«Важить лише війна весни із останнім снігом»

У розмовах про війну так чи інакше виникають запахи. Чим пахне війна? Скажімо, «війна пахне словами». Ними теж. Ця книга — збірка віршів, написаних, умовно кажучи, про війну. Умовно кажучи, оскільки межі цієї війни, попри всю її очевидну конкретність та реальність, є доволі умовними й зникомими. За великим рахунком все, що з нами відбувається останні роки — і є війною. Вона проникає в мову й дихання. Своєю інтонацією, своїми кольорами, своїми запахами. Вона западає в розмову, між паузами й мовчанням, змінює значення слів, змінює їхню вагу. І ці слова, слова зі зміненою вагою, зі зміщеною інтонацією, ніби зі зміщеною траєкторією, потребують нового проговорення, потребують вжитку, прагнуть лишитися в мові, розраховують на оприявлення й озвучення. В цій книзі війна виступає тлом, чимось на зразок структури паперу, його кольору, його щільності.

Розмови про те, як про цю війну писати, ведуться, здається, від самого її, війни, початку. За цей час написано було сотні віршів, десятки прозових текстів, мемуари, щоденники, спогади. Чи став зрозумілішим механізм «воєнного» письма? Чесно кажучи, не певен. Кожен сам для себе знаходить межу між життям і літературою, між болючим і поетичним, між свідченням і замовлянням. В цій книзі теж можна побачити різні способи проговорення війни. Поезія в цих текстах іноді виникає там, де на неї зовсім не очікуєш:

«зброя в окопах

блистить наче короп

блукає в зеленці Всевишній».

Цікавим тут є, звісно, не Всевишній у зеленці (Бога у віршах про війну загалом багато, що зрозуміло), цікавим є ось це уважне й гостре приглядання до зброї, в якій раптом спалахує подоба коропа. Зі Всевишнім натомість усе більш-менш зрозуміло: перебування у зоні враження, наближення до смерті так чи інакше передбачають більш уважне ставлення до віри, як такої:

«.благословен кожен

хто носить хрестики виживання

у кого в кітелі молитовники».

Навряд чи це стосується релігії, щонайменше це має стосунок до церкви загалом. В цій книзі в принципі не йдеться про дидактику та повчання, гасла та лозунги. Йдеться, скоріше, про сподівання та сумніви, і ось вони видаються куди переконливішими за будь-які настанови:

«Я б чесно тобі розказала, як жити потрібно,

тільки сама ще не знаю, із чого мені розпочати...»

І ще одна важлива річ: природнім видається поєднання чоловічих та жіночих голосів. Поєднання війни й любові завжди є очікуваним, і поява саме любові в розмовах про війну не потребує вочевидь якихось особливих пояснень, оскільки «справжнє кохання не потребує жодних причин»

Причин не потребує, але потребує присутності того, кому можна звірятись, потребує іншого — того, з ким розмовляєш бодай подумки:

«і він каже: мила, я боровся й згорів дотла,

накриває мене з головою чорна імла

і щоночі до мене приходять усі вони,

що не повернулись з війни».

Причому мовиться тут не лише до живих. Присутність у цій мові тих, хто відійшов, видається не менш важливою й значимою, тому лишається «говорити як дихати до тих, чиї голоси вже назавжди втрачені».

Більшість цих віршів, вони так чи інакше саме про це — про необхідність та важливість сказати й бути почутим, про того іншого, до кого можна промовляти й хто здатен почути промовлене:

«Слухати одне одного часом важко, але потрібно.

...Слід говорити про всіх, особливо про мертвих,

Слід говорити про тих, кому це вкрай необхідно».

Але чи не найважливішим у цій книзі видається така дивна річ: війна, попри її тотальну присутність, попри неможливість її оминути, попри те, що вона таки справді виступає тлом цих текстів, усе одно не здатна витіснити з мови й реальності все інше — здатність говорити, здатність слухати, здатність, врешті-решт, любити. Оскільки в цих віршах поза війною відбувається безліч надзвичайно важливих речей та явищ, які не дають зупинитись життю, які наповнюють це життя сенсом, які дають підстави на щось сподіватись, у щось далі вірити. В цьому сенсі дійсно — попри всю кривавість і тотальність війни, попри максимальне наближення смерті, попри фізичне її відчуття, головним лишається все ж інше:

«все, що насправді важить — лише війна

весни із останнім снігом за цей газон».

Такий, можливо дещо несподіваний оптимізм, який, разом із тим, сприймається як щось доречне й умотивоване. Умотивоване тією ж мірою, якою вмотивованими є розмови між чоловіком і жінкою, між живими та мертвими, спроби докричатись і пояснити, спроби не загубитись, далі триматися разом, далі не відпускати одне одного. Далі, зрештою, жити:

«обидва несуть у собі і життя і смерть

обидва знають за що вартУє померти

саме тому посміхаються і живуть».

Не так важливо, де саме вони живуть — там, де війна, чи там, де вдома. Куди важливішим видається саме ось це тонке й гостре поєднання смерті й життя, з якого й витворюється нова мова.

Сергій Жадан

Там, де вдома

До книги увійшли твори восьми сучасних молодих поетів та поеток: чотирьох чоловіків-воїнів, які виконували (або виконують зараз) бойові завдання в зоні АТО/ОСС та чотирьох жінок, які в 2014-2018 роках волонтерили і допомагали армії, чекали з війни чоловіків, підтримували та дбали про тих, хто присвятив себе служінню іншим.

Проект реалізовано за підтримки Українського культурного фонду

Жодна частина даного видання не може бути скопійована або відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

© Юлія Ілюха, 2019

© Влад Сорд, 2019

© Олександр Лисак, 2019

© Максим Кривцов, 2019

© Наталія Маринчак, 2019

© Марко Терен, 2019

© Валерій Пузік, 2019

© Юлія Баткіліна, 2019

© Надія Величко, художнє оформлення, 2019

© Олексій Гребенюк, epub, 2019

© ПП «АССА», 2019

ISBN 978-617-7660-86-5

Максим Кривцов:
позивний «Далі»

Народився у Рівному. Поезією захоплюється більше п’яти років. За освітою — інженер-технолог із виготовлення взуття. Після закінчення вишу восени 2014 року вступив до лав Добровольчого Українського Корпусу, через рік підписав контракт з новосформованою Бригадою Легкої Піхоти НГУ. Виконував бойові завдання в зоні АТО/ООС з початку 2015-го до весни 2018-го з періодичними ротаціями.

Вірш Максима Кривцова «.і втрати деревами стануть.»
Читає автор.

.і втрати деревами стануть.

.що ти хотів цим сказати?

коли на перед повернув автомат свій

коли взяв квитки

до цього театру

де броник і речі

одні лиш витрати

якби ти ще знав

що втрапиш

і втратиш

і втрати

деревами стануть

ростимуть.

що ти хотів цим сказати?

що ліпш засинати на своїм карематі

і бачити небо

нічне і кирпате

в яке так упав ти

не знаючи меж

і місяця взяти

загострений меч

рубати гілки

розпалювать ватру

і в берцях іти по

Гольфстріму?

що ти хотів цим сказати?

• • •

.волосся рікою вогнем пропливає між пальців

ти биті пляшки та синє волошкове море

у ноги мені проростають колючки акації

за ніч із тобою це наче не так вже і дорого.

волосся дощем пішоходом проходить щокою

ти мале тигренятко та дика розлючена пума.

вгризаєшся в плечі ну що ж я такого накоїв?

кидаю на мати і зрівнюю цифри-рахунок.

волосся гардини і стеля і небо і Всесвіт

і ніч-безсоромниця і тихий розпусний світанок.

ти десь в потойбіччі в білизні заварюєш несквік

й волосся ліани пускаєш мені до вітальні.

• • •

.де Ти є?

у землі

в молоці

у плитах бетону?

я розбив свої руки

б’ючи у ніщо.

всі молитви мої

холості то патрони

Ти не чуєш мене

крізь тісний капюшон.

далі б’ю

розбиваю

не можу змінити

ні Тебе

ні себе

ані гріх

ні печаль.

смерть тоді розпочнеться

коли скінчиться літо

й не успіє засмага

лягти

до

плеча.

• • •

.не ходи ти тут

не ходи

будеш ти такий тут один.

знаєш

розсердилася зима

дим повзе так

як в’язкий слимак.

