла.

Вогнелап із Круколапом підстрибнули.

— Сіролапе, прокинься! — штурхнув його лапою Вогнелап. — Тигрокіготь чекає.

Сіролап підвів голову. Повіки й досі були важкі від сну.

— Ви там уже готові? — крикнув Тигрокіготь.

Вогнелап із Круколапом вилізли з кубла, часто кліпаючи від сонячного світла. Воєвода чекав на них біля пня.

— Третій буде? — запитав він.

— Так, — відповів Вогнелап, відчуваючи, що йому слід захистити друга. — Він просто щойно прокинувся.

— Тренування піде йому на користь, — прогарчав Тигрокіготь. — Він уже достатньо ходить у жалобі.

Вогнелап витримав цей загрозливий бурштиновий погляд воєводи. Вояк і новак, але на якусь мить їхні очі зустрілися поглядами ворогів.

Заспаний Сіролап виліз із кубла.

— Синьозірка за мить підійде до тебе, Вогнелапе, — оголосив Тигрокіготь.

Ці слова відволікли Вогнелапа від його злості. Його перше тренування із Синьозіркою! Він аж здригнувся від захвату. А він думав, що його наставниця і досі ще оклигує від ран.

— Сіролапе, — продовжував говорити Тигрокіготь. — Ти можеш на тренуваннях приєднатися до моїх занять. Як гадаєш, Круколапе, ти достатньо оклигав для цього? — прогарчав він до свого новака. — Зрештою, ти ж пожалився цілою кропивою, поки ми всього-на-всього билися з тими щурами.

— Я в порядку, — нявкнув Круколап, дивлячись собі під ноги.

Сіролап із Круколапом пішли услід за воєводою до виходу з табору. Бредучи ялівцевим тунелем, Круколап дедалі більше і більше хнюпився.

Вогнелап сів і став чекати на Синьозірку. Вона не забарилася. Сіра королева вийшла зі свого кубла і рушила через галяву. Її шерсть усе ще була потріпана у тих місцях, де зяяли свіжі рани, але її впевнений крок не зраджував ані сліду болю.

— Ходімо, — покликала вона його.

Вогнелап здивовано помітив, що вона сама. Він ніде не бачив Темносмуга чи Довгохвоста. «Ось, — подумав він, відчувши, як до захвату додається ще й нетерпіння, — ось нагода розповісти Синьозірці про те, що він підслухав учора вночі».

Вона прямувала геть із табору через той же ялівцевий тунель. Вогнелап приєднався до неї і вирушив слідом.

— Твої охоронці приєднаються до нас? — нетерпляче запитав він.

Не озираючись, Синьозірка відповіла:

— Я наказала Темносмугу і Довгохвосту допомогти з ремонтом табору. Захищати оселю Клану — ось наше головне завдання.

Вогнелапове серцебиття пришвидшилося. Він збирався розповісти їй про Круколапа, як тільки вони вийдуть з табору.

Двоє котів рушили доріжкою до тренувального гаю. Стежину встеляло щойно опале золоте листя, яке похрускувало під їхніми лапами. Вогнелап гарячково обмірковував потрібні слова. Що він має сказати провідниці? Що Тигрокіготь замислив позбутися свого новака? І що він скаже, коли Синьозірка запитає: чому? Чи зможе він уголос вимовити, що підозрює Тигрокігтя в убивстві Рудохвоста? Навіть незважаючи на те, що у нього немає жодних доказів, окрім захопленої Круколапової оповідки на Зборищі?

Вони уже дісталися гаю, однак Вогнелап так і не заговорив. У гаю було порожньо.

— Я попросила Тигрокігтя сьогодні провести своє тренування в іншій частині лісу, — пояснила Синьозірка, ступаючи на середину гаю. — Я хочу зосередитися на твоїх бойових навичках, і я хочу, щоб ти теж на них зосередився, тобто ні на що не відволікався.

«Я мушу розповісти негайно, — думав Вогнелап. — Вона мусить дізнатися, в якій небезпеці Круколап, — з нетерпіння він випустив кігті. — Більше такої нагоди не буде…»

Краєм ока він вловив блискавичний рух. Просто перед його носом просвистів ніби маленький ураган сірого хутра, і Вогнелап запоров носом, бо хтось раптово збив його з передніх лап. Він знову підвівся і, озирнувшись, побачив Синьозірку, яка спокійно собі сиділа позаду нього.

— Мені вдалось привернути твою увагу? — прогарчала вона.

— Так, Синьозірко, пробач, — гарячково запевнив він, дивлячись у її очі.

— Так краще. Вогнелапе, ти з нами уже не одну повню. Я бачила, як ти б’єшся. Ти був швидкий проти щурів, ти був несамовитий проти Тіньового Клану. Ти перехитрував Сіролапа того дня, коли ми зустрілися; хитрощами й розумом ти переміг і Жовтоіклу, — вона зробила паузу, а тоді стишила голос до гучного шепоту. — Але одного дня ти зустрінеш суперника, який нічим не поступиться тобі у цих речах — він буде швидким, лютим і кмітливим. Моє завдання — підготувати тебе до цього дня.

Вогнелап кивнув, цілком захоплений її словами. Усі його почуття загострилися. Думки про Круколапа та Тигрокігтя зникли, натомість у нього ввійшли густі запахи і найменші шерехи лісу.

— Погляньмо, як ти б’єшся, — запропонувала Синьозірка. — Накинься на мене.

Вогнелап глянув на неї, оцінюючи, шукаючи найкращий спосіб розпочати. Синьозірка стояла десь за три кролі від нього. Вона була вдвічі більша, тож звичайне вимахування кігтями чи боротьба були б марнуванням зусиль. Але якби вдалося зробити достатньо потужний стрибок, щоб заскочити їй просто на спину, він зміг би вибити її з рівноваги. Синьозірка не відводила від нього пронизливого погляду своїх блакитних очей ні на мить. Вогнелап подався назад усім тілом, а тоді стрибнув.

Він намірявся приземлитися їй просто на плечі, але Синьозірка була готова. Вона миттю припала до землі, а щойно Вогнелап до неї долетів — перекотилася на спину. Тож, замість приземлитися на плечі, він виявив, що летить на її живіт. Вона спіймала його всіма чотирма лапами і легко пожбурила геть. Вогнелап відчув, що отак позбутися його їй було не важче, аніж якогось набридливого кошеняти. Він боляче вдарився об утрамбовану землю і ще якусь мить лежав, перш ніж підвестися на лапи.

— Цікава стратегія, проте очі зрадили місце, в яке ти цілився, — прогарчала Синьозірка, підвівшись і обтрусивши пилюку зі своєї шубки. — Спробуй ще раз.

Цього разу Вогнелап знову дивився на плечі, однак націлився на лапи. Він мав би накинутись на Синьозірку саме тоді, коли вона якнайнижче припаде до землі. Стрибнувши, Вогнелап відчув хвилю задоволення, яке, втім, негайно обернулося збентеженням. Синьозірка несподівано підстрибнула в повітря, а він запоров носом саме там, де вона стояла ще мить тому. Розраховано це було просто бездоганно: щойно він приземлився, вона гахнула на нього згори, ледве не вибивши з нього дух.

— А тепер спробуй щось, чого я не чекатиму, — прошипіла вона йому на вухо, злазячи з нього і задкуючи, виклично усміхаючись.

Вогнелап знову підвівся, віддихуючись, і похапцем обтрусився. Навіть Жовтоікла була не така хитра. Він зашипів і знову стрибнув. Цього разу, летячи на Синьозірку, він випростав передні лапи. Вона ж стала на задні лапи і, витягнувши передні, просто змахнула його геть. Відчувши це, Вогнелап спробував загальмувати задніми лапами об пісок, але було вже надто пізно — і він важко бухнувся на бік.

— Вогнелапе, — спокійно нявкнула Синьозірка, коли він вкотре підвівся із землі, — ти сильний і швидкий, але тобі слід навчитися контролювати свою швидкість і вагу, щоб я не могла так легко вибити тебе з рівноваги. Спробуй ще раз.

Вогнелап позадкував, розгарячений, брудний і задиханий. Його переповнювало розчарування. Він був рішуче налаштований цього разу краще впоратися зі своєю наставницею. Поволі новак припав до землі й почав описувати коло довкруж Синьозірки. Вона віддзеркалювала всі його рухи і шипіла йому в обличчя, як тільки він наближався. Вогнелап здійняв лапу і затопив їй у ліве вухо. Вона відхилилася, уникаючи удару, і підвелась на задні лапи, вивищуючись над ним. Вогнелап миттю перекотився на спину, кинувся під провідницю і одним швидким рухом підбив обидві її лапи. Синьозірка відхилилася назад і бебехнулася на піщану землю, гучно охнувши.

Вогнелап ще раз перекотився і зірвався на рівні. Він тріумфував. А тоді побачив, як Синьозірка лежить у пилюці й оце вперше згадав про її рани. Що як він знову їх роз’ятрив? Він підбіг і глянув на неї. На щастя, йому відповів сповнений гордості погляд.

— Це вже значно краще, — видихнула вона. Тоді підвелася й обтрусила пилюку. — А тепер моя черга.

Вона кинулась на нього, збивши з ніг, а тоді відступила і дала йому підвестися, перш ніж знову стрибнути. Вогнелап зібрався, але Синьозірка легко кинула його на землю.

— Глянь на мій розмір, Вогнелапе! Не намагайся вистояти супроти моєї атаки. Хитруй. Ти достатньо швидкий, щоб ухилитися від мене!

Вогнелап підвівся, готовий до нової атаки. Цього разу він не намагався вчепитися кігтями у м’який ґрунт, але стояв легко, перенісши вагу на подушечки. Коли Синьозірка знову кинулася на нього, він спритно відстрибнув з її шляху, приземлився на задні лапи, а передніми просто в польоті штовхнув її геть від себе.

Синьозірка граційно приземлилася на всі чотири лапи і повернулась до нього:

— Пречудово! Ти швидко вчишся, — промуркотіла вона. — Але й рух був нескладний. Ану, як ти впораєшся з цим.

Вони тренувалися аж до заходу сонця. Вогнелап полегшено зітхнув, коли почув, що Синьозірка нявкнула:

— Досить на сьогодні.

Вона здавалася втомленою і виснаженою, а все ж незмінно легко вибігла з гаю.

Вогнелап плентався слідом за нею. Його м’язи боліли, а голова йшла обертом від усього, що він повивчав. Коли вони разом пробиралися поміж деревами, він усе не міг дочекатися, щоб розповісти Сіролапові та Круколапові про своє тренування. І аж коли вони підійшли до краю табору, Вогнелап збагнув, що забув розповісти Синьозірці про Круколапа.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 20

Коли Вогнелап повернувся, табір уже виглядав краще. Команди котів, очевидно, латали і лагодили цілісінький день. Морозошубка і Злотоквітка й досі ще були зайняті укріпленням стіни ясел, але зовнішня стіна табору вже виглядала достатньо міцною.

Вогнелап пройшовся галявиною, щоб подивитися, чи немає десь свіжини. Він пройшов повз Пісколапку і Порохолапа, які готувалися вирушити в наступну варту.

— Вибач, — нявкнула Пісколапка, помітивши, як Вогнелап обнюхує місце для здобичі. — Ми з’їли двох останніх мишей.

Вогнелап знизав плечима. Він може й сам спіймати щось пізніше. Отож вирушив до новацького кубла. Сіролап уже був там — він сидів, прихилившись спиною до пня, зализуючи передню лапу.

— Де Круколап? — сівши на землю, запитав Вогнелап.

— Ще не повернувся із завдання, — відповів Сіролап. — Поглянь на це! — він простягнув свою лапу до друга. Вона вся кровила. — Тигрокіготь послав мене рибалити, а в потоці я наступив на гострий камінчик.