не ходи сюди

в ці шляхи

у лісі зачаїлися гріхи

рани глибше

гіллям б’є тюрму

кровоточить холодом зиму́.

не іди сюди

не заходь

тінями кидається Господь

тут лишились ті

кого нема

мур червоний й все ускрізь тюрма.

про місця ці

краще ти забудь

стережись їх як меча чи ртуть

люди перетворюються

в маки

вітром розпинає наче гаком.

зникали імена

зникали міста

туга нависала як кості міцна

бились птахи

на́смерть в пітьмі

в зведені нами мури тюрми.

не ходи сюди

в ці шляхи

у лісі зачаїлися гріхи

рани глибше

вітром б’є в тюрму

кровоточить холодом зиму́.

не ходи ти тут

не ходи.

.легенда про жовтий скотч.

.війна пахне словами

снігом

сніг пахне

мертвою водою

мертвою водою пахне

твоє волосся пахне часом

що згорів перед весною

перед весною згорів

і все тепер чорне воно

як те

що згорає.

1.

.нагрудні знаки з числами

«айді-картки» за якими тебе розпізнаватимуть

по той бік дроту що колеться

як татусева борода

монетки які платиш хароновому братові

щоб перевіз тебе

річкою пороху

проти течії

до міста мертвих

але не зовсім місця живих.

2.

.мене випускають на кілька хвилин

за межі камери

і

коли втечу від внутрішніх вартових

від конвою пам`яті

я розповім тобі казку...

про чорні гори

про рясні Голгофи за вугільними шахтами

про хрести-автомати

про Євангеліє землі твердої

заступу лопати затупленої

кави гіркої як жовч.

3.

.війна пахне словами

пахне дітьми ненародженими

і народженими шляхами

океанами пороху

для виходу назовні

не зовсім словами — голосом

жовтий скотч

ти намотуй його чим більше

за ним бо судитимуть.

.замітає сніг сліди у парках пам’яті

перед бійницями зору

і страшно подивитися

але ти очей своїх не відводиш

і бачиш як йдуть вони військом

і минають Голгофу

і знову минають

по колу ідуть

котре століття

і скотч лиш жовтить

чекаючи часу

щоб буть замість сонців

ідемо за ними?

.візьми лиш за руку мене

і стисни як зброю.

• • •

я для тебе листа в цей вечір нарешті пишу

тут шепоче каміння й крізь літо заходить зима

наче рухатись можу одначе цей простір тюрма

і нав’язлива темінь така як рекламна брошура.

так любилося босим бавитися під дощем

тут навколо мовчать зовсім інші неждані стихії

у цих землях твердих заховаю сво́ї гріхи я

із крихкої іржі надзирають копиці прощень.

шелестять у шухлядці мільйони останніх листів

як жучки у вечірній траві як ранковий лиман

та ці пута ламкі я прийду дочекайсь мене ма

поки місто мовчить ти вслухайсь і хай же щастить.

Військова пісня

.благословен кожен

хто носить хрестики виживання

у кого в кітелі молитовники

які фізично відчуваєш під «плитами».

той скаже до Бога

Ти броня найвищого класу

Ти бтр найновішого виробництва

Ти досконала інженерка

на Тебе надіюсь.

він вирве тебе з засідки

віджене від тебе дрг

міни розчинятимуться в небі

як цукор в склянці кави.

Він в окопах своїх переховає тебе

і в бліндажах Його сили заховаєшся ти.

замаскує тебе сіткою милості.

На пмн ти наступиш і нічого не станеться

розтяжка не трапиться на твоєму шляху

що носив він хрестики виживання

то його збережу

бо знає ім’я Моє він

мобілізую йому безліч днів.

коли небо замовкне

наче розряджений сіді-плеєр

і місяць згорить наче лампа

будеш бачити спасіння Моє

як трасера серед ночі

як їжачків через тепловізор

повіки віків.

.амінь.

• • •

.мовив Господь

вийди до поля

збирай Мого тіла гільзи іржаві.

розчісуй волосся Моє з вугілля

канонадами

залпами

блискавицями.

бачиш

борода Моя проявляється інієм.

її розчеши

гусеницями

колесами тяжкими.

збирай Мене

як смородину

помісти до трилітрового

слоїка серця.

законсервуй Мене

як зброю

й відкрий

як настане зима.

• • •

.землю копа

хлопці з ак

тверду як кісточка вишні

сил вже катма

доки пітьма

блукає в зеленці Всевишній.

як підійшов

зняв капюшон

взнав це копчене повітря

землю пом’якшив

копалось щоб краще

тим що знаходилось в відрах.

повітря легке

п’янке як лікер

подумав Господь можна йти вже.

зброя в окопах

блистить наче короп

блукає в зеленці Всевишній.

• • •

над дорогами дим-дим

в ньому душі долають марш

і зникає міський цей пейзаж

як ті кільця що поверх води.

ось одна доєдналась до строю

на городах згорають тіла

дим з доріг забирає мла

крематорій трави старої.

• • •

.не минає зима

не йди

почекай

як чекають на потяг

дитину

чи хліб

поки дерево я

без листків

почекай

доки важко іти

не розтали сніги.

павутинка висить

попадуся

наступним

поки питиму я

це вино з порохів

за вікном

сміху тінь

а дитинство

під грубою

подивися надвір

най розтануть

сніги.

я приїду чекай

і відпу́щу всю

рибу

бо коли та за склом

завжди б’ється

об борт

заспіваєм весну

ми — птахи

наче гімн

я прийду

почекай

як на хліб

на любов.

Колискова Терикону

.сірий самотній

теплий Месіє

тільки насмажив

тонких млинців я.

ніч гнила сливка

вмокай як у джем

а потім запий

солодким дощем.

і спи засинай

мій Териконе

лінії плавні

усмішка Джоконди.

ти замерзаєш...

термобілизну тримай

й засинай Месіє

вже пізно.

бачу вугіллям

тебе кровоточить

загою свинцем й порохом.

хочеш?

всі порахую

вибухів сім’я

склали воронки

цілі сузір’я.

уже головує

морок на троні

сховайся та спи

мій Териконе.

як раніше обіцяв

кулями засію

буду повертатись

до зустрічі Месіє!

• • •

.війна як зупинка на вимогу

тільки ім’я її вимовиш

ти у грі ти у грі ти у грі

так казали кандидату з гори.

коли пожорсткішає борода

порохами віддаватиме вода

то пізнаєш ти цей Божий дар

гармонії кулеметних канонад.

ти у грі ти у грі ти у грі

так сміялись з кандидата з гори

ти метал вітер ти ти вода

ти земля ти зима дим та град.

• • •

.для села наступили нелегкі часи

гіркі наче кава чи з плісняви сир.

не сходила більше крупа та пшениця

не мали що класти до плащаниці.

селяни збирались так часто у храмі

лиш стіни скрипіли набиті гріхами.

і люди кричали взивали до Господа

щоб спалось спокійно обідалось досита.

малий лиш Андрій не йшов до священика

у інших речах шукав він прощення.

вважав для себе він тепер за ікони

ті биті дороги ті сірі Терикони.

видавались милішіми за піснеспіви

свистіння тих мін та їхні розриви.

коли виходив на площу до ясена

тоді він селянам головне пояснював:

що маки червоні в туманах в основі

прозора то кров у тілі Христовім

і щоб прийняти дари Євхаристії

потрібно сховатись прицілитись вистрелить.

селяни чекали поки розпогодиться

збиваючи бійницю всміхалась Богородиця.

Марко Терен

Народилася в Харкові. Виросла в бібліотечному фонді, серед височенних стелажів із книгами, тому має з ними давню й теплу дружбу. Авторка трьох поетичних збірок. Почала волонтерити для армії у березні 2014-го, не полишає і дотепер. Останні кілька років значну увагу приділяє допомозі родинам загиблих та різним волонтерським просвітницьким проектам.

Вірш Марко Терен «Ось моя таємниця».
Читає авторка.

• • •

Ось моя таємниця, вона дуже проста:

найголовнішого не побачиш очима.

Любов долає відстані, будує міста.

Любов — це наслідок, і, водночас, причина.

Всім без любові страшно: сильним, сміливим, злим.

Тим, чий літак поламаний серед пустелі.

Хтось п’є заспокійливе, з себе в’яже вузли.

Шукає в старих альбомах листівки теплі.

Все на світі минуще. Біль залишає слід.

Я скоро піду, щоб ти не звикав до мене.

Давай, дороби літак. Час рушати на Схід.