— Рана здається глибокою. Тобі варто показатися Плямолистці, нехай вона обробить, — порадив Вогнелап. — До речі, а де це Тигрокіготь із Круколапом?

— Гадки не маю, я в той час борсався по самісіньке пузо в холодній воді, — пробурмотів Сіролап.

Він підвівся і пошкутильгав до кубла Плямолистки.

Вогнелап зручно вмостився, втупивши погляд у вхід до табору, і став чекати Круколапа. Підслухавши минулої ночі розмову вояків, він усе не міг позбутися відчуття, що з його другом от-от станеться щось жахливе. Його серце завмерло, коли він побачив, як Тигрокіготь заходить до табору сам.

Він зачекав. Місяць уже піднявся високо. Круколап, звісно, мав би уже повернутися, хіба ні? Вогнелап пожалкував, що не поговорив із Синьозіркою, коли мав таку нагоду. Зараз же він бачив, як Темносмуг і Довгохвіст патрулюють біля її кубла, і йому, звісно, не дуже хотілося, щоб вони підслухали його розповідь.

Тигрокіготь приніс свіжину, якою поділився із Білоштормом біля входу до вояцького кубла. Вогнелап збагнув, наскільки він зголоднів. Мабуть, йому варто було б піти і пополювати — можливо, він зустріне Круколапа десь поза табором. Поки він отак роздумував, що його робити, крізь вхід до табору, накульгуючи, увійшов Круколап. Вогнелап відчув невимовне полегшення, і не лише тому, що Круколап приніс чимало свіжини.

Новак пішов прямісінько до Вогнелапа і кинув усю свою здобич на землю.

— Тут вистачить для нас трьох! — гордо нявкнув він. — І смакуватиме просто неймовірно — це з угідь Тіньового Клану.

Вогнелапу на мить відняло мову:

— Ти полював на землях Тіньового Клану?

— Таке було завдання, — пояснив Круколап.

— Тигрокіготь вирядив тебе на полювання на ворожу землю! — Вогнелап заледве міг у таке повірити. — Ми мусимо сказати Синьозірці. Це було надто небезпечно!

Почувши про Синьозірку, Круколап похитав головою. Його очі здавалися затуманені страхом:

— Слухай, не роби з мухи слона, добре? — прошипів він. — Я вижив. Я навіть уполював дещо. Кінець історії.

— Цього разу ти вижив! — кинув Вогнелап.

— Тссс! Тигрокіготь спостерігає. Просто їж свою частку і мовчи, — відрізав Круколап.

Вогнелап знизав плечима і взяв шматок свіжини. Круколап їв похапцем, намагаючись уникати Вогнелапового погляду.

— Нам слід залишити щось для Сіролапа? — запитав він.

— Він пішов до Плямолистки, — з повним ротом проплямкав Вогнелап. — Він порізав лапу. Гадки не маю, коли повернеться.

— Ну, то залиш йому скільки захочеш, — відповів Круколап, голос його раптово зазвучав виснажено. — Я втомився і хочу спати, — він підвівся і зайшов до кубла.

Вогнелап стояв назовні, дивлячись, як решта табору готується до сну. Він повинен розповісти Круколапові, що він підслухав у лісі минулої ночі. Круколап має принаймні знати, у якій він небезпеці.

Тигрокіготь лежав поруч із Білоштормом, ділився з ним язиками, однак не зводив очей із новацького кубла. Вогнелап позіхнув, щоб показати Тигрокігтю, який він втомлений. Тоді підвівся і пішов за Круколапом досередини.

Круколап спав і, наскільки Вогнелап міг зрозуміти з посмикувань його лап і вусів, бачив сни. Судячи з того, що Круколап раз у раз нявчав і попискував, ті сни були не найприємніші. Зненацька чорний кіт зірвався на лапи, широко розплющивши очі від жаху. Його хутро стало дибки, а спина вигнулась дугою.

— Круколапе! — нявкнув Вогнелап. — Заспокойся. Ти у нашому кублі. Тут лише ми!

Круколап ошаліло оглянувся.

— Лише ми, — повторив Вогнелап.

Круколап кліпнув і, здається, упізнав друга. Він важко бехнувся на підстилку.

— Круколапе, — серйозно нявкнув Вогнелап. — Тобі слід дещо знати. Дещо, що я почув учора, коли виходив по дикий часник.

Погляд Круколапа був цілком відсутній, він усе ще тремтів від свого сну, але Вогнелап наполягав.

— Круколапе, я чув, як Тигрокіготь розповідає Темносмугу і Довгохвосту, ніби ти зрадив Громовий Клан. Він сказав, що ти вислизнув від нас під час подорожі до Уст Матері та сказав Тіньовому Клану, що табір незахищений.

Круколап повернувся і глянув Вогнелапові в обличчя:

— Але я не робив такого! — вигукнув він.

— Звісно ж, ні, — погодився Вогнелап. — Але Темносмуг і Довгохвіст вірять, що робив, а Тигрокіготь ще й переконав їх, що тебе слід позбутися.

Круколап не міг вимовити ані слова, лише важко, уривчасто дихав.

— Чому б Тигрокіготь мав позбуватися тебе, Круколапе? — лагідно запитав Вогнелап. — Він один з наймогутніших вояків Клану. Чим ти можеш йому загрожувати?

Вогнелап боявся, що відповідь йому уже відома, але хотів почути її особисто від Круколапа. Він чекав, поки Круколап зможе говорити.

Нарешті новак підповз ближче до Вогнелапа і хрипко прошепотів йому на вухо:

— Тому що воєвода Річкового Клану не вбивав Рудохвоста. То був Тигрокіготь.

Вогнелап мовчки кивнув, і Круколап продовжив, хоч його голос і зривався від натуги:

— Рудохвіст убив воєводу Річкового Клану…

— Тож Тигрокіготь Дубосерда не вбивав? — не зміг не перебити Вогнелап.

Круколап похитав головою:

— Не вбивав! Коли Рудохвіст убив Дубосерда, Тигрокіготь наказав мені повертатися до табору. Я хотів залишитися, але він на мене накричав і звелів забиратися, тож я і побіг у ліс. Мені слід було тікати, але я не міг просто так піти, поки вони там усе ще билися. Я повернувся і крадькома пробрався назад, щоб глянути, чи Тигрокігтеві не потрібна допомога. Але поки я повернувся, усі вояки Річкового Клану вже втекли, зостались тільки Рудохвіст і Тигрокіготь. Рудохвіст дивився, як тікає останній вояк, а Тигрокіготь…

— Круколап запнувся і нервово ковтнув. — Тигрокіготь с-стрибнув на нього. Вчепився зубами йому в шию, і Рудохвіст упав на землю мертвий. Отоді я втік. Гадки не маю, чи бачив мене Тигрокіготь. Просто біг і біг, аж поки не дістався до табору.

— Чому ж ти не сказав Синьозірці? — лагідно тиснув Вогнелап.

— А вона б мені повірила? — закотив очі Круколап. — Ти мені віриш?

— Звісно, вірю, — нявкнув Вогнелап.

Він лизнув Круколапа між вухами, намагаючись заспокоїти і втішити свого друга. Він рішуче намірився знайти ще одну нагоду сказати Синьозірці про зраду Тигрокігтя.

— Не переймайся, я все владнаю, — пообіцяв він. — А тим часом не відходь далеко від мене або Сіролапа.

— А Сіролап знає? Ну, що вони хочуть мене позбутися.

— Поки що ні. Але я йому розповім.

Круколап мовчки ліг на живіт і втупився у простір перед собою.

— Усе гаразд, Круколапе, — промуркотів Вогнелап, торкаючись носом кощавого чорного тіла свого друга. — Я допоможу тобі з цим упоратися.

Сіролап повернувся до кубла на світанку. Пісколапка з Порохолапом прийшли з чат незадовго до того і зараз спали у своїх гніздечках.

— Привіт! — нявкнув Сіролап з такою радістю, якої вже кілька днів не чутно було в його голосі.

Вогнелап нараз прокинувся:

— Звучить так, наче тобі краще, — промуркотів він.

Сіролап лизнув Вогнелапове вухо.

— Плямолистка приклала трохи деревного клею до моєї рани і змусила кілька годин пролежати непорушно. Я, певно, заснув. Між іншим, сподіваюся, що той зяблик надворі був для мене. Я просто вмирав з голоду!

— Для тебе. То Круколап учора спіймав. Тигрокіготь послав його…

— А не позатикалися б ви двоє? — прогарчала Пісколапка. — Тут дехто намагається поспати.

Сіролап закотив очі:

— Ходімо, Вогнелапе, — нявкнув він. — Ряболиця привела кошенят, давай навідаємо їх.

Вогнелап радісно замуркотів. Нарешті й на вулиці Громового Клану було свято. Він глянув на Круколапа, що саме спав, і вийшов із кубла. Разом із Сіролапом Вогнелап пішов через галявину до ясел. У променях вранішнього сонця його хутро швидко нагрілося, і кіт напоказ потягнувся, демонструючи всім гнучкість своєї спини і силу лап.

— Припини красуватися! — через плече кинув Сіролап.

Вогнелап негайно припинив потягуватися і поквапився услід за другом.

Біля ясел сидів Білошторм, охороняючи вхід:

— Ви прийшли побачити нових кошенят? — нявкнув він, коли Вогнелап із Сіролапом наблизилися.

Вогнелап кивнув.

— По одному за раз, і доведеться почекати. Там зараз Синьозірка, — сказав їм Білошторм.

— Можеш іти першим, — запропонував Вогнелап. — Я за той час піду навідаю Жовтоіклу, — він схилив голову перед Білоштормом на знак поваги і рушив до гнізда Жовтоіклої.

Стара кицька саме мила собі лапками вуха, напівзаплющивши очі від зосередженості.

— Тільки не кажи, що буде дощ! — пожартував Вогнелап.

Жовтоікла підвела голову:

— Ти наслухався забагато байок від старійшин, — нявкнула вона. — Який сенс котові мити вуха, якщо їх усе одно намочить дощем?

Вогнелапові вуса затремтіли від радості.

— Підеш поглянути на новий виводок Ряболицьої? — нявкнув він.

Жовтоікла похитала головою і наче посмутнішала:

— Не думаю, що мені там дуже зрадіють, — прогарчала вона.

— Але ж вони знають, що ти врятувала… — почав Вогнелап.

— Кішка схильна дуже піклуватися про своїх малят. Особливо якщо це перший виводок. Гадаю, я утримаюсь від візитів, — Жовтоікла відповіла тоном, який не допускав заперечень.

— Як хочеш. А я піду їх побачити. Певно, це хороший знак — мати маленьких кошенят у таборі.

Жовтоікла знизала плечима.

— Іноді, — понуро нявкнула вона.

Вогнелап повернувся і пішов до ясел. Хмари закрили сонце, в повітрі посвіжіло. Сильний вітер куйовдив його хутро і шурхотів опалим листям на галяві.

Синьозірка сиділа біля входу до ясел. Хвіст Сіролапа саме зник усередині.

— Вогнелапе, — привітала вона його, — ти прийшов побачити наймолодших вояків Громового Клану? — її голос був втомлений і сумний.

Вогнелап здивувався. А чи й справді кошенята були хорошою новиною для Громового Клану?

— Так, — відповів він.

— Що ж, коли закінчиш із цим, зайди до мене.

— Так, Синьозірко, — нявкнув він уже їй услід.

Його хутро починало настовбурчуватися. Ось іще один шанс поспілкуватися із Синьозіркою наодинці. Мабуть, Зоряний Клан таки був на його боці.

Сіролап виліз із ясел:

— А вони і справді гарні, — нявкнув він. — Але я вмираю від голоду. Іду вполювати якоїсь свіжини. Якщо знайду, залишу і твою частку, — він приязно підморгнув Вогнелапові та побрів геть.