Вітер у спогадах нас ще сюди поверне.

Я пам’ятаю, що колись тобі обіцяв,

хлопчику милий мій, дитя безіменне...

Ось тобі у коробці, дивись, біла вівця.

Тільки...

не забувай про мене.

• • •

крізь соснові ліси

жовті піски й безкінечні поля

попри кілометри доріг і синю безмежність води

вона тебе відчувала

казала що існуєш

мовляв

просто дуже далеко й довго тобі до неї іти

малювала очі твої та вгадувала імена

просила

Боже

хай він теж повірить що існую я

хай не боїться

іде навмання

хай дороги не зна

я його проведу

я йому дорогу вкажу здаля

ховала від інших погляд

рахувала дні без кінця

збирала солодкі яблука та годувала птахів

а якось сказала

він наснився мені

пообіцяв

що ми скоро зустрінемось на одному з моїх шляхів

світ для неї почався

час рушати для нього настав

у конвертах малюнки

на конвертах немає адрес

і автобус лишає позаду метушню і міста

і в очах невичерпна віра

наче в світі повно чудес

заколисує щастя

притулилась чолом до вікна

він сидить на сусіднім кріслі

плечем до її плеча

це ж вона

каже подумки він

пита

невже це вона

так спокійно і тихо тепер обом

і вони мовчать

• • •

На вітрі злітають птахами списані сторінки.

Кружляють над нами й падають горілиць.

Яким тобі світ здавався до цього, скажи, яким?

Між війн побутових, відчаїв та дрібниць?

Між холодом і теплом, між стриманих чорних рядків,

поки пташиних крил не торкнулись пальці?..

Хто б попередив тебе, що загубиш там, де зустрів,

що в світі мінливім усі ми блукальці.

Зірку просиш здійснити бажання по смерті її.

Скільки там ще у пляшці життя? Наливай!..

Стільки чужих людей навкруг, а, глянеш — усі свої.

Поруч із ними і ти свого удавай.

Разом з їхнім сплітається міцно твоє коріння.

Тільки сьогодні, будь ласка, дай мені знак:

іноді кожен із нас буває комусь потрібен,

нехай сьогодні і з нами це буде так.

• • •

Давай, Розо, чекай свого Йосипа на вокзалі...

Чекай, квітко, бережи усе, що його тримало.

Бо інші усі, крім тебе, зовсім його не знали...

чи знали мало.

Давай, Розо, кожного дня в хаті запалюй свічки,

щоб додому вернулися всі кохані чоловіки,

щоб не мали значення зірки, лозунги та стрічки...

й повісток рядки.

Давай, Розо, виховуй самотужки ваших синів.

Старший, Георгій, сильніше за інших дітей хворів.

Бувало, часом, в тебе для них не вистачало слів...

з-поміж чорних днів.

Бувало, сходи на другий поверх стогнали вночі.

Всі діти поснули, а ти сама, кричи-не кричи.

Чути, як хтось біля дверей перебирає ключі...

і гучно мовчить.

Розо, невже ти й досі стоїш на цьому пероні?

Зорані зморшками щоки, посріблені скроні...

Вдивляєшся у обличчя, очі від сліз солоні...

Він у вагоні?

• • •

Поплач про мене, давай же,

Маріє,

поплач.

Цілу вічність тебе не бачив.

Цілу вічність в житті чужому.

Я — надія твоя остання,

я — твій кат,

я — причина падінь і невдач.

Я без тебе терпів мільйони облич та допитів

і...

не зізнався нікому.

З неба підуть дощі, як написано в книзі книг

та ітимуть невпинно, поки світ небесна вода

не наповнить по вінця.

Ти — єдина, котра називала моє ім’я так, як не вмів ніхто із них.

А вони лиш паства, Маріє, дивись:

як слухняно йдуть за пастором вівці...

Прикладай до грудей печаль по мені.

Годуй живою водою.

Називай...

називай у голос моє ім’я, поки світ за вікном не стане прозорим.

І пекельним вогнем на долонях стигмати,

поки я за тебе,

поки я з тобою.

Завтра буде усе.

А сьогодні — холодна ніч.

Я сьогодні для тебе запалюю зорі.

А сьогодні вино і причастя.

А сьогодні — блаженна тиша перед початком.

Всі мости і шляхи, всі дороги

запорошено пилом зрад і зневір.

Я не можу не йти.

Я не можу іти.

Я не можу тобі мовчати,

бо давно вже пішов,

щоб лишитись з тобою навічно.

Не вовки зголоднілі,

послухай, Маріє,

не смерть від поранень,

але вівці, що йдуть стадами —

ось найстрашніший звір.

• • •

«Я живу нормально. Руки працюють, слава Богу.

А щодо ніг, в мене є навіть швидші залізні ноги!» —

Оля посміхається та долонями торкає колеса.

«А це мій пес, помагатор, зву його просто Рексом.

І поки нема Андрія, він мене боронить від суму».

Оля сміється, і додає:

«А ще від сусідських котів та шуму».

Пес сидить гордовито побіля візка, як боді-гард.

«Рексе, ти чаювати із нами будеш?»

Чується переконливе собаче

«Гав!»

Оля під’їзджає до столу й готує нам зелений чай.

«Знаєш, я тоді після аварії не могла подолати печаль.

Уявлялося, що все пропало, що я все втрачаю.

Але виявилося, що це початок, а не кінець:

Андрій прийшов у палату, підставив до ліжка стілець,

каже такий: я тебе любив, люблю і буду любити,

(уявляєш? Мені. Після всього). Навіть казав, що, як схочу, то будуть діти.

Але поки... ми тут з Рексом.

А як повернеться Андрій...

Знаєш, ти сумна, я тобі теж хотіла сказати:

ти не здавайся ніколи, мрій».

Оля дістає пакет шоколадного печива із буфету:

«На тому тижні вже присилали. Чи ти не з газети?»

Я хитаю головою у відповідь. Намагаюсь триматися спокійніше.

«Ти не соромся, (каже) ось хліб, ось масло,

а в холодильнику — повісилась миша».

«Я не соромлюсь, (кажу) та, чогось, не хочеться їсти».

Стирчу у дверях, не знаю де стати, де сісти.

І мені б так хотілось забути навіщо я зараз тут.

А Оля вмикає радіо, з якого співає Курт.

Мастить масло на хліб та присипає сіллю:

«Ну чого ти там як бідна родичка навпочіпки сіла?

Йди-но до столу, сідай нормально! Хочеш, в мене є брют?»

Вона, здається, радіє із того, що я прийшла.

А в мене в пакеті брудний Андріїв бушлат.

Це, власне, і все, що залишилось від Андрія.

І я, ковтаючи чортів брют, тягну, бо сказати не вмію.

• • •

І щораз, як літак відривається від землі,

він у кріслі сидить і тримається: не зомлів.

І чека, щоб рівнішим став рух літака,

щоб... з нового рядка.

І коли вже останній відчалює корабель,

він стоїть на палубі сам, потребує тебе,

він напружує пам’ять, стиска кулаки,

щоб... не бути таким.

Він летить і пливе. Поспішає на край землі,

та не рушить із місця, у мертвій завис петлі,

і єдина можливість для нього втекти —

глиб холодна води.

А вона заплітає коси свої тугі.

А вона не з тих, хто кинеться навздогін,

тільки сниться розкаяння втікача

і... порожній причал.

• • •

Він ходить по колу з упевненістю, що всі інші — хворі невиліковно.

Вдало сплітає зі слів речення та влучно добирає підколи.

Допоки вчергове не розуміє, що усі його друзі — усі — зникомі.

Тоді він продовжує «чорний список», де всі імена — через кому.

А крапки в списку немає.

Прикривається сміхом, як починають нити давно зашкарублі шрами.

Зовсім не терпить натовпів, супить брови та завжди говорить прямо.

Так триває здавна, він собі не зраджує, але втомлюється з роками.

А всім невиліковно хворим здається, що в грудях у нього камінь.

Ну, що поробиш? Буває.

Камінь часом болить всередині, стукає з перебоями

й завмирає.

З нього проростає дерево, в гіллі бешкетують пташині зграї,

а на міцніших гілках діти роблять гойдалки, щоб летіти за небокрай.

І кожного з цих особливих дітей він на ім’я пам’ятає.

Це все, що його тримає.

• • •

Там, де велика вода не стримує хвилі,

твій капітан пристане човном до берега.