Вогнелап промуркотів щось на прощання і глянув на Білошторма, який кивнув, дозволяючи йому увійти в ясла. Він заледве протиснувся крізь вузесенький вхід.

Четверо малесеньких кошенят тепло тулились у зручному гніздечку Ряболицьої. У всіх була блідо- сіра шерсть із темними смугами, як і в матері, окрім одного темно-сірого хлопчика. Вони нявкотіли і попискували біля живота Ряболицьої, їхні оченята були ще міцно заплющені.

— Як почуваєшся? — запитав Вогнелап королеву.

— Трохи втомлена, — відповіла Ряболиця. Вона гордо глянула на виводок. — Але всі кошенята дужі та здорові.

— Мати їх — щастя для Громового Клану, — промуркотів Вогнелап. — Я оце щойно розмовляв про них із Жовтоіклою.

Ряболиця не відповіла, а Вогнелап не зміг не помітити стурбованого виразу, що майнув у її очах, коли вона підсунула кошенят ближче до себе.

Вогнелапові замлоїло в животі. Може, Синьозірка і прийняла Жовтоіклу до Клану, проте решта котів їй, очевидно, досі не довіряли. Він приязно тицьнув носом Ряболицю, тоді повернувся і вийшов назад на галявину.

Провідниця Клану чекала на Вогнелапа біля свого лігва. Довгохвіст сидів поруч. Світлошерстий вояк пильно спостерігав, як Вогнелап наближається до нього. Ігноруючи його погляд, Вогнелап повернувся до Синьозірки.

— Ходімо всередину, — нявкнула вона і повернулася, щоб піти першою.

Вогнелап пішов слідом. Довгохвіст негайно підвівся, щоб і собі піти за ними.

Синьозірка глянула на нього через плече:

— Гадаю, я буду в безпеці з молодим Вогнелапом.

Довгохвіст якусь мить вагався, а тоді сів біля входу до лігва.

Вогнелап ще ніколи не був у кублі Синьозірки. Услід за нею він пройшов через лишайник, який закривав вхід.

— Кошенята Ряболицьої такі гарненькі, — промуркотів він.

Синьозірка враз посерйознішала:

— Гарненькі чи ні, а це означає більше ротів, хоча пора гололисту вже не за горами, — вона глянула на Вогнелапа, який стояв, нездатний приховати своє здивування від її меланхолійного тону. — Ой, не слухай мене, — вона нетерпляче похитала головою. — Перший холодний вітер завжди мене тривожить. Підходь, вмощуйся зручніше, — вона кивнула на суху піщану долівку.

Вогнелап влігся на живіт і схрестив лапи перед собою.

Синьозірка поволі кружляла на своїй подушечці моху.

— У мене ще й досі болить усе тіло після вчорашніх тренувань, — зауважила вона, нарешті вмостившись і обкрутивши хвоста довкола лап. — Ти добре бився, малий.

Уперше Вогнелап не відчував бажання погрітися у променях її похвали. Його серце калатало. Це була чудова нагода розповісти провідниці про Тигрокігтя. Він підвів голову, збираючись говорити.

Але першою заговорила Синьозірка, дивлячись повз нього на дальню стіну свого кубла:

— Я досі відчуваю ледь вловимий сморід Тіньового Клану, — промурмотіла вона. — Сподівалася, що ніколи не побачу, як ворог увірветься в саме серце Громового Клану.

Вогнелап мовчки кивнув на знак згоди, відчуваючи, що Синьозірка ще не закінчила.

— Так багато смертей, — зітхнула вона. — Спершу Рудохвіст, тоді Левосерд. Я вдячна Зоряному Кланові хоча б за те, що вояки, які залишилися, такі ж сильні та віддані, як і ті, що відійшли. Принаймні поки Тигрокіготь наш воєвода, Громовий Клан зможе захистити себе, — Вогнелапове серце тьохнуло, і десь глибоко всередині зродився крижаний холод, коли Синьозірка повела далі. — Колись, коли Тигрокіготь був молодим вояком, мене непокоїв його запал. Така енергія потребує акуратного спрямовування. А зараз я із гордістю дивлюся, як його поважає Клан. Я знаю, він амбітний, але ця амбітність робить його чи не найхоробрішим котом, з яким я будь-коли мала честь воювати пліч-о-пліч.

Вогнелап зрозумів, що не скаже Синьозірці про свої підозри стосовно Тигрокігтя. Не зараз, коли вона покладала на воєводу надії про захист Клану. Йому доведеться врятувати Круколапа самотужки. Він глибоко вдихнув, заплющив і розплющив очі — тож коли Синьозірка знову глянула на нього, у погляді уже не відчувалося шоку чи розчарування.

Наступні її слова були тихі та схвильовані:

— Ти знаєш, що Зорелом повернеться. На Зборищі він ясно дав зрозуміти, що хоче мисливських прав на усіх землях.

— Одного разу ми вже відбили їх напад. Відіб’ємо ще раз, — заперечив Вогнелап.

— Правду кажеш, — визнала Синьозірка, іронічно кивнувши. — Тобі в Зоряного Клану хоробрості не позичати, юний Вогнелапе, — вона зробила паузу і лизнула рану на боці, що вже почала гоїтися. — Гадаю, тобі варто знати, що у тому бою зі щурами я втратила не п’яте своє життя, а сьоме.

Вогнелап сидів збентежений. Синьозірка продовжила:

— Я сказала всьому Клану, що це лише п’яте життя, бо не хочу, щоб вони боялися за мою безпеку. Але ще два життя — і мені доведеться покинути вас, аби приєднатися до Зоряного Клану.

Вогнелап гарячково міркував. Чому вона каже це йому?

— Дякую, що поділилася цим зі мною, Синьозірко, — з повагою промуркотів він.

Синьозірка кивнула:

— Я втомилася. Можеш іти. А, Вогнелапе! Я не розраховую на те, що ти комусь переповідатимеш цю розмову.

— Звісно, Синьозірко, — відповів Вогнелап, вибираючись назовні крізь лишайникову запону.

Довгохвіст усе ще сидів біля входу. Вогнелап проминув його і попрямував до свого кубла. Він ніяк не міг збагнути, яка частина розмови із Синьозіркою більше збила його з пантелику.

Раптом він завмер на місці від крику, що долинав із ясел. Морозошубка з розпушеним хвостом і широко розплющеними від переляку очима блискавкою вискочила на галявину.

 — Мої кошенята! Хтось забрав моїх кошенят!

Тигрокіготь підійшов до неї і оголосив цілому Клану:

 — Швидко, обшукати табір! Білошторме, залишайся на місці. Вояки, чатуйте на межах табору. Новаки, обшукайте всі кубла!

Вогнелап кинувся до найближчого вояцького кубла і пірнув досередини. Порожньо. Він порпався лапами у підстилці, однак від кошенят не було ні слуху ні духу.

Він вискочив назовні й кинувся до свого кубла. Круколап і Сіролап уже були всередині, відсували гнізда, обнюхували кожен закапелок. Порохолап і Пісколапка обшукували кубло старійшин. Вогнелап облишив їх і гасав від одної купини трави до іншої, засовуючи туди свою морду, незважаючи на кропиву, що жалила йому носа. Ніде не було жодного сліду кошенят. Він оглянув табір. Тут і там бігали вояки, принюхуючись до повітря.

Раптом Вогнелап помітив Жовтоіклу віддалік. Вона вибиралася назовні крізь незахищену частину ялівцевої стіни. «Вона, мабуть, вловила запах», —  думав він, кидаючись їй услід, хоча кішка уже й зникла серед зелені. Поки він добіг до стіни, її навіть і слід прохолов. Він принюхався до повітря. Ні сліду кошенят, лише гіркий запах страху Жовтоіклої. Чого вона боялася?

Із кущів за яслами долинув вереск Тигрокігтя. Усі коти кинулися туди на чолі з Морозошубкою. Вони з'юрмилися так тісно, як тільки могли, намагаючись розгледіти щось у густезному підліску. Вогнелап проштовхався наперед і побачив Тигрокігтя, що стояв над нерухомою купкою плямистого хутра.

Плямолистка!

Не вірячи своїм очам, Вогнелап витріщився на її бездиханне тіло. Лють здіймалася темною хмарою у нього всередині, кров шумувала у вухах. Хто це скоїв?

Синьозірка пройшла крізь юрбу і спинилася над медикицькою:

— Її вбив укус вояка, — м’яко нявкнула вона.

Вогнелап витягнув шию і побачив один-єдиний укус ззаду її шиї. У голові в нього запаморочилося, все перед очима потемніло.

Навіть крізь скорботу Вогнелап усе одно розібрав сказану впівголоса фразу позаду юрби, яка зрештою переросла у єдиний пронизливий вереск:

— Жовтоікла зникла!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 21

– Жовтоікла вбила Плямолистку і забрала моїх кошенят! — зарепетувала Морозошубка.

Інші королеви помчали до неї і спробували її заспокоїти, облизуючи й голублячи, та Морозошубка відштовхнула їх і завила від горя у призахідне небо. Ніби у відповідь, воно зловісно загриміло, і холодний вітер скуйовдив її хутро.

— Жовтоікла! — прошипів Тигрокіготь. — Я завжди знав, що вона зрадниця. Тепер ми зрозуміли, як їй вдалося перемогти воєводу Тіньового Клану. Це було сплановано, щоб вона змогла влитися в наш Клан!

Вгорі вдарила блискавка, підсилюючи слова Тигрокігтя білим спалахом. Над лісом прогуркотів удар грому. Вогнелап не міг повірити своїм вухам. Його думки роїлися, затуманені горем. Невже Жовтоікла справді могла вбити Плямолистку?

Над враженим мурмотінням пролунав голос Темносмуга:

— Синьозірко! Що ти на це скажеш?

Коти замовкли і повернули голови до своєї провідниці.

Синьозірка обвела поглядом натовп котів і зрештою спинила його на тілі Плямолистки. Впали перші краплі дощу, виблискуючи росою на гладенькому хутрі медикицьки.

Синьозірка повільно моргнула. У її очах був невимовний смуток, і на мить Вогнелап злякався, що ця нова смерть стане для неї останньою краплею. Але коли провідниця розплющила очі, вони палахкотіли люттю, яка показувала її намір помститися за цей жорстокий напад. Вона підвела голову.

— Якщо Жовтоікла вбила Плямолистку і викрала кошенят Морозошубки, то нехай не чекає пощади.

Натовп схвально занявчав.

— Але ми повинні почекати, — продовжувала Синьозірка. — Надходить гроза, і я не хочу ризикувати іншими життями. Якщо Тіньовий Клан забрав наших кошенят, то їм поки що не заподіють зла. Я підозрюю, що Зорелом хоче зробити їх новаками свого Клану, або ж використати як заручників, аби змусити нас дозволити їм полювати на нашій території. Як тільки мине гроза, патруль вирушить за Жовтоіклою і поверне наших кошенят.

— Ми не можемо гаяти час, інакше дощ змиє запахи! — запротестував Тигрокіготь.

Синьозірка нетерпляче смикнула хвостом.

— Якщо ми зараз відправимо патруль, то дарма витратимо зусилля. Все одно запах змиється до того часу, як ми підготуємося. А якщо дочекаємося кінця грози, у нас буде більше шансів на успіх.

Клан замурчав на знак згоди. І хоча день ще навіть не дійшов до сонцепіку, небо все темнішало. Коти були спантеличені блискавкою і громом і погодилися з настановами провідниці.

Синьозірка подивилася на воєводу.

— Тигрокігтю, я б хотіла обговорити з тобою наші плани, якщо ти не проти.

Тигрокіготь кивнув і поважно пішов до гнізда Синьозірки, але провідниця вагалася. Вона глянула на Вогнелапа, даючи йому знак порухом хвоста і вусів, що хоче поговорити з ним наодинці.