Профіль його тонкий, сонце його на схилі.

Все, що його чекає — плодове дерево,

те, що тримає небо руками-вітами.

Гнізда пташині сховані серед зелені.

Як неспокійно нині: прощально й вітряно...

Долі людські, як зерна, в борошно змелені.

Твій капітан — чужинець між перехожими.

Хвиля об берег б’ється, щоб стати бризками.

Так за життя чекала і зараз схожі ви:

ти і тендітна яблуня біля пристані.

• • •

Що з нами збудеться, мила, що з нами стане?

Вітер сліпий жебракує поміж містами.

Мох проростає дахами, тоншають стіни.

Те, що здавалось непевним, стало постійним.

Те, що здавалось далеким — стало свідомим.

Хочу додому, чуєш, я хочу додому...

Спогад пече, розлука гірчить безпідставно...

Що з нами збудеться, мила, що з нами стане?..

Там, де, здавалось, завтра, настало сьогодні.

Наші тіла вгодовані, душі — голодні.

І уві сні так беззахисно й підсвідомо:

«хочу додому, мила, я хочу додому...»

• • •

тримай мене за руку

я знаю куди іти

бачиш там внизу

збираються глядачі

їм хочеться дива нарешті

видовищ

а втім

це вже диво що рука твоя

на моїм плечі

дах це безпечне місце

над нами є тільки дзен

може ще зорі хмари

та чорні діри

в кращих традиціях любові

з давніх давен

у фаворі трагедії

а щастю не вірять

міцніше мене тримай

цікавість тягтиме вниз

якщо відпустиш

я згублю рівновагу

ми не повернемось

там розкладають хмиз

м’ясом вбивають голод

віскі тамують спрагу

тримай мене без причини

не випускай з тенет

запахом тіла

колами під очима

чорні діри ховаються

не ковтають мене

наш поцілунок для них

це

вагома причина

тримай мене за руку

я знаю куди іти

бачиш там внизу

збираються глядачі

їм знати кортить

навіщо ми на даху

а втім

справжнє кохання

не потребує жодних причин

• • •

та яку ти не обирав

яку захищав

і покохав

та якій ти досі ціни не склав

для якої білих птахів малював

та без якої на серці камінь

в душі чорна діра

в очах туман

що ще з тебе хоче вона

та що мовчить зараз

коли ти повернувся

коли позаду пітьма

коли ти не вмер

коли ти не впав

і чужу ніколи не обіймав

і знамен чужої не підіймав

і рукою серця не затуляв

що ще хоче вона

коли тебе вже половина

що ще візьме вона

в чому вбачає твою провину

і в які тобі далі йти кущі непролазні

якщо на троні сидить вона

але карнавалом керують блазні

якщо вона зустрівши тебе мовчить

і очі опускає

бо для тебе в неї зараз нічого немає

тоді ти дивишся на її пишне свято

що навколо неї зараз усіх багато

на те дивишся як дуріють п’яні блазні

один одного лайном поливають в турецькій лазні

на те як не потрібен був жадібним чергам безвіз

на те що корабель не тоне бо щури не втекли а скрізь

на те дивишся що вона сидить мовчки на троні

куриш

ще куриш

ти три роки був в обороні

щоб вона жила отак

носила сукні ходила в парк

під рукою тримала йоркширських собак

щоб вона смакувала мате щоб їла суші

купувала по курортах магніти й збирала мушлі

щоб волала під пиво на стадіонах футбольних

на концерти ельзи купувала квитки за стольник

щоб пила текілу і будувала майбутнє

щоб плакала згадуючи всіх хто відсутній

щоб ходила у перший сьомий останній класи

щоб в макдональдсі кричала про вільні каси

щоб у світовому спорті золоті медалі

щоб не знала як після майдану жити далі

ти думав лиш що вона тебе зустріне

як зустрічає кохана з війни героя

або матір стрічає сина

а вона мовчить

і ти куриш багато і їдеш назад

там де твоя половина зазнала втрат

там де ти розумієш хто твій брат

ти їй тепер нічого не сказав

бо тут і так все зрозуміло

кожен із вас робить своє діло

хай вона тебе сьогодні не зустріла

та якщо не ти хижаки роздеруть її тіло

бо ніхто крім тебе не може знати

як її любити як її захищати

• • •

Він хреститься тричі, спльовує за плече і стукає

по столу.

Так, наче, це убезпечить його і перешкодить всякому злу.

Так, наче, він тепер сухим зможе вийти з води.

Так, наче, цим ритуалом він комусь догодив.

І тепер цей хтось, з небес, буде його берегти.

Він робить так кожного разу, коли йому кажуть: «Зброю склади,

отримаєш кулю, бо йдеш на чужі лани, забираєш чужі плоди.»

Він злиться, хреститься, стука... йде на чужу війну

і вірить, що куля його не зачепить, та ну!

Аж ось, (так буває) натрапив на кулю дурну.

Куля просто не знала, що він постукав і плюнув.

От же, дурна!..

Видно, там хтось із небес встав і сказав: «Дістала вже ця війна!»

Візьму і замовлю ще три партії куль дурних.

Щоб зупинити тих, хто краде і хреститься...

Точно! Петре, давай, замовляй, дзвони!

Може тоді,

як ти думаєш, Петре,

може тоді мій меседж дійде до них?

Влад Сорд:
позивний «Змій»

Народився на Вінниччині. За походженням на чверть норвежець — з дитинства носить довге волосся, як данину предкам-вікінгам. Автор двох поетичних збірок, фіналіст Міжнародної літературної премії ім. Олеся Ульяненка, співзасновник та художній редактор видавництва «Дім Химер». З перших днів війни чотири роки поспіль захищав Україну на східному кордоні, воював у Правому Секторі, «Азові», ОУНі та 93-й бригаді «Холодний Яр» ЗСУ.

Вірш Влада Сорда «Там, де вдома».
Читає автор.

• • •

Сліди маленьких котячих лапок

На сніжній ковдрі полів Донбасу.

Від куль сильніший лиш натиск часу —

Проходить присмак, минає запах

І слабне пам’ять. Та не у всьому;

Котячі лапки — це там, де вдома.

І що ж насправді там гідне жа́лю?

Ці терикони, що тхнули падлом?

Селян місцевих брудні «оскали»?

Дороги з вирвами до шпиталю?

Я цим гидую. Набив оскому.

Котячі лапки — це там, де вдома.

Тут хо́джу по́між мерців беззубих,

Стискаю мовчки руків’я зброї.

Кого ж тут ро́дить і чим тут по́їть

Земля й колгоспи, заводи, клуби?

Яскравий спогад. Свинцева втома.

Котячі лапки — це там, де вдома.

Гачок під пальцем, хай стане тихо,

Бо кожен постріл — мені муркує.

Війна ж триває, війна ж існує,

Таке людинне стихійне лихо...

То мій до щему єдиний спогад:

Котячі лапки — це там, де вдома.

• • •

мені немає діла до твоїх страхів у банках та наїжачених рукавиць,

тільки, благаю, прийди до ранку, тільки, благаю тебе, приснись.

я спатиму у дуплі найстаршого із дубів,

між венами сил землі, допоки не задубів.

я мріятиму про образ твоїх долонь та запах твого волосся,

так тлітиме мій вогонь — не питай, як мені велося.

я прокидаюсь щоранку, як лялька відьми,

та продовжую рух,

я точно знаю — іще не пізно, та відточую слух

по трясовинню та крізь гіляччя чужих боліт.

я тамую перед тобою провину та залишаю в історії слід,

бо доки я пробиватимусь крізь вічні ліси буття,

доки вперто шукатиму з невідворотного вороття,

доки ламатиму виклик долі, як крига ламається об потік,

доки у тілі без страху та болю жеврітиме теплий сміх,

я йтиму — неначе годинник, що тисне одне із твоїх зап’ясть,

клянуся тобі — я йтиму до тебе,

до найтемнішого з усіх позаземних щасть.

• • •

Щось заткнуло діру у моїм нутрі —

Уявляю собі шокованих лікарів,

Уявляю вже зневірених маму з татом.

Мене впізнавали лише з дірою та автоматом.

Нині щось ткає її в мені.

Я мовчки вбираю тепло вогнів,

Я усміхаюся та мовчу —

Бо досі лиш здалеку щось там чув.

Мій автомат накривають мішки землі,

Мої застарілі наміри — у його стволі.