Інші коти зібралися навколо Плямолистки, щоб поділитися з нею язиками. Їхні волання підсилювалися звуками грому. Синьозірка пройшла повз них до тунелю з папороті, який вів до помешкання Плямолистки.

Вогнелап тихо проминув журних котів і прослідував за провідницею. Під папороттю було темно. Буря заслонила ранкове сонце, і навколо була ніби ніч. Дощ посилився, шумно стукаючи об листя, та принаймні на галяві Плямолистки був притулок.

— Вогнелапе, — нявкнула Синьозірка, коли він підійшов до неї, — де Жовтоікла? Ти знаєш?

Вогнелап ледве її чув. Він не міг не згадати той раз, коли він востаннє був на цій галявині. Образ Плямолистки, що виходила зі свого помешкання, її блискучого хутра, що переливалося на сонці, спалахнув у його голові, і він заплющив очі, щоб зберегти його.

— Вогнелапе, — гаркнула Синьозірка, — ти повинен залишити свою журбу на потім.

Вогнелап обтрусився.

— Я… я бачив, як Жовтоікла виходила за межі табору, коли зникли кошенята. Ти справді думаєш, що це вона їх викрала і вбила Плямолистку?

Синьозірка невідривно дивилася на нього.

— Я не знаю, — визнала вона. — Але я хочу, щоб ти знайшов її і привів назад — живою. Мені потрібно знати правду.

— Ти не пошлеш Тигрокігтя? — Вогнелап не міг не запитати.

— Тигрокіготь — хороший вояк, але в цьому випадку його відданість Кланові може завадити справедливості, — пояснила Синьозірка. — Він хоче виконати волю Клану і помститися за нього. Ніхто не може його за це звинувачувати. Клан вірить, що Жовтоікла нас зрадила. І якщо Тигрокігтю треба це довести, приволікши її мертве тіло, то він так і зробить.

Вогнелап кивнув. Вона мала рацію — Тигрокіготь розквитався би з Жовтоіклою без запитань.

Якийсь момент Синьозірка здавалася суворою.

— Якщо я дізнаюся, що Жовтоікла — зрадниця, я сама її вб’ю. Але якщо ні… — її блакитні очі пропалювали очі Вогнелапа, — я не дозволю, щоб померла невинна кішка.

— А якщо Жовтоікла не повернеться? — нявкнув Вогнелап.

— Вона повернеться, якщо ти її попросиш.

Вогнелап був вражений довірою Синьозірки. Величезна відповідальність, яку вона на нього покладала, тяжіла над ним, і він не знав, чи вистачить йому хоробрості виконати її завдання.

— Вирушай негайно! — наказала вона. — Але будь обережний. Ти будеш сам, а навколо можуть бути ворожі патрулі. Гроза затримає наших вояків у таборі на деякий час.

Грім прогуркотів над головою, коли Вогнелап вийшов на галявину. Дощ барабанив об його хутро, ніби маленькі камінці. Спалах блискавки освітив обличчя Темносмуга і Довгохвоста. Вони спостерігали, як він переходив галявину.

Вогнелап проминув ясла. Він не міг піти, не поділившись язиками з Плямолисткою. Інші коти сховалися від дощу, покинувши тіло медикицьки під зливою, поки самі купчилися під мокрими гілками, нявкаючи від страху і втрати.

Вогнелап ткнувся носом у мокре хутро Плямолистки і востаннє вдихнув її аромат.

— Прощавай, моя хороша Плямолистко, — промурчав він.

Вогнелап нашорошив вуха, почувши голоси Морозошубки і Крапохвістки, які розмовляли неподалік. Він застиг.

— Жовтоіклій хтось мусив допомогти, — прогарчала Крапохвістка.

— Хтось із Громового Клану? — долинув стурбований голос Морозошубки.

— Ти чула, що Тигрокіготь казав про Круколапа? Мабуть, він причетний до цього. Щодо мене, то я ніколи не почувалася комфортно поруч із цим новаком.

Шерсть на спині Вогнелапа настовбурчилася. Якщо Тигрокіготь поширив свої злісні плітки навіть на ясла, то Круколапові в таборі точно загрожує небезпека.

Вогнелап зрозумів, що має діяти швидко. Спершу йому треба знайти Жовтоіклу, а тоді з’ясувати стосунки з Круколапом. Він помчав до місця, де востаннє бачив Жовтоіклу. Її запах був настільки добре йому знайомий, що він міг його розрізнити навіть крізь промокле листя. Він почав пробиратися крізь кущі, розтуливши рота, аби визначити, куди вів її слід.

— Вогнелапе!

Вогнелап підскочив, але потім заспокоївся, зрозумівши, що це був голос Сіролапа.

— Я тебе шукав! — нявкнув його друг, наблизившись.

Вогнелап насторожено виступив із папороті.

Сіролап зажмурився від дощу, який стікав його довгим хутром прямо в очі.

— Куди ти йдеш? — нявкнув він.

— Шукати Жовтоіклу, — відповів Вогнелап.

— Сам? — на плескатій морді Сіролапа з’явилося хвилювання.

Вогнелап замислився на хвилинку і вирішив розповісти Сіролапові правду.

— Синьозірка попросила мене привести Жовтоіклу, — пронявчав він.

— Що? — Сіролап здавався шокованим. — Чому тебе?

— Може, вона думає, що я найкраще знаю Жовтоіклу і що мені буде легше її знайти.

— У групи вояків на це більше шансів, — зауважив Сіролап. — Тигрокіготь — найкращий слідопит Клану, і хто-хто, а він вже міг би її привести до табору.

— Може, Тигрокіготь не привів би її, — пробурмотів Вогнелап.

— Що ти маєш на увазі?

— Тигрокіготь бажає помсти. Він би просто її вбив.

— Але ж якщо вона вбила Плямолистку і забрала кошенят…

— Ти справді у це віриш? — запитав Вогнелап.

Сіролап глянув на друга, спантеличено хитаючи головою.

— А ти гадаєш, що вона не винна? — нявкнув він.

— Не знаю, — визнав Вогнелап. — І Синьозірка теж. Вона хоче дізнатися правду. Ось чому вона послала мене замість Тигрокігтя.

— Але ж якби вона наказала Тигрокігтеві привести її назад живою… — Сіролапові слова втонули в оглушливому реві грому, а удар блискавки освітив дерева над ними.

У сліпучому світлі Вогнелап помітив, як Морозошубка гнала Круколапа від ясел. Морда білої королеви була скривлена від люті, коли вона шипіла на молодого чорного кота і кинулася, щоб завдати йому попереджувального удару по задній лапі.

Сіролап повернувся до Вогнелапа.

— А це все що означає? — нявкнув він.

Вогнелап дивився на свого друга, на думку йому спала нова ідея. Здавалося, час Круколапа закінчився, і Вогнелапові була потрібна допомога Сіролапа. Але чи повірить йому друг? Вітер почав завивати між деревами над ними, і Вогнелапові довелося підвищити голос.

— Круколап у небезпеці, — пронявчав він.

— Що?

— Мені потрібно забрати його подалі від Громового Клану. Саме зараз, доки з ним нічого не трапилося.

Сіролап здавався збентеженим.

— Чому? А як же Жовтоікла?

— Немає часу пояснювати, — швидко нявкнув Вогнелап. — Ти мусиш мені повірити. Ми маємо знайти вихід, як забрати звідси Круколапа. Синьозірка затримає вояків у таборі, доки не закінчиться гроза, але в нас мало часу, — він спробував показати лапою віддалені частини лісу, що лежали за межами територій Громового Клану. — Нам треба відвести його кудись, де його не знайде Тигрокіготь, — кудись, де він зможе вижити без Клану.

Сіролап витріщався на нього якусь хвилину.

— Як щодо Ячменя?

— Ячмінь! — повторив Вогнелап. — Ти пропонуєш відвести Круколапа до Двоногів? — його вуха смикнулися від захоплення. — Так, це, мабуть, найкращий вихід.

— Тоді ходімо! — нявкнув Сіролап. — Чого ми чекаємо?

Вогнелап відчув хвилю полегшення, хоча й знав, що його старий друг допоміг би йому. Він обтрусив краплини дощу з голови і торкнувся носом шубки Сіролапа.

— Дякую, — промурчав він. — Тепер ходімо по Круколапа.

Вони знайшли свого приятеля, нещасно скрученого у клубок в їхньому гнізді. Пісколапка з Порохолапом теж були у своїх кубельцях. Вони здавалися напруженими і наляканими від грози, що тарахкотіла вгорі.

— Круколапе, — писнув Вогнелап зі входу.

Круколап підвів голову. Вогнелап смикнув вухами, і чорний кіт вийшов за ним під дощ.

— Ходімо, — прошепотів Вогнелап. — Ми відведемо тебе до Ячменя.

— Ячменя? — збентежено нявкнув Круколап, примружуючись від дощу. — Навіщо?

— Тому що там ти будеш у безпеці, — відповів Вогнелап, дивлячись чорному котові прямо в очі.

— Ти бачив, що зробила Морозошубка? — пронявчав Круколап тремтливим голосом. — Я лише хотів перевірити, чи все гаразд із кошенятами…

— Ходімо, — перебив його Вогнелап. — Нам потрібно поквапитися!

Круколап зустрів погляд товариша.

— Дякую, Вогнелапе, — промурчав він. Тоді повернувся обличчям до вітру і рушив через галявину.

Троє новаків поспішили до виходу з табору, їхнє хутро пригладжував сильний вітер. Як тільки вони ступили в ялівцевий тунель, то почули позаду голос:

— Гей, ви троє! Куди зібралися?

Це був Тигрокіготь.

Вогнелап обернувся, відчуваючи, як його серце опускається в п’яти. Він відчайдушно намагався придумати відповідь, як помітив, що до них наближалася Синьозірка. Вона насупилася, але потім її лице пояснішало.

— Молодець, Вогнелапе, — нявкнула вона. — Бачу, ти переконав друзів піти з тобою. Громовий Клан має достойних новаків, Тигрокігтю, якщо вони готові виконувати завдання за такої погоди.

— А зараз хіба не поганий час для завдань? — заперечив Тигрокіготь.

— В одного з кошенят Ряболицьої застуда, — голос Синьозірки лунав холодно і спокійно. — Вогнелап запропонував принести трохи мати-й-мачухи для неї.

— А його друзям теж треба йти з ним? — запитав Тигрокіготь.

— У таку грозу, гадаю, йому пощастило мати компанію! — відповіла Синьозірка. Вона поглянула в очі Вогнелапові, і раптом він усвідомив, наскільки провідниця йому довіряла.

— Ідіть уже, ви троє, — нявкнула вона.

Вогнелап вдячно на неї подивився.

— Дякую, — муркнув він, схиляючи голову.

Швидко глянувши на своїх товаришів, він попрямував знайомою стежиною до Чотиридерева. Вітер завивав між гілками над ними, дерева гнулися, їхні стовбури тріскотіли, ніби в будь-яку мить могли впасти. Дощ лив як із відра і промочив котів до кісток.

Друзі дійшли до струмка, але камінці, по яких вони зазвичай перестрибували через нього, повністю заховалися під водою. Коти зупинилися на березі й розгублено подивилися вниз на широку, бурхливу річку.

— Сюди, — нявкнув Вогнелап. — Тут є повалене дерево. Ми можемо перейти по ньому.

Він повів Сіролапа і Круколапа вгору течією до колоди, яка вивищувалася над стрімким потоком всього на півлапки.

— Зауважте, колода дуже слизька! — застеріг Вогнелап, обережно заскакуючи на неї.

Кора з дерева зірвалася, залишивши лише гладенький мокрий стовбур, на якому доводилося балансувати котам. Вони троє обережно перейшли по колоді. Вогнелап зістрибнув донизу на іншому боці й спостерігав за товаришами, доки вони також безпечно дісталися до берега.

На іншому боці дерева були більші, тому краще захищали від бурі, поки коти мчали вперед.