Тепер моя зброя — коротке «ми»,

Обов’язок — приходити раптом до тебе в сни,

Спорядження — доторки твоїх неймовірних губ.

Тому — я мовчу та просто іду на звук.

Бо замість діри раптом маю нове життя,

Я досі не в курсі, куди мене заберуть і за що хотять.

Я слухаю муркування в своїм нутрі —

Що ближче до тебе, то тим гучніш.

На шляху зупиняти мене не варто,

Я повен досвіду, рішучості та азарту.

Іншого — я мовчки не бачу і не чекаю.

Як ніколи нікого. Я. Тебе. Кохаю.

• • •

Вона приходить до мене ніччю

І тихо-претихо шепче

Про місце, де жити ми будем вічно,

Про місце, де неможливо вмерти.

Вона торкає мене вустами,

Розказує про безодню;

Вона показує, ким не стану

І хто я такий сьогодні.

Вона стискає мою долоню,

І дотик плавить її у зброю.

Вона шепоче, що у полоні

Лиш томиться, хто не встояв.

Струнка, наче ніж для жертви,

Що топче священні трави.

Ми з нею не можем вмерти,

Ми з нею єдино праві.

Ночами не світять зорі —

Вона робить з мене звіра,

Що дико жадає волі

І в іклах чужого тіла.

Я дихаю разом з нею,

Ядухою, снігом, димом,

Тримаю плечима стелю,

Яку ми гуртом валили.

І знаю: вона не збреше!

До чорта усі вагання.

Ти — та, що цілує першою;

Я — той, який б’є останнім.

• • •

Я повен рішучості владнати цю купу ділов:

Зібратися, захиститися, здати кров,

Зробити кави собі та усім охочим,

Заповнити всі місця, де панує прочерк.

Я повен рішучості, спокою та доктрин,

Я вірю, що безхребетні — перетворюються в тварин.

Шкодую, що не вийде робити усе одразу —

Воювати, відсидіти, пробачати старі образи,

Спробувати наркотики, політику та пияцтво,

Можливо, навіть навернутися в християнство,

Щоб зрештою у глибокий звалитись сон —

Вдихаючи порох, парфуми і грозовий озон.

Я пам’ятаю усе, хоч воно — як раптовий зсув,

Утім, виправляйте мене, якщо раптом я щось забув:

Я повен рішучості лізти по трупах вгору,

Збирати сміття, будувати нові опори,

Боротися, підставляти, обожнювати котів,

Говорити — особливо тоді, коли не знаходиш слів.

Я думаю, що загину від кулі, своїх чи раку,

Бо згадую, як сміявся, коли дехто конав і плакав,

Проте от рішучості в мене вистачить тут на всіх —

Навіть якщо відсиплю собі для втіх.

Надіюся перечитати все, підтягнути мову,

Померти, воскреснути, народитися. Знову.

• • •

Усі вони думають, що народились в степах і скелетах шахт,

І кажуть мені, що діти безодні, в якої немає дна.

Щодня вони заступають на безліч своїх постів,

Щоночі — розходяться і шукають м’яса, як зграя голодних псів.

Ти бачиш, що у них не залишилось в організмах сліз?

Коли металу на автоматі не стане, вони візьмуться за обріз,

Коли воду до тих країв перекриють — вони питимуть кров і піт,

Вростаючи в чорні схили з вугілля і твані густих боліт.

Тепер у них нова пожиттєва прописка, місце народження і життя,

Тепер вони самі — прикордонні вишки, окопи з ямами для сміття,

Пости, бліндажі, капоніри й секрети, про які не говорять вголос.

Я знаю, вони пахнуть як бензин та тверді галети, як покинуті села й школи.

І коли всі вони прокидаються в обіймах своїх дружин і чоловіків,

Більшість просто не розуміє в перші години, хто він і де це всі,

Мириться, молиться, ходить до вітру, працює, їсть,

Думає думку в дурну макітру і відчуває безсилу злість...

Знов засинає або вмирає і йде назад.

Друже, ось твій Донбас і ось тобі автомат.

Ось твої терикони в огні і трак броні,

Ось вам, поховані заживо, це країна мрій.

І знаєш, це вони заслужили, боргів та доган — нема.

Ось вам і мені, побратими, безодня. Ось вам Донбас без дна.

• • •

Вміщає кузню солдата череп.

Рука солдата не вдержить келих,

Вода зі спиртом вкрива підлогу —

Палають печі. Нічо’ страшного.

Кремезний ко’валь стискає мізки —

Солдат не встане, не піде пішки,

Згадає миттю про службу й школу...

...В долоні чорній масивний молот,

Киплять металом із крові руди —

Солдат не встояв, солдата судять,

Від вух до серця досвердлить дзвоном —

Від болю нині та аж до скону;

Відтінки жовті тонів багряних —

В очах солдата. Солдат не п’яний!

Ко’валь обладнує мізки воїна!

Кує смертельну свою симфонію,

Той, хто народжений міццю САУшок,

Що гарячіша, ніж подих Смауга.

Вибухи, хвилі, гарячі спалахи —

Хлопець живий, хоч йому дісталося,

Має відносно легку контузію.

Має ковадло разом із кузнею!

Коваль гатитиме з дня до вечора —

Очі солдата — це кров запечена,

Нерви солдата — метал палаючий;

Встане солдат та піде, хитаючись...

Молот гримить та дзвенить ковальня.

З усіх контузій — не ця остання!

• • •

Він дивиться тобі в очі

і прямо каже: якби я був мелодією —

то звучав би як крики птахів

і як звук гармати. Він готовий дивитися так

до ночі, та, певно б, хотів, щоб ти йшла

і лягала спати. Він дивиться тобі в очі,

не тоне й не віддзеркалює, просто бачить

усе крізь глибини та ще крізь дно.

Ти запалюєш ще одну, бо від таких поглядів

люди здавна сивіють, особливо якщо тому,

хто дивиться — все одно.

Ти думаєш, чи кліпає він, як всі,

а він каже тобі про те, що всередині

в ньому світ, проте розпечений і гарячий,

як наш колись. Якби ж то був будь-хто

інший — ти стримувала би сміх

чи пожаліла б до щирих сліз,

але ж його було небезпечно бачити,

як сніжний вершинний блиск.

Ти тамувала нерівний подих, а він,

очей не відводячи, говорив про глибини

старих зірок. І що настала от нині ти йому

як безодня його ночей, і зараз він зробить

крок. Чи дихає він, коли при розмові

його потріскані губи стулені міцно,

немов німі, — і як він вкладає

свій голос в голову, долаючи тишу й шум.

Я виховав, каже вриваючись на півслові,

себе іскрами й кулею, ось чому і звучу

тільки там, де гнів, денна роса і сум.

Як подіум, твоя сигарета шкварчала довше,

ніж безліч чужих життів, та погляд дивився

незмигно його і досі, ніби насправді

чекав на щось. Якби я от була мелодією,

то звучала б як шепіт нічних лісів

і як димна осінь, яка нарешті знайшла когось.

• • •

Ми з тобою разом запеклі,

Ми кувались в одному пеклі —

В нас різнилися тільки сни,

І метал після довгих злив

Так по-різному іржавів:

Ти мав жити і так хотів,

Я ж до смерті молився в ніч.

Замість серця у грудях — піч,

Замість мудрості — голоси...

Ти кому що тепер даси?

З ким ти вип’єш чи скуриш блок?

Ось — сплетіння твоїх кишок,

Твої ноги поглинув ліс.

От навіщо туди поліз?

От навіщо хотів життя —

Не жалівся, не біг, не сцяв,

Йшов без паніки «по гриби»...

Я побив би тебе. Побив!

Надто тихо вночі тепер —

Зорі сяють, а друже — вмер.

Світить місяць, шепоче степ,

Я — скалічений, та окреп.

Я — підірваний. В голові.

Ти — підірваний та в землі.

І не викинуть з пісні слів!

Я вже згас, коли ти — горів.

Я вже вмер, коли ти вмирав;

Ти божився, коли я крав;

Я сміявся, коли ти бив,

Наче бога в собі відкрив.

Грузять медики тіло й кров —

Йти далеко. Та ти дійшов.

• • •

На вулицях зовсім скоро розплавиться весь асфальт,

Поплавляться всі чорнила із вивісок і газетних шпальт,

Поплавляться всі свічки й коронки від золотих зубів —

І я не бачив такого, що не поплавиться, не зустрів.