— Ти збираєшся розповісти мені, чому ми взагалі забираємо Круколапа? — важко дихаючи, запитав Сіролап.

— Бо він знає, що Тигрокіготь убив Рудохвоста, — відповів Вогнелап.

— Тигрокіготь убив Рудохвоста! — луною відповів Сіролап, не в змозі повірити. Він закляк на місці й витріщався спершу на Вогнелапа, а тоді на Круколапа.

— Під час битви з Річковим Кланом, — видихнув Круколап. — Я бачив його.

— Але навіщо це йому? — запротестував Сіролап, знову підводячись. Вони спускалися схилом, який вів до галявини біля Чотиридерева.

— Не знаю. Може, він думав, що Синьозірка призначить його воєводою, — припустив Вогнелап, підвищуючи голос через завивання вітру.

Сіролап не відповів, але обличчя його спохмурніло.

Коти почали підійматися крутим схилом, що вів до територій Вітряного Клану. Вогнелап перескакував з каменя на камінь, а потім обернувся і кликнув Сіролапа. Він хотів, щоб його друг зрозумів, наскільки небезпечно було для Круколапа залишатися у таборі Громового Клану.

— Я підслухав розмову Тигрокігтя з Темносмугом і Довгохвостом того вечора, як Левосерд загинув, — крикнув новак. — Він хоче позбутися Круколапа.

— Позбутися? Ти хочеш сказати, убити його? — Сіролап важко приземлився на камінь.

Вогнелап теж зупинився. Він поглянув на своїх друзів. Круколап спинився значно нижче, його боки здіймалися від важкого дихання. Він виглядав ще меншим, ніж зазвичай, бо мокре хутро прилипло до його кістлявого тіла.

— Ти бачив, як Морозошубка накинулася нині на Круколапа? — нявкнув Вогнелап до Сіролапа. — Тигрокіготь поширює між усіма чутки, що Круколап — зрадник. Але з Ячменем він буде в безпеці. Тепер ходімо, нам треба поквапитися!

На відкритому просторі Вітряного Клану неможливо було розмовляти. Вітер завивав навколо них, а грім і блискавки тріщали над головами. Троє котів опустили голови і проривалися крізь шторм.

Нарешті вони дійшли до краю рівнини, який позначав межу території Вітряного Клану.

— Ми не можемо піти з тобою далі, Круколапе, — пронявчав Вогнелап крізь вітровій. — Нам треба повертатися і знайти Жовтоіклу, перш ніж закінчиться буря.

Круколап схвильовано глянув угору крізь зливу. Тоді він кивнув.

— Ти зможеш сам знайти Ячменя? — гукнув Вогнелап.

— Так, я пам’ятаю шлях, — відповів Круколап.

— Будь обережний з тими собаками, — застеріг Сіролап.

Круколап кивнув.

— Буду! — раптом він спохмурнів. — Звідки ви знаєте, чи прийме мене Ячмінь?

— Просто скажи йому, що ти одного разу упіймав гадюку, — відповів Сіролап, з любов’ю ткнувши носом у промокле плече приятеля.

— Іди, — підштовхнув його Вогнелап, розуміючи, що часу все менше. Він лизнув худе Круколапове плече. — І не переймайся, я подбаю про те, щоб усі дізналися, що ти не зрадив Громовий Клан.

— А якщо Тигрокіготь піде мене шукати? — голос Круколапа губився у гуркоті буревію.

Вогнелап спокійно зустрів його погляд.

— Він не піде. Я скажу йому, що ти помер.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 22

Вогнелап із Сіролапом повернулися власними слідами до угідь Громового Клану. Обоє котів були уже виснажені й мокрі як хлющі, але Вогнелап не сповільнювався. Буря почала затихати. Скоро вартові Громового Клану вийдуть на слід Жовтоіклої. Їм потрібно знайти її раніше.

Небо й досі було темне, хоча чорні грозові хмари, здавалося, відкочувались до обрію. Вогнелап гадав, що наближається захід.

— Чому б нам не піти просто в угіддя Тіньового Клану? — запропонував Сіролап, коли вони збігали вниз крутосхилом до Чотиридерева.

— Спершу треба спіймати запах Жовтоіклої, — пояснив Вогнелап. — Я просто сподіваюся, що він не приведе нас до табору Тіньового Клану.

Сіролап глянув на свого друга, однак не відповів.

Вони перейшли назад через потічок на територію Громового Клану. Запаху Жовтоіклої не було відчутно, аж поки вони не добігли до діброви, геть недалечко від табору.

Дощ уже майже припинився, і запахи поволі поверталися. Вогнелап сподівався, що дощ ще не зовсім змив сліди Жовтоіклої. Він спинився і, ткнувшись носом у кущик ялівцю, впізнав знайомий запах. Запах страху Жовтоіклої лоскотав йому ніздрі.

— Вона пройшла цією дорогою! — нявкнув він.

Вогнелап продирався вперед промоклим підліском. Сіролап біг слідом. Дощ усе слабшав, а грім затихав віддалік. Часу майже не було. Вогнелап побіг іще швидше.

На превелике розчарування, слід Жовтоіклої справді вів прямісінько до земель Тіньового Клану. Його серце завмерло. Це означає, що звинувачення Тигрокігтя правдиві? Вогнелап почав сподіватися, що якийсь новий запах поведе їх у іншому напрямку, але слід залишався прямим.

Вони прибігли до Громошляху і спинилися. Кілька потвор проревіли повз них, здіймаючи фонтани брудної води. Коти відступили від краю широкої сірої дороги, вичікуючи паузу. А тоді кинулись через дорогу простісінько в угіддя Тіньового Клану.

Від гострих запахів, якими було помічено кордони, Вогнелап мимоволі висунув пазурі.

Сіролап спинився і нервово роззирнувся.

— Я завжди думав, що зі мною буде трішки більше вояків, коли я нарешті ступлю на землю Тіньового Клану, — зізнався він.

— Не боїшся, ні? — промурчав Вогнелап.

— А ти? Мама часто застерігала мене від смороду Тіньового Клану.

— А моя мама мені такого не розповідала, — відповів Вогнелап.

Він щойно зрозумів, наскільки сильно змокло їхнє хутро, що аж прилипало до тіла. Сіролап, мабуть, не бачив, як загрозливо воно настовбурчилось, нагадуючи тепер маленькі блискучі голочки.

Двоє котів пробиралися вперед, насторожено видивляючись і принюхуючись до всього. Сіролап виглядав чатових Тіньового Клану, Вогнелап же — загін Громового Клану, який ось уже мав бути на підході.

Слід Жовтоіклої незмінно вів їх прямісінько в серце мисливських угідь Тіньового Клану. Дерева тут були тінисті, а підлісок заріс кропивою та ожиною.

— Я втратив її запах, — поскаржився Сіролап. — Надто волого.

— Це тут, — запевнив його Вогнелап.

— Хоча… я це відчуваю! — сказав Сіролап.

— Що? — прошипів Вогнелап. Він спинився, насторожившись.

— Запах кошенят. Тут їхня кров!

Вогнелап принюхався знову, шукаючи запах молодняка Громового Клану.

— Я теж відчуваю, — погодився він. — І ще щось!

Він різко опустив хвіст, застерігаючи Сіролапа мовчати. Тоді вусами дав знак підійти до ясена попереду.

Сіролап запитально смикнув вухами. Вогнелап скупо кивнув у відповідь. Жовтоікла ховалася тут, просто за широким, розколотим навпіл пнем.

Двоє котів інстинктивно розділилися; вирушивши до дерева, вони обходили його з двох сторін. Новаки скрадалися м’якою лісовою долівкою, використовуючи все, що засвоїли на тренуваннях, ступаючи легко, низенько припавши до землі.

Тоді вони стрибнули.

Жовтоікла завила від здивування, коли двоє котів приземлилися поруч із нею і пришпилили її до землі. Вона вирвалася з їхніх лап і, відпльовуючись, забилася в дупло. Вогнелап із Сіролапом присунулися ближче, закриваючи їй вихід.

— Я знала, що Громовий Клан звинуватить мене! — зашипіла вона, а її очі спалахнули старою ворожістю.

— Де кошенята? — запитав Вогнелап.

— Ми відчули їхню кров! — кинув Сіролап. — Ти їх поранила?

— У мене їх немає, — фиркнула Жовтоікла. — Я хотіла знайти їх і повернути. Отож спинилася, бо теж відчула кров. Але кошенят тут немає.

Вогнелап і Сіролап перезирнулися.

— У мене їх немає! — наполягала Жовтоікла.

— Чому ж ти тоді втекла? Чому вбила Плямолистку? — Сіролап запитав її про те, що Вогнелап ніяк не міг змусити себе вимовити вголос.

— Плямолистка мертва? — здивування в її голосі було щирим.

Вогнелап відчув невимовне полегшення.

— То ти не знаєш? — прохрипів він.

— Звідки? Я втекла з табору, щойно почула про зниклих кошенят.

Сіролап все ще дивився з підозрою, але Вогнелап відчув правду в її голосі.

— Я знаю, хто взяв кошенят, — провадила вона. — Я відчула його запах біля ясел.

— І хто ж це? — запитав Вогнелап.

— Кігтеморд — один із вояків Зорелома. І доки кошенята у Тіньовому Клані, їм загрожує величезна небезпека.

— Але ж навіть Тіньовий Клан не наважиться зашкодити кошенятам, — заперечив Вогнелап.

— Не будь таким упевненим, — промовила Жовтоікла. — Зорелом має намір зробити з них вояків.

— Але ж їм всього лише три повні! — видихнув Сіролап.

— Це не спиняло його раніше. Він тренував кошенят, як юнацтво, відколи став провідником. У п’ять повень він уже виряджав їх вояками!

— Але ж вони надто маленькі для бою! — запротестував Вогнелап.

Та в голові у нього зринули недорослі новаки, яких він бачив на Зборищі. Вони не були недорослі — вони були кошенята!

Жовтоікла скрушно прошипіла:

— Зорелома це не обходить. У нього є вдосталь кошенят на м’ясо, а раптом вони закінчаться — завжди можна вкрасти ще! — її голос сповнився люті. — Зрештою, ми говоримо про кота, який повбивав кошенят із власного Клану!

Сіролап і Вогнелап оторопіло стояли.

— Якщо ж він убивав кошенят Тіньового Клану, чому його не покарали? — здивовано запитав Вогнелап.

— Бо він збрехав, — з невимовною гіркотою в голосі прогарчала Жовтоікла. — Він звинуватив у цьому вбивстві мене, а Тіньовий Клан йому повірив!

Раптом Вогнелап зрозумів:

— То ось чому тебе вигнали із Тіньового Клану? — запитав він. — Ти повинна повернутися з нами і розповісти про все Синьозірці.

— Не раніше, ніж я врятую кошенят, — відрізала Жовтоікла.

Вогнелап підвів голову і принюхався. Дощ уже геть припинився, та й вітер стихав. Патруль Громового Клану невдовзі вирушить. Залишатися було небезпечно.

Сіролап усе ще був під враженням від звинувачень Жовтоіклої:

— Як міг провідник убивати кошенят зі свого-таки Клану? — не вгавав він.

— Зорелом наполягав на занадто жорстких тренуваннях, коли вони були ще дуже малі. Він забрав двох кошенят для бойової підготовки, — Жовтоікла глибоко, хрипко вдихнула. — Їм було лише чотири повні. Вони були вже мертві, коли він приніс їх до мене. На обох були подряпини та укуси, залишені дорослим вояком, не новаком. Очевидно, він сам із ними бився. Я вже нічого не могла зробити. Коли мати кошенят прийшла їх побачити, Зорелом був біля мене. Він сказав, що знайшов мене, коли я стояла над їхніми мертвими тілами, — її голос надломився, і вона відвела погляд.