Поплавиться наша совість і тонни картонних мрій,

Поплавляться квіти і шоколад, поплавляться рани й гній,

Затопить мазута вулиці, вриватиметься в шибки,

Залиє багатих, паралізованих, начитаних і прудких.

Залиє захованих за спідницями й закованих у броню,

Борделі, професорів і тих, хто постійно несе хуйню.

Валькірій у ліжках найхоробріших із людей,

Місцевих, приїжджих, непроханих на обід гостей,

Гідних, щоб тихо жити, та гідних, щоб бути вбитим,

Карликів, всіх твоїх мертвих та вже залитих.

Розплавить — нарешті — всі кулі і віщі сни.

Дивися на це, коли нічого не лишиться. Дивися і не змигни.

• • •

Хто розвіює смуток твій

Викрутасами древніх рун?

Тихий голос: «Не падай, стій!»,

Наче звуки забутих струн.

Хто розвіює смуток твій

Небокраєм старих ікон?

Його трунок — залізо й сіль,

Його слово і є закон.

За життям і за смертю — сни,

А ще — той, хто тебе веде.

Напівмертві твої боги,

Тихий стогін старих сердець.

Не бреши ні собі, ні їм.

Ти все знаєш і знав завжди!

Заспівай для них древній гімн,

До реальності проведи.

Розтеши і різьби їх постаті,

Хай впізнають їх ниці правнуки.

Приведи їх з собою покликом,

Приведи їх з собою закликом.

Боги дивляться сліпо-втомлено,

Не тамує мовчання біль.

Чи готовий ти, чи готовий,

Щоб розвіяли смуток твій?

• • •

Вони повернуться і прийдуть;

Пакуючи рюкзаки, вирушають в путь,

Крізь вогонь і замети густих снігів,

Крізь титанові стіни ворожих слів,

Крізь зіниці твоїх очей —

Як сьогодні, в одну з ночей.

Бо не лишиться волі й страху,

А останнього друга посилаєш нахуй.

Ховаєш своє лице, дістаєш ножі,

Шикуєш в колони своїх бомжів:

Нумо, братці, давай, пора;

Хочете крові? — Вперед. Ура!

Ти — помиляєшся, як усі;

В кожного ж був довбойоб-сусід?

Руйнівниця імперій повстане знов,

Око за око і кров за кров!

Сонце заходить за обрій вниз.

Точиться в таборі меч і спис.

А вони вже пробралися крізь ліси,

Шукають набуханих чи хто спить,

Вмивають долоні від крові як слід —

Здається, панове рятують світ.

Так зупиняється показ сцен.

Може, покажеш своє лице?

• • •

Моя дорога добігає кінця.

Я виходив пішки святі місця,

Я виходив пішки поля й степи,

Хто ще з вас готовий настільки йти?

Я вийшов із дому один в пітьму,

Вже пізно було, коли зрозумів, що йду —

І я не дивився назад ні тоді, ні тут.

Ти йтимеш — або за тобою колись прийдуть.

Я йшов крізь ліси, крізь дерева й мох,

Я йшов крізь міста, крізь затори й смог,

Я йшов крізь людей, крізь дороги й час.

Я йшов, як світив, а сьогодні — згас.

Мої пальці — це мапи гірських доріг,

Я знаю на смак той одвічний сніг.

І всі ті вершини — мов груди моїх дівчат,

Я бачив їх близько, спочатку і до кінця.

Я йшов через берег, туман, пісок,

Я йшов під водою, по схилах старих кісток,

Молився у храмах, збудованих не людьми,

Не дихав, не думав — бо треба було іти.

Я йшов — і дороги весь час прямі,

Як пір’я в біблійних янголів на крилі,

Як промені зірки Сонце й хвости комет,

Стелилися під ногами, росли вперед.

Спочатку в мені закінчилися сни і біль,

Я йшов, як годинник, я йшов мерщій.

Закінчились далі спогади, закінчились почуття —

Так станеться, як знатимеш себе до пуття.

Закінчились звичні роздуми і думки —

Закінчилось все, що могло заважати йти.

Лишилась сама потреба ступати крок,

Бо люди, котрі ідуть, не тягнуться до зірок,

І люди, котрі ідуть, не тягнуться до людей.

Іти треба вночі, іти треба вдень,

Іти треба попереду всіх світів.

Просто кудись дійти — ось, чого я хотів!

Ось, що насправді турбуватиме всіх завжди:

Куди ми йдемо і чи є там куди іти?

Ось, здається, своє я вже відходив.

Час струсити з кісток стародавній пил,

Час розплющити очі, звільнить пости.

І вже тобі — час зібратись. І час іти.

• • •

Мій безпілотник бачить окопи як павутину,

Бачить, хто гине і хто, як, коли там стріляє в спину.

Всіх сусідів із перфоратором, що стоять над дітьми́ із ременем.

Бачить, у кому суцільне світло, бачить у кому засіла темрява.

Лінза як сонце, а чорна крупинка — мій легкокрилий дрон,

Він засікає круглі хатинки хобітів, що захищають залізний трон;

Він визначає твій вік і скільки конкретно повісток тобі прийшло,

Він бачить, що є, що буде, що бу́ло і те, чого, звісно ж, і не було́.

Усіх знавіснілих начальників, усіх чорноротих зайд,

Котрі розмовляють російською чи зраджують рідний край.

Він впевнено ріже небо — військовий та імпортний БПЛА,

Лендліз нашій армії із Шиоха, із пекла чи, може, із США.

Фіксуючи всі розмови морзянкою та кола життя по Данте,

Програма його визначає, хто доплери, а хто комбатанти,

Хто нам ламає всі плити: і шоколадні, і тектонічні,

Приймає для нас закони — пенсійні чи мовні, а ще хтонічні.

Радари покажуть усім нам, де саме ми призабули замкнути клеми,

І де серед нас самотньо живуть герої — а де перевертні та голе́ми,

Де ядерний гриб зростатиме і де сховаються наші діти.

Він летить — а я бачитиму онлайн, поки він — летітиме.

Юлія Ілюха

Народилась на Харківщині. Авторка двох прозових книг та двох книг для дітей, лауреатка низки літературних конкурсів. Найкращим своїм твором вважає сина Івана. Почала писати вірші після початку війни на Донбасі. З літа 2014 року збирала волонтерську допомогу для військових, у 2015-2017 роках разом із подругою комплектувала і передавала в зону АТО/ООС тактичні аптечки для українських бійців.

Вірш Юлії Ілюхи «Рухай мій світ».
Читає авторка.

• • •

рухай мій світ, крути, наче кулю земну, навколо осі

навіть коли проклянуть, зневіряться й плюнуть в мій

бік усі,

кого тримав я за руку й допомагав іти,

навіть коли на голову нам впадуть чужі позаземні

світи,

навіть коли слова розіб’ються на приголосні і голосні,

і на хрип перетворяться усі любовні пісні,

навіть коли висохнуть ріки і згаснуть усі сонця,

навіть коли зморшки зітруть риси мого лиця,

навіть коли в долонях не втримаю зброю свою,

навіть коли не зможу перемогти в бою,

навіть коли мої друзі будуть рвати мене живцем,

навіть коли розлюбиш й не зможеш сказати про це.

рухай мій світ, благаю, рухай його крізь роки,

бо все, що я тільки маю — це доторк твоєї руки.

• • •

вона молиться потай, не зізнаючись у цьому нікому,

вона довіряє одному богу, похмурому й неговіркому,

шепоче до нього в темряві, схиляється над нічником,

руки її — покірні лисиці, що стрілися під образком.

слова їй печуть усередині, крик поперек горла став

і голос її благальний ріже тиші нічної сталь.

боже, каже вона, ти бачиш, як я без нього живу,

як бачу його у снах лиш, а здається, що наяву,

як спогади вивертають мене, як старе діряве пальто,

як серце на мить зупиняється, коли їде схоже авто,

як тяжко, о боже мій, знати, що час їсть його сліди,

а він би сказав мені: не ний, не реви, а йди.

я йду, зовні жінка, а в грудях меморіальний музей,

сама собі поле бою, в’язниця і колізей,

і ночі рвуть моє тіло, наче здобич зграя вовків,

я знаю такої долі для мене би він не хотів.

о боже, ти маєш силу творити для людства дива,

створи одне і для мене допоки я ще жива.

дивись, я вже все зробила, від тебе лиш жменя чудес,

тобі це буде не вперше, колись ти і сам воскрес.

вона замовкає раптово, нервово кусає губу,

пригублює для сміливості келишок малібу,

рвучко зривається з місця, майже ховається в шафі,

порпається серед спогадів, фото і свіжих страхів,

тягне звідти торбу із пластику, чорного і страшного,

каже: а це, боже, все що лишилось від нього —

трохи попелу, відчаю, болю та обгорілих кісток,

як ти думаєш, досить цього, щоб звести до щастя

місток?

ми загубимось, зникнемо, поїдемо на острови,

про одне лиш тебе молю я — оживи його, оживи.

• • •

Розкажи мені, брате, як воно — брати до рук автомат.

Вгризатися в землю, ховаючи вервицю ймень і дат.

Завмирати, мов гонча, на видиху тиснуть гачок.

Тримати гвинтівку ніжно, наче скрипаль смичок.

Мітити точку на лобі через оптичний приціл.

Знати, що скоро вийде тепло із тіл.

Розкажи мені, сестро, як воно — збирати докупи сни.

Коли всі навколо контужені прямим попаданням весни.

Усміхатися завчено й чекати на ранок дзвінка.

Коли стихне там бій і сигарета вже бозна-яка.

Фарбувати червоним губи, ігноруючи тремор рук.

Відчувати спиною кожен ворожий рух.

Розкажи мені, сину, як воно — сидіти поруч із тим

Чий батько тепер — оці криваві бинти.

Потай ловити новини на радіо і теве.

Бачити сльози і думати «Хай він лише живе».

Вірити в Бога й просити його крадькома,

Щоб закінчилася врешті оця вогненна зима.

• • •

і він каже їй: мила, сенсу давно нема,

і мене на світі більше ніщо не трима.

навіть та, що відмолювала мене вночі,

навіть ти до мене загубила ключі.

його голос втомлений, пальці воскові і бліді,

і вона немов розпливається колами по воді,

коли він без спротиву йде на дно —

манить воно.

і він каже: мила, я боровся й згорів дотла,

накриває мене з головою чорна імла

і щоночі до мене приходять усі вони,

що не повернулись з війни.

його рухи то злякані, то різкі

і він, кривлячись, курить її сигарети легкі,

а вона мовчить і дивиться крізь нього туди,

де немає біди.

і він каже: мила, я чую вибухи звідусіль,

я уже майже привид, фантомний біль,

мила, я не вартий твоїх зусиль

і триматись не маю сил.

і сидить він скутий, наче казковий кай,

замкнений їхній тихий приватний рай,

і гітара його забута висить на стіні —

бо він у міцній броні.

і вона йому каже: милий, переживемо скруту таку,

скоро ти знімеш форму, поставиш назад чеку,

милий, не для того я рахувала дні,

щоб віддати тебе війні.

вона гладить руки його, поранені і чужі,

і слова розповзаються, наче прудкі вужі,

не кусають, не жалять, беруть в полон —

у любові такий закон.

він іще сперечається, швидко ковтає коньяк,

дякує богу за все, що пішло не так,

і розтискає свої кам’яні кулаки.

хай почекає ще трохи холодне дно ріки.

• • •

Чому вона казиться так щоразу, коли він від неї йде?

Уявляє собі: там сміються жінки, ллється вино молоде.

Він стоїть серед інших, прекрасний, наче прадавній бог,

Й крадькома уриває хвилини, що інший бог дав їм на двох.

Вона визирає в вікно, рахує його сліди на снігу,

Перехильцем, як мікстуру гірку, допиває свою нудьгу,

І все думає: як, ну як утримати цей чортів баланс,

Як їй не профукати цей може останній шанс.

Якби на те її воля, тримала б на повідці його,

Щоб усі вони, ті жінки, знали — не пустить ніде одного,

Щоб заздрили й шепотілись, і метали їй в спину ножі

Забуваючи , що у них є свої, нехай поганенькі, мужі.

Якби на те її воля, ходила б за ним назирці,

Щоб лінії долі трималися разом, як прочитано по руці,

Щоб дихати тим повітрям, бачити те що й він,

Ніби у ворога тил засилати розвідувальний загін.

Якби на те її воля, заплутала б всі стежки,

Якими він ходить від неї до іншої навпрошки.

Розбила б його хронометр, аби назад повернути час,

Коли він її лишає, зривається й давить на газ.

Натомість сидить і злиться, дістає із шухляди ром,

Робить піратський коктейль, розкладає карти таро.

І з покірністю пса чекатиме, коли оживе телефон

Щоб за мить стискати розгублено парфумів нових флакон.

Він закурить на вулиці, погляне ще раз туди,

Де її тепле тіло рятує від сорому та біди,

Прогляне плани на завтра — робота, діти, садок —

Й подумає: як же добре, що все таки він не бог.

• • •

Якби за чекання давали медалі, вона б давно вже була

чемпіонкою,

від дати до дати сторінки календарні шурхотіли,

захоплені дивною гонкою.

У дитсадку вона чекала батьків, у школі — канікул,

в університеті чекала принца,

думала: ну от дочекаюсь і заживу нарешті, бо це не

життя, а чорна черства скоринка.

Вона росла, як шипшина серед степу — така ж

раптова, така ж непотрібна, така ж колюча.

Батьки пропадали у відрядженнях, канікули минали,

а принц — то взагалі тема болюча.

Потім вона стала дорослою, закінчила універ,

знайшла престижну роботу в банку,

та за давньою звичкою все одно чекала, пила серед

ночі каву й дивилась у вікно до ранку.

Щоб не пліткували про неї на лавці сусідки, вона

вийшла заміж і народила сина,

і тягнучи сходами нагору дитячий візок відчувала, що

жива в ній лиш одна половина.

А друга її половина десь на іншому боці землі так

само не спить і марить не знано чим

і вдивляється в темряву, питаючи, звідки така нудьга,

коли начебто немає жодних на те причин.

Син підростав, вона вчила мови, хапаючись

за англійську й іспанську, як за рятувальний пліт,

і потай від чоловіка записувала у зошит бажання,

наче кусала заборонений стиглий плід,

перестала вітатися з бабцями під під’їздом, накупила

суконь яскравих і туфлі, щоб цок-цок-цок,

навіть стала ходити до церкви, просила про диво,

поставила з десяток тонких свічок.

А тоді вона зникла, без звістки і спогаду, без

нагадування і зайвих прощальних дзвінків.

Син давно вже дорослий, чоловік спився, батьки

померли, друзі перехрестилися в єретиків,

а вона, кажуть, живе десь біля екватора, щебече

іспанською і носить чудні брилі,

а її половинка, вичекана через календарі, на заході

сонця засинає на її крилі.

• • •

А за зимою завжди приходить весна —

Я не знаю ще жодного разу, коли б повернуло на осінь.

Як уперше пахне бузок і п’ється багато вина,

І думки в голові легковажні й липкі, як пахуча смола із сосен.

В травні тиша лунка, наче звук шкільного дзвінка,

І від неї біжить і брижиться хвилями кардіограма.

В нього руки гарячі, а шкіра зимова ще — груба і шкарубка,

І я завчасно шукаю гальма, щоб не зігралась драма.

Місяць-два — і спорожніють пекельні літні міста,

У пустелі й моря літаками потягнуться бліді пілігрими

Але поки весна, суть у життя проста —

Дзвеніти у тиші, тримати руки гарячі, любити без гриму.

• • •

слухай, каже вона, слухай мене і мовчи,

я вирішу все за двох, ти тільки мене навчи

не дивитись услід скаженим усім поїздам,

перший крок за нас колись вже зробив адам.

я жінка твоя, я кістка твоя, я твоє єство,

я жертовний вогонь, що спалив не одне божество,

я в тобі розчинюся й зберуся із атомів знов,

бо єдине, що варте чогось у житті — це твоя і моя

любов.

твої руки мій компас, мій фетиш, мій орієнтир,

моє серце розстріляне, наче ти ним грався у тир,

я даю собі право і волю без дозволу любити тебе,

доки дихаю я, доки рівно тримається мій хребет.

не намагайся від мене зникнути чи втекти,

я відчую твій запах, де б не сховався ти.

я суцільна любов, я жага і пристрасть, я твоє ярмо,

я тебе розшифрую, наче прадавнє письмо,

очі заплющи, на хвилях моїх пливи,

щоби не сталось тільки не піднімай голови.

я під лопаткою чорним витатую твоє ім’я,

хай на все, що рухає світом, буде воля твоя.