— Чому ж ти не сказала їй, що то Зорелом? — не вірячи своїм вухам, запитав Вогнелап.

— Я не могла, — похитала головою Жовтоікла.

— Чому ні?

Стара кішка завагалася. Коли ж знову заговорила, голос був важким від жалю за незробленим.

— Зорелом — лідер Тіньового Клану. Шляхетний Зорещерб — його батько. Його слово — закон.

Вогнелап задивився кудись убік, і якусь мить усі троє котів просто безмовно сиділи. Тоді, зрештою, Вогнелап сказав:

— Ми врятуємо кошенят разом. Сьогодні. Але нам не можна тут залишатися. Я відчуваю запах групи Громового Клану, і вона наближається, — на мить він замовк. — Якщо з ними Тигрокіготь, у Жовтоіклої немає шансів. Він заб’є її, перш ніж ми зможемо щось пояснити.

Жовтоікла глянула на нього, стаючи напоготові, знову сповнена рішучості:

— У цьому напрямку є торфовище. Я геть змокла після дощу, а там наші запахи не будуть відчутні, — сказала вона їм.

Жовтоікла стрибнула в ялівцевий кущ, Сіролап із Вогнелапом поквапились їй услід. Тепер усі вони чули шарудіння підліску віддалік. То вже був не вітер, що свистів у кущах, то наближалися вояки — безсумнівно, спраглі помсти і роз’ятрені брехнями Тигрокігтя.

Моторошна тиша нависла над деревами, довкола стовбурів почала згущуватися поки що легенька імла. Вогнелап струсив краплинки зі свого кожушка й нетерпляче зірвав реп’яха з грудей.

Жовтоікла вела вперед. Земля все м’якшала, невдовзі їхні лапи почали грузнути у м’якому торфі. Затхлий запах забивав Вогнелапові ніздрі, але принаймні маскував і їхній власний слід. Позаду шум гурту котів усе гучнішав.

— Швидко, сюди, — поквапила їх Жовтоікла, пірнаючи під широколистий кущ.

Усі троє котів проповзли попід ним, підібравши хвости. Вогнелап з усіх сил намагався зберігати спокій і не зважати на незвичну йому вологість землі. Він дослухався до галасу патруля Громового Клану, що підбирався все ближче і ближче.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 23

Вогнелап чув, що там кілька котів і вони швидко пересуваються. Він не міг розпізнати особисті запахи цих котів через важкий запах землі, але знав, що це Громовий Клан. Він затамував подих, коли повз них прошурхотіли кроки.

— Ми справді плануємо самотужки визволити кошенят від Тіньового Клану? — запитав Сіролап.

Жовтоікла відповіла першою:

— Гадаю, я зможу знайти допомогу серед Тіньового Клану. Не всі коти там підтримують Зорелома.

Вогнелап нашорошив вуха, а Сіролап здивовано махнув хвостом.

— Коли він став провідником, — пояснила Жовтоікла, — то вигнав старійшин з-під захисту внутрішнього табору. Їм довелося жити на окраїнах і полювати самотужки. Це коти, які виросли, шануючи вояцький кодекс. Дехто з них може нам допомогти.

Вогнелап глянув їй у вічі, швидко метикуючи.

— А я можу спробувати переконати мисливців Громового Клану допомогти нам, — нявкнув він. — Якщо я поговорю з ними до того, як вони побачать Жовтоіклу, можливо, вояки й повірять у її розповідь. Сіролапе, чекай біля сухого ясена, де ми вперше знайшли кров, поки хтось із нас не повернеться.

Сіролап мав стурбований вигляд.

— Ти справді віриш, що Жовтоікла приведе поміч? — пробурмотів він до Вогнелапа.

— Ви мусите мені вірити, — прогарчала Жовтоікла. — Я повернуся.

Сіролап перевів погляд на Вогнелапа. Той кивнув. Жовтоікла прошмигнула повз двох новаків і зникла в кущах.

— Ми правильно вчинили? — запитав Сіролап.

— Не знаю, — визнав Вогнелап. — Якщо так, то ми герої, і кошенята врятовані. Якщо ні, то ми  покійники.

Вогнелап помчав услід за патрулем через ожину, ялівець, кропиву. Слід неважко було знайти. Розлючені коти Громового Клану навіть не намагалися приховати свою присутність на землях Тіньового Клану.

Густе покривало хмар нарешті розвіялося. Понад верхівками дерев Срібносмуга перетинала нічне небо. Місяць уже сходив, але його холодне світло не могло проникнути крізь туман, що нависав у тінистому підліску.

Вогнелап зосередився на запахах попереду себе. Він відчував Білошторма. Принюхався знову. Тигрокігтя з ними не було. Він кинувся навздогін і зупинився вже біля групи котів Громового Клану.

Вояки озирнулися і вирячилися на нього, їхнє хутро здибилось, а очі агресивно блищали. Серед них був Темносмуг, молода киця Мишошубка та юний вояк Вітрогон. Мишошубка була не єдиною кішкою в групі — з ними прийшла ще Вербо-лоза.

— Вогнелапе! — прогарчав Білошторм. — Що це ти тут робиш?

Вогнелап перевів подих:

— Мене послала Синьозірка! — видихнув він. — Вона хотіла, щоб я знайшов Жовтоіклу, перш ніж…

— А! — перебив його Білошторм. — Синьозірка сказала, що я можу зустріти тут друга. Тепер ясно, що вона мала на увазі, — він замислено глянув на Вогнелапа.

— Тигрокіготь тут? — запитав Вогнелап, не без гордощів відчуваючи на собі їхні погляди.

Білошторм зацікавлено глянув на нього:

— Синьозірка наполягала, що він потрібен їй у таборі, аби захистити решту кошенят.

Вогнелап кивнув, відчуваючи полегшення. Тоді наполегливо нявкнув:

— Білошторме, потрібна твоя допомога. Я можу провести вас до кошенят. Сіролап уже чекає. Ми плануємо сьогодні їх урятувати. Ви з нами?

— Звісно ж, ми з вами! — у захваті замахали хвостами коти.

— Це означає, що нам доведеться проникнути в табір Тіньового Клану, — застеріг Вогнелап.

— Ти можеш провести нас туди? — палко запитав Вітрогон.

— Ні. Але Жовтоікла може. Вона пообіцяла привести на допомогу своїх старих союзників із табору.

Мишошубка глянула на нього і люто настовбурчила хвіст.

— Ти знайшов Жовтоіклу? — прошипіла вона.

— Я не розумію, — збентежено нявкнув Білошторм. — Ця зрадниця допоможе нам повернути кошенят, яких сама ж і викрала?

Вогнелап глибоко вдихнув, щоб заспокоїтись, а тоді з готовністю глянув у вічі Білоштормові:

— Жовтоікла не крала кошенят, — нявкнув він. — І не вона вбила Плямолистку. Вона хоче допомогти нам врятувати кошенят.

Білошторм глянув на нього, а тоді повільно кліпнув.

— Веди, Вогнелапе, — наказав він.

Сіролап чекав за ясеном, нервово намотуючи кола навкруги трухлявого пня. Побачивши гурт, що виринув з імли, він спинився і поворушив вусами на знак вітання.

— Чутно щось від Жовтоіклої? — запитав Вогнелап.

— Ще ні, — відповів Сіролап.

— Ну, ми не знаємо, чи далеко звідси до табору Тіньового Клану, — швиденько зауважив Вогнелап, відчуваючи, як напружується Білошторм позаду нього. — Ймовірно, вона вже повертається.

— Або гарненько собі ділиться язиками зі своїми товаришами з Тіньового Клану, поки ми тут, як дурні, чекаємо, щоб нас оточили, — нявкнув Сіролап.

Білошторм спостерігав за двома новаками і замислено ворушив вухами.

— Вогнелапе? — очікувально запитав він.

— Вона повернеться, — пообіцяв той.

— Гарно говориш, юний Вогнелапе, — Жовтоікла підкралася з-за ясена і сіла перед ними. — Ти не єдиний, хто вміє домовлятися з іншими, — нявкнула вона Вогнелапові. — Пригадуєш день, коли ми зустрілися? Тоді ти теж дивився не в той бік.

Ще троє Тіньових котів з’явилися з-поза дерева і спокійно повсідалися обабіч Жовтоіклої. Коти Громового Клану враз наїжачилися, готові до відсічі.

Обидва Клани мовчки сиділи один навпроти одного. Вогнелап нервово совався, не розуміючи, що робити далі. Коли це один із Тіньового Клану, сірий кіт, заговорив. Він мав довге худорляве тіло і тьмяне хутро.

— Ми прийшли, щоб допомогти, а не зашкодити. Ви прийшли по своїх кошенят — ми допоможемо вам їх звільнити.

— А що з цього вам? — обережно запитав Білошторм.

— Ми хочемо, щоб ви допомогли нам позбутися Зорелома. Він порушив вояцький кодекс, і Тіньовий Клан страждає.

— Ага, невже все просто? — прогарчав Вітрогон. — Ми проникаємо в табір, хапаємо кошенят, убиваємо вашого провідника і повертаємося додому.

— Ви не зустрінете настільки сильного опору, як вам здається, — пробурмотів сірий кіт.

Жовтоікла підвелася:

— Дозвольте відрекомендувати вам моїх друзів, — нявкнула вона, гуляючи навколо котів із Тіньового Клану.

Спершу Жовтоікла підійшла до сірого кота.

— Це Попелюх, один зі старійшин Клану. А ось Ночешкур, він був найстаршим вояком аж до смерті Зорещерба, — вона описала коло довкруж чорного кота, який кивнув товариству. — А це одна зі старійшин-королев, Хмаросвітка. Двоє її кошенят загинули, виганяючи Вітряний Клан.

Хмаросвітка, маленька кицька, нявкнула привітання і додала:

— Я більше не хочу втрачати своїх кошенят.

Білошторм коротко лизнув свої груди, щоб пригладити хутро.

— Очевидно, ви всі досвідчені вояки, якщо вже змогли підібратися так близько, а ми вас не помітили. Але чи досить вас? Нам потрібно знати, з чим ми зіткнемося, коли проникнемо в табір Тіньового Клану.

— Старі та хворі у Тіньовому Клані повільно помирають від голоду, — нявкнув Попелюх. — А кошенята травмуються швидше, ніж ми встигаємо їх лікувати.

— Але якщо у Тіньовому Клані такий гармидер, — не витримав Темносмуг, — як сталося, що допіру ви показали таку силу? І чому Зорелом досі ще ваш провідник?

— Він згуртував довкола себе кількох найсильніших вояків, — відповів Попелюх. — Саме їх усі бояться, бо вони не завагаються померти за нього. Інші вояки коряться наказам, бо їх залякали. Вони битимуться на його боці не довше, ніж будуть впевнені у його перемозі. Якщо ж вони побачать, що Зорелом програє…

— Вони битимуться проти нього, а не за нього! — Темносмуг з огидою закінчив слова старійшини. — Що ж це за відданість така?

У котів Тіньового Клану наїжачилися загривки.

— Наш Клан не завжди був таким, — втрутилася Жовтоікла. — Коли Зорещерб був провідником, ми самі боялися власної сили. Але в ті часи наша сила трималася на вояцькому кодексі й відданості Клану, а не на страхові та кровожерстві, — стара медикицька зітхнула. — Якби ж то Зорещерб прожив довше.

— А як помер Зорещерб? — зацікавлено спитав Білошторм. — На Зборищі гуляли різні плітки, але ніхто, здається, не знав напевне.

Очі Жовтоіклої затуманила скорбота:

— Його убив із засідки вояцький загін іншого Клану.

Білошторм замислено кивнув.

— Так, саме так більшість і думає. Воістину лихі часи, якщо провідників підстерігають у темряві замість відкритого, шляхетного поєдинку.

Вогнелап тим часом обмірковував різноманітні плани битви.

— Є спосіб забрати кошенят, не піднявши на ноги увесь табір? — запитав він.

Йому відповіла Хмаросвітка:

— Їх ретельно захищають. Зорелом очікує, що Громовий Клан спробує їх відбити. Таємно викрасти їх не вийде. Напасти відкрито — ось єдина надія.

— Тоді нам треба зосередити атаку на самому Зореломі та його поплічниках, — нявкнув Білошторм.

У Жовтоіклої, проте, була інша пропозиція:

— Тіньові вояки можуть мене провести до свого табору. Ми маємо впевнитися, що Зорелом і його поплічники будуть не у своїх кублах. Новина про те, що мене спіймано, миттю виманить їх надвір. А щойно вони вийдуть на відкрите — я дам сигнал до нападу.

Білошторм якусь мить мовчав. Тоді кивнув з урочистим виглядом, подумки він уже наказував своїм воякам іти у бій.

— Добре, Жовтоікло, — сказав він. — Веди нас до табору Тіньового Клану.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 24

Жовтоікла повернулася і почала продиратися крізь папороть. Білошторм та інші коти пішли за нею.

У Вогнелапа дзвеніло у вухах від захоплення. Він не відчував у повітрі холодної вологи, а довгу втому ніби рукою зняло.

Жовтоікла повела їх до маленької нори, захованої у підліску, і показала вхід до табору Тіньового Клану. Сплутані зарості ожини значно відрізнялися від охайного ялівцевого проходу, який вів до табору Громового Клану. Межі табору були позначені ямами і щілинами, а сморід гнилого м’яса долинав аж сюди.

— Ви їсте вороняче їдло? — прошепотів Сіролап, скрививши губи.

— Наші вояки привчені нападати, а не полювати, — відповів Попелюх. — Ми їмо все, що можемо знайти.

— Громовий Клане, заховайтеся у тих заростях папороті, — шикнула Жовтоікла. — Там є повно поганок, які замаскують ваш запах. Чекайте там, доки я не подам сигнал.

Вона відступила, щоб пропустити інших котів із Тіньового Клану наперед, уклинившись посередині їхньої групи, ніби в’язень. І вони усі тихо попрямували до табору.

Громовий Клан розташувався між поганок, усі були напружені й пильні. Вогнелап відчув поколювання під хутром. Він подивився на Сіролапа. Товста шубка на товаришевій шиї стояла сторчма, і Вогнелап чув, як той швидко дихав від стримуваного хвилювання.

Раптом із табору Тіньового Клану долинув клич. Коти Громового Клану без вагань вискочили зі своєї засідки і помчали до входу.

Жовтоікла, Попелюх, Хмаросвітка і Ночешкур боролися із шістьома лютими вояками на потоптаній багнистій галявині. Поміж інших Вогнелап упізнав Зорелома і його воєводу Чорноногого. Вояки здавалися голодними і наляканими від битви, але Вогнелап бачив їхні міцні м’язи, які випиналися під плямистим хутром.

На краю галявини групки кістлявих котів непевно спостерігали за чубаниною. Їхні худі тіла, здавалося, відчували огиду до насилля, а затуманені очі виглядали шокованими і спантеличеними. Краєм ока Вогнелап побачив Носошморга, який позадкував і сховався за кущем.

За кивком Білошторма Громовий Клан приєднався до бійки.

Вогнелап схопив своїми лапами сріблястого кота, але той випручався. Він спіткнувся, вояк Тіньового Клану повернувся і вхопив його гострими, як терня, пазурами. Вогнелап крутнувся і ввігнав свої зуби у тіло кота. Крик вояка дав йому зрозуміти, що він знайшов вразливе місце, і Вогнелап вкусив сильніше. Вояк знову верескнув, а потім вирвався і побіг у кущі.

Вогнелап підвівся. Молодий Тіньовий учень підскочив до нього з краю табору, його м’яке хутро наїжачилося від страху.

Вогнелап сховав кігті та легко його відкинув.

— Це не твоя битва, — шикнув він.

Білошторм уже пришпилив Чорноногого до землі. Він люто його вкусив, і поранений воєвода прожогом помчав крізь вихід із табору до лісу.

— Вогнелапе! — це Хмаросвітка викрикнула його ім’я. — Стережися! Кігтеморд…

Він не почув решти. Великий бурий кіт врізався в нього. Кігтеморд! Вогнелап випустив кігті в землю і обернувся, готовий до бою. Вояк, який убив Плямолистку! Злість струмувала його жилами, і він кинувся на ворога.

Вогнелап штовхнув вояка на землю і втиснув його головою в багно. Засліплений люттю, він приготувався впитися іклами в шию Кігтеморда. Та перш ніж він зміг із ним розквитатися, Білошторм збив його з ніг і схопив Тіньового вояка.

— Вояк Громового Клану ніколи не вбиває без потреби, — прогарчав він у вухо Вогнелапові. — Нам просто треба показати їм, щоб більше до нас не пхалися! — він сильно вкусив Кігтеморда, і той, завиваючи, побіг геть із табору.

Усе ще сам не свій від злості, Вогнелап роззирнувся. Вояки Зорелома повтікали.

Розлючений крик пролунав позаду Сіролапа. Він відскочив, і Вогнелап побачив, як Жовтоікла схопила Зорелома. Із кількох ран на його тілі текла кров. Вуха провідника були прищулені до голови, а вуса опущені; він схилився до землі під сильною хваткою Жовтоіклої.

— Ніколи не думав, що тебе буде важче вбити, ніж батька! — відрубав він.

Жовтоікла відскочила, ніби її вжалила бджола. Її обличчя раптом перекосило від шоку і скорботи. Вона послабила хват, і Зорелом негайно скинув її з себе порухом свого могутнього тіла.

— Це ти вбив Зорещерба? — провила Жовтоікла, витріщаючись на нього з недовірою.

Зорелом холодно на неї глянув.

— Ти ж знайшла його тіло. Хіба не упізнала моє хутро на його кігтях? — Жовтоікла з жахом дивилася на кота, поки він продовжував. — Зорещерб був м’якотілий і дурний вожак. Він заслуговував смерті.

— Ні! — прошипіла Жовтоікла, опустивши голову. Тоді вона стрепенулася і глянула на Зорелома, вигинаючи спину. — А кошенята Ясноцвітки? Вони теж заслужили померти? — її голос різав вухо.

Зорелом рикнув і кинувся на Жовтоіклу, перевернувши її на живіт. Жовтоікла навіть не намагалася чинити спротив його колючим пазурам. Вогнелап із подивом побачив, що її очі були затуманені журбою.

— Ті кошенята були слабкі, — шикнув Зорелом, нахиляючись до вуха Жовтоіклої. — Вони б не принесли жодної користі Тіньовому Кланові. Якби я не вбив їх, то це зробив би хтось інший.

Чорно-біла Тіньова королева Ясноцвітка завила від горя. Зорелом не зважав.

— Мені слід було вбити тебе, коли була нагода, — кинув він Жовтоіклій. — Здається, я майже такий м’якосердий, як мій батько. Який же я дурень, що відпустив тебе із Клану живою! — він нахилився, оголюючи зуби, готовий впитися ними в її шию.

Та Вогнелап виявився швидшим. Він наскочив Зореломові на спину, перш ніж той встиг стулити щелепи. Вогнелап увігнав кігті у сплутане хутро кота і відтягнув його від виснаженої кішки, відкидаючи провідника на край галявини.

Зорелом крутнувся в повітрі, щоб приземлитися на лапи, і глянув Вогнелапові в очі, люто сплюнувши:

— Не гай часу, учню! Я маю дар від Зоряного Клану. Тобі доведеться вбити мене дев’ять разів, перш ніж я до них приєднаюся. Ти справді думаєш, що маєш досить сили для цього? — його очі виклично палахкотіли впевненістю.

Вогнелап відповів на погляд. Його живіт напружився. Зорелом був провідником Клану! Як він узагалі міг сподіватися його побороти? Але коти Тіньового Клану, які до цього спостерігали, почали повільно підходити до свого переможеного вожака, шиплячи і гаркаючи від ненависті. Вони були побиті та виснажені голодом, але переважали Зорелома числом. Провідник, здалося, зрозумів це, бо хвіст його почав нервово посмикуватися. Він схилився й позадкував до кущів. Його очі злісно палахтіли з тіні, поглядом він шукав Вогнелапа.

— Це ще не кінець, учню, — прошипів він і зник у лісі слідом за своїми переможеними вояками.

Вогнелап глянув на Білошторма.

— Нам слід піти за ним? — нявкнув він.

Вояк похитав головою.

— Гадаю, вони вже зрозуміли, що їм тут не раді.

Ночешкур, вояк Тіньового Клану, кивнув на знак згоди.

— Облиште їх. Якщо вони посміють знову сюди показати свого носа, Тіньовий Клан зможе сам дати їм відсіч.

Коти Тіньового Клану збилися докупи серед руїн свого табору і ніби оніміли від усвідомлення того, що їхній вожак утік.

«Доведеться довго працювати, щоб відновити Клан», — подумав Вогнелап.

Кошенята!

Вогнелап почув нявкіт Сіролапа з дальнього кутка галявини. Він поспішив до свого друга, за ним побігли Мишошубка і Білошторм. Коли вони наблизилися, то почули нявчання котяток, яке долинало з-під купи листя й галузок. Сіролап і Мишошубка швидко почали розпорпувати накриття і знайшли викрадених кошенят Громового Клану на дні невеликої ями.

— Із ними все гаразд? — запитав Білошторм, посмикуючи хвостом від хвилювання.

— Так, усе чудово, — відповів Сіролап. — Лише кілька подряпин. Але цей маленький котик має доволі серйозну рану на вушці. Жовтоікло, можеш на нього глянути?

Стара кішка саме зализувала свої рани, але почула поклик і примчала до ями, з якої Сіролап обережно витягував котика.

Вогнелап допоміг Сіролапові підняти решту кошенят нагору. Останнє було сіре, ніби попіл старого вогнища. Воно нявкнуло і скрутилося, коли Вогнелап поклав його на землю. Мишошубка зібрала всіх кошенят коло себе і заспокоювала їх, облизуючи й пестячи.

Жовтоікла подивилася на розірване вушко.

— Потрібно зупинити кровотечу, — нявкнула вона.

Носошморг вийшов із тіні. Його передні лапи були замотані у шар павутиння, яке він мовчки передав Жовтоіклій. Вона вдячно кивнула і почала загоювати рани кошеняти.

Ночешкур підійшов до групи котів Громового Клану.

— Ви допомогли Тіньовому Кланові позбутися жорстокого і небезпечного вожака, і ми вам безмежно вдячні. Але зараз вам час залишити наш табір і повернутися до свого. Я обіцяю, що на ваших землях не буде лапи Тіньового вояка, доки на наших угіддях буде вдосталь здобичі.

Білошторм кивнув.

— Можете полювати у нас одну повню, Ночешкуре. Громовий Клан знає, що вам потрібен час, щоб відновитися.

Він обернувся до Жовтоіклої.

— А ти, Жовтоікло? Ти хочеш повернутися з нами чи залишитися зі своїми старими приятелями?

Жовтоікла глянула на нього.

— Я повернуся з вами, — вона подивилася на глибокий укус на задній нозі Білошторма. — Вам потрібна медикицька, і вашим кошенятам теж.

— Дякую, — муркнув Білошторм. Він подав знак Громовому Кланові порухом хвоста і вивів своїх котів з галявини. Мишошубка і Верболоза допомагали кошенятам, які пленталися збоку, виснажені та спантеличені. Жовтоікла йшла біля пораненого котика, підіймаючи його за шийку щоразу, як він падав. Вогнелап і Сіролап ішли за ними крізь кущі ожини, повз межі табору до лісу.

Місяць все ще піднімався в ясному небі, коли Громовий Клан розпочав свою довгу подорож додому. Навколо них кружляв падолист і стелився  по землі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 25

Вогнелап із Сіролапом обігнали патруль на вході до Громового табору. Вони відчували полегшення і з хорошим настроєм поверталися додому. Морозошубка лежала посеред галявини, сумно опустивши голову на лапи. Коли увійшли двоє новаків, вона принюхалася до повітря.

— Мої кошенята! — крикнула королева. Тоді скочила на лапи і промчала повз Вогнелапа і Сіролапа, щоб зустріти решту котів, які виходили з тунелю.

Кошенята побігли до Морозошубки і притулилися до неї. Вона обвила їх своїм м’якеньким тілом і вилизала кожного по черзі, голосно муркочучи.

Жовтоікла стояла на вході до табору і мовчки спостерігала.

Синьозірка підійшла до патруля. Вона радісно поглянула на Морозошубку з кошенятами, а тоді повернулася до Білошторма.

— З ними все гаразд? — запитала вона.

— Так, — нявкнув Білошторм.

— Молодець, Білошторме! Громовий Клан вдячний тобі.

Білошторм шанобливо схилив голову і додав:

— Ми знайшли їх завдяки цьому новаку.

Вогнелап гордовито підняв голову і хвіст, готовий до промови, але над галявиною пролунало звинувачення Тигрокігтя:

— Чому ви привели назад зрадницю? — темний вояк підійшов до патруля і став біля провідниці.

— Вона не зрадниця, — заперечив Вогнелап.

Він обвів поглядом табір. Інші коти швидко збиралися на галявині, щоб подивитися на кошенят і привітати патруль. Дехто з них помітив Жовтоіклу. Вони пропалювали її ненависними поглядами.

— Вона вбила Плямолистку, — відрізав Довгохвіст.

— Погляньте на кігті Плямолистки, — сказав Сіролап. — Там коричневе хутро Кігтеморда, а не сіре Жовтоіклої!

Синьозірка кивнула Мишошубці. Та вийшла з натовпу до тіла Плямолистки, яке мало бути поховане удосвіта. Клан із нетерпінням чекав, доки вона повернеться.

— Сіролап має рацію, — видихнула Мишошубка, повернувшись на галявину. — На Плямолистку не нападав сірий кіт.

Здивоване бурмотіння пробігло натовпом.

— Але це не означає, що вона не допомогла викрасти кошенят! — не вгавав Тигрокіготь.

— Без Жовтоіклої ми б ніколи їх не повернули! — оборонявся Вогнелап, втрачаючи терпіння від утоми. — Вона знала, що кошенят забрав вояк Тіньового Клану. Коли я її знайшов, вона шукала малечу. Вона ризикувала життям, повертаючись до табору Тіньового Клану. І це вона запропонувала план, який привів нас у їхній табір і допоміг побороти Зорелома!

Коти вражено слухали промову Вогнелапа.

— Він має рацію, — нявкнув Білошторм. — Жовтоікла нам не ворог.

— Я рада це чути, — муркнула Синьозірка, зустрічаючись поглядом із Вогнелапом.

Із натовпу долинув схвильований нявкіт Морозошубки:

— Зорелом загинув? — запитала вона.

— Ні, він утік, — відповів їй Білошторм. — Але він ніколи більше не буде провідником Тіньового Клану.

Морозошубка полегшено зітхнула і продовжила пестити своїх кошенят.

Білошторм поглянув на Синьозірку.

— Я пообіцяв Тіньовому Кланові, що вони зможуть полювати у нас до наступної повні, — сказав він. — Провідництво Зорелома залишило їхній табір у руїнах.

Синьозірка кивнула.

— Це була мудра і щедра пропозиція, — схвально нявкнула вона.

Провідниця Громового Клану пройшла повз Білошторма і решти патруля до Жовтоіклої. Та схилила голову, коли Синьозірка торкнулася її жорсткого сірого хутра своїм носом.

— Жовтоікло, я б хотіла, щоб ти стала медикицькою Громового Клану замість Плямолистки, — нявкнула Синьозірка. — Впевнена, що ти знайдеш усі її припаси там, де вона їх залишила.

Інші коти стали перемуркуватися одне з одним, помахуючи хвостами від захвату. Жовтоікла обвела їх утішеним поглядом, проте нічого не сказала.

Морозошубка спершу глянула на інших королев, перш ніж зустрітися з поглядом Жовтоіклої, і, зрештою, поволі схвально кивнула.

Жовтоікла схилила голову на знак поваги до білої кицьки, а тоді звернулася до своєї нової провідниці.

— Дякую тобі, Синьозірко. Тіньовий Клан уже не той, яким був колись. Тепер мій Клан — Громовий.

Вогнелап відчув, як його тілом розливається задоволення від того, що стара кицька, яку він уже встиг полюбити, відтепер буде новою медикицькою Громового Клану. Його хвіст опустився, коли він усвідомив, що більше ніколи не знайде Плямолистку на її галявині, сонячне світло не переливатиметься на її м’якому хутрі, а її бурштинові очі не сяятимуть йому.

— Де Круколап? — раптом нявкнула Синьозірка, вириваючи Вогнелапа із його щемких спогадів.

— Так, — вклинився Тигрокіготь, — де мій учень? Дивно, що він зник тоді ж, коли і Зорелом, — він значуще глянув на Клан.

— Якщо ти гадаєш, що він міг допомагати Зореломові, — сміливо нявкнув Вогнелап, — тоді ти помиляєшся.

Тигрокіготь посуворішав, а його жовті очі загрозливо заблищали.

— Круколап мертвий, — продовжив Вогнелап. — Ми знайшли його тіло на землях Тіньового Клану. Судячи із запахів, його забили чатові Тіньового Клану, — він глянув на Синьозірку. — Я все розповім пізніше, обіцяю.

Жовтоікла теж запитально глянула на Вогнелапа. Той відповів їй поглядом, у якому читалося прохання нараз притримати язика. Вона повела вухами на знак розуміння і задивилася кудись убік.

— Я ніколи не казав, що Круколап — зрадник, — прошипів Тигрокіготь.

Він зробив паузу, щоб напустити вираз скорботи, перш ніж звернутися до цілого Клану:

— Круколап міг би стати хорошим вояком. Смерть спіткала його надто рано, і цю втрату багато з нас іще довго відчуватимуть.

«Порожні слова!» — подумав Вогнелап. Що б сказав Тигрокіготь, якби дізнався, що Круколап у безпеці, полює собі на щурів із Ячменем?

Синьозірка порушила тишу:

— Ми сумуватимемо за Круколапом, але оплакуватимемо його завтра. Сьогодні ж нам належить здійснити інший ритуал — ритуал, у якому і Круколап не відмовився би взяти участь, — вона повернулася до Вогнелапа і Сіролапа. — Сьогодні ви показали неабияку хоробрість. Вони билися добре, Білошторме? — запитала провідниця.

— Як вояки, — поважно відповів Білошторм.

Синьозірка легенько кивнула, підвела голову і глянула на зорі Срібносмуги. Нарешті залунав її чистий голос:

— Я, Синьозірка, провідниця Громового Клану, закликаю моїх предків-вояків поглянути на цих новаків. Вони важко тренувалися, щоб зрозуміти ваш шляхетний кодекс. І я відкриваю їх вам як вояків, що готові одержати це звання, — вона опустила погляд на Вогнелапа і Сіролапа, звузивши очі. — Вогнелапе, Сіролапе, чи присягаєте ви невідступно сповідувати вояцький кодекс, захищати й обороняти Клан, навіть ціною власних життів?

Вогнелап відчув, як у нього всередині щось зануртувало, немовби вогонь спалахнув у животі.

— Присягаю, — з готовністю відповів він.

— Присягаю, — луною повторив Сіролап.

— Тоді силою Зоряного Клану я нарікаю вас вояцькими іменами: Сіролапе, віднині тебе знатимуть як Сіросмуга. Зоряний Клан шанує твою хоробрість і силу, я ж запрошую тебе до Громового Клану вже як вояка.

Синьозірка підійшла і притулилася мордочкою до схиленої голови Сіросмуга. Він схилився ще нижче, щоб лизнути її плече на знак поваги, а тоді, випроставшись, пішов до інших вояків.

Синьозірка підвелася і якусь мить дивилася на Вогнелапа, перш ніж заговорити.

— Вогнелапе, відтепер тебе знатимуть як Вогнесерда. Зоряний Клан шанує твою хоробрість і силу, я ж запрошую тебе до Громового Клану вже як вояка, — торкнувшись мордочкою його голови, вона промурчала: — Вогнесерде, для мене честь мати тебе за вояка. Служи Клану віддано, малий.

Вогнесердові м’язи так тремтіли, що він заледве зміг нахилитися, щоб лизнути плече Синьозірки. Він замуркотів на знак подяки і відійшов, щоб стати поруч із Сіросмугом.

У юрбі зазвучали вітальні вигуки, і голоси Клану здійнялися у спокійне нічне повітря, проголошуючи їх нові вояцькі імена:

— Вогнесерд! Сіросмуг! Вогнесерд! Сіросмуг!

Вогнесерд поглянув на Клан, вдивляючись в обличчя, що стали такими знайомими за кілька останніх повень. Він слухав, як вони вигукують його нове ім’я, і відчув, як його переповнюють ласка і повага, що сяяли в їхніх очах.

— Уже майже місяцепік, — нявкнула Синьозірка. — За традицією, Вогнесерд і Сіросмуг повинні провести мовчазне чатування до світанку, удвох охороняючи табір, поки ми спатимемо.

Вогнесерд і Сіросмуг поважно кивнули.

Решта Клану поволі розтанула у своїх кублах, Тигрокіготь пройшов простісінько повз Вогнесерда. Воєвода Громового Клану сповільнив крок і тихесенько прошепотів йому на вухо:

— Не думай, що зможеш перехитрувати мене, кицюню. Обережніше з тим, що ти збираєшся сказати Синьозірці.

Холодок пробіг спиною Вогнесерда. Синьозірка повинна дізнатися про зраду Тигрокігтя!

Коли Тигрокіготь зайшов до вояцького кубла, Вогнесерд залишив Сіросмуга самого на галявині й пішов услід за Синьозіркою. Перехопив провідницю аж біля входу до її кубельця:

— Синьозірко, я знаю, що порушую обітницю мовчання, але я мушу поговорити з тобою, перш ніж почну чатування.

Синьозірка глянула на нього і похитала головою:

— Це важливий ритуал, Вогнесерде. Ти зможеш поговорити зі мною вранці.

Вогнесерд схилив голову на знак згоди. Однак Тигрокіготь не був проблемою, яку можливо вирішити отак, проти ночі. Він повернувся до Сіросмуга, який так само сидів посеред галявини. Друзі перезирнулися, але не промовили ані слова.

Вогнесерд дивився на місяць над головою. Довкола нього стояли кущі й дерева, повиті паволокою імли, яка поблискувала супроти його шерсті.

Вогнесерд заплющив очі, пригадуючи сни тих часів, коли ще був кошеням. Прохолодні лісові запахи у ніздрях тепер були найсправжнісінькі, а попереду чекало вояцьке життя. Він відчув, як десь у лапах зароджується нестримна радість, яка, зрештою, затоплює усе його тіло. Тоді, ніби стрепенувшись, він розплющив очі. Із вояцького кубла, ніби у відповідь, на нього зорила інша пара очей.

Тигрокіготь!

Вогнесерд відповів на його погляд, не кліпаючи. Тепер він був вояком. Так, він набув собі ворога — воєводу Клану, але Тигрокіготь сам у цьому винен. Вогнесерд уже не був тим наївним молодим котиком, який колись приєднався до Клану. Він був більший, сильніший, швидший і мудріший. Якщо йому судилося протистояти Тигрокігтеві — так тому й бути. Вогнесерд був готовий до цього випробування.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.