лише слухай мене, слухай одну мене і мовчи,

наче молитву ці мої ти слова завчи,

шкірою, вухами, серцем всотуй усе, що я говорю,

будь слухняним і тихим — тоді я тебе створю.

• • •

на районі її давно вважали пропащою —

погані компанії, непролазні хащі,

батьки алкоголіки з діда-прадіда,

таким, як вона в суспільстві не раді.

а вона з дитинства любила гепардів,

мріяла, щоб тато повів до зоопарку,

читала книжки про африку з бібліотеки,

поки з батьком браталися відкинуті зеки.

коли вона нарешті закінчила школу,

директор перехрестився для протоколу,

бо ж нічого путнього з такої не буде,

попливе ногами вперед по дорозі в нікуди.

у сімнадцять вона знайшла собі чоловіка,

інфантильно вірила у щастя довіку,

поки коханого не проковтнула в’язниця,

і стала вона не жінка, а із соломи вдовиця.

самотнє життя набридло їй дуже швидко,

махнула рукою, наче царівна-лебідка,

і полетіла у пошуках кращої долі,

щоби не спитись в тісному родинному колі.

доля її не жаліла і кидала білим світом,

а вона, як метелик, досі летіла на світло,

бинтувала та мазала обпечені крила,

аж поки ворожка їй таємницю відкрила.

твоє місце не тут, — прочитала та по долоні,

і свинцеві обручі одразу їй стиснули скроні,

і згадались гепарди, бачені лиш на фото,

і шматками виїла їй серце скорбота.

вона довго думала, зважувала всі шанси,

навіть ходила на спіритичні сеанси,

ночами марила саванною і баобабами

і життя для неї заграло новими барвами.

і одного дня вона спакувала валізу,

перед тим отримавши танзанійську візу,

і тонкими руками обійняла гепарда за шию,

нарешті випливши з кармічного чорторию.

тепер про минуле нагадують лиш її листівки,

що б’ють влучно, наче ворожі гвинтівки

по розбитому серцю її бідного чоловіка,

сидіти якому у в’язниці довіку.

• • •

я так давно вже на цій війні, що майже не пам’ятаю, де і коли був її початок

тут я навчився ненавидіти, дивитись в приціл і геть розучився прощати

навчився рахувати набої, втрачених друзів і ворогів, що полягли від моєї руки

робити зарубки на дереві, щоб фіксувати як рік за роком спливають роки

навчився слухати серця удари і глибоко дихати поки рахую до десяти

навчився любити, обіймати і розривати обійми різко, щоби знову туди іти

навчився бути собою, бути кимось іншим, приміряв з десяток облич чужих

навчився контролювати кожен свій рух, кожен погляд, кожен видих і вдих

воскресати щоразу заново після різаних, колотих, вогнепальних і ножових

навчився майже всьому, до чого звикнути неможливо і що тримає мене в живих

одна лиш наука мені не вдається, як не вправляйся у ній від весни до весни:

дихати

рухатись

думати

мріяти

жити

без

війни

• • •

А зима уже поруч, хоч досі дощі й дощі,

І вона засинає уперто на чужому міцному плечі.

Варить каву гірку, наче ліки, ковтає дим,

Видаляє всі знімки, на яких реготала з ним.

А буває, що плаче й кляне лиш себе, дурну,

Що навіщось тоді розв’язала оту священну війну.

І розмазує туш, зачувши скрегіт ключа в замку,

І збирає в тремтячий кулак волю свою ламку.

Ще буває, дріботить тротуаром, побачивши спину пряму,

Що сто років належала тільки йому одному,

І під цокіт підборів, у смогові тисяч авто

Раптом згадує, що для нього вона ніхто.

Що всі клятви згоріли, люди зійшли на пси,

Й переграти сцену не вдасться бога як не проси.

Вдома інший, для неї зроблений, вжився у інтер’єр,

Ладно скроєний та підігнаний за лекалами гарних манер.

Їй радіти би, та от тільки дощі й дощі,

І ця тепла зима як розм’яклий хліб в молоці,

І здається їй, що вона біжить і не чує ніг.

Та все зміниться, коли випаде

перший

холодний

сніг.

• • •

Покажи мені фото як ми жили до війни

Пам’ятаєш: глінтвейни, Брокард і джаз.

І очікування задушливої весни

Ще тоді не проросло із нас.

Ось, дивись: тут Київ, Париж і Рим.

Ось співають фонтани на площі Треві.

Сліпить сонце. Ні вітру, ні злив.

І вже мертві — стоять іще як живі.

Ти не думай, що кола вже всі пройшли.

Через біль атрофується забуття.

Кажеш, їдеш? Втомився? А ми?

Ну щасти. Ми вгризаємося в життя.

• • •

говорити, як дихати до тих, чиї голоси вже назавжди

втрачені,

тіні їхні примарні в туманах в’язких — як рахунки

оплачені,

снігом заметені, вітром рознесені, зливами вмиті

і змиті,

ось тобі, господи, жертва обіцяна. воском свічки

облиті.

скільки зірками вже стали — не зміряти жодною

мірою,

всім ще живим воздасться за сліпою їхньою вірою.

рухатись вперто у мороці, гризти сталеві грати,

заздрити люто усім, що не хочуть зайвого знати,

долю чужу снувати, як нитку червону для оберега,

не розібрати, хто в цій історії альфа, а хто омега.

це не кінець, це лиш біль, що штовхає, немов кулаком

у спину,

я не боюся нічого, коли чую твоє дихання поруч,

сину...

• • •

аркуші календарні день за днем відлітають у вічність,

хочеш, я розкажу тобі все, що знаю про відчай?

стань біля мене, рахуй до ста і лови моє дихання,

відстань тримай, не лякай, бо ще дика я.

розповідай обережно про те, як статуї замироточили,

пальці в кишенях склади, щоб часом нас не зурочили.

серце у грудях — тік-так, наче міна вповільнена,

той, хто почує сигнал, отримає шанс на звільнення.

слухай, це сніг шелестить і земля обертається,

коли ніч найтемніша найлегше літається.

знову униз на швидкості не розбити б голову,

та чи потрібна вона, як беззахисно голі ми?

сонце завтра встане на заході, а сяде на сході,

і горизонт захитається, коли воїни прийдуть з походу.

я залишаю себе собі і ділюся собою з тобою —

світ, що пульсує навколо, живиться лиш любов’ю.

Валерій Пузік:
позивний «Фінчер»

Народився на Хмельниччині. За освітою художник-дизайнер. Пише коротку прозу та сценарії для ігрового кіно, знімає короткометражне документальне кіно. Режисер кількох документалок військової тематики, автор двох прозових книг. У січні 2015-го пішов добровольцем на фронт. У складі Добровольчого Українського Корпусу брав участь у бойових діях на Донбасі (Опитне, Авдіївка).

Вірш Валерія Пузіка «Ти можеш далі нікуди не йти».
Читає автор.

• • •

ці береги більше не з’єднують мости

,

по обидва боки ріки стоять блокпости.

стоять солдати, броня і танки,

хмари повзуть повільно, наче готуються до атаки.

ти можеш далі нікуди не йти,

залишайся тут: чисть зброю, набивай ріжки.

скоро прийде зима, скоро зникнуть сліди,

сніг перетворить усе на білий аркуш війни.

забувай про втому, холод і голод,

забувай про смерть й про те, що було колись,

забувай про страх, забувай про все.

залишайся тут: більше немає куди іти.

• • •

і ми зривались вночі,

як птахи з гілок

серед тиші духів лісних,

одягали каски-броню,

чіпляли на себе рпг-калаші.

грузили сонні тіла свої

у кузов ЗІЛа,

роздовбаного цими дорогами

і уламками мін.

скільки нас?

зовсім мало.

у нас навіть імен як таких немає,

нас ніхто не чекає,

і якщо

це не так

то, все одно після смерті

мало хто нас згадає.

ця дорога вночі

у сторону гарячих вогнів,

ці вибоїни перехресть

і руїни домів.

хтось потім скаже:

я не зумів,

я міг зберегти

та чомусь не зберіг,

і коли все ближче і ближче...

вдивляєшся в темінь присутніх облич.

хто зранку буде мовчати,

а хто говорити,

про що говорити,

якщо сотня наша убита.

ставити свічку, молитись, молитись,

з ким тоді після сварки миритись.

очі їхні сповнені болю,

не читається в них ані страх, ані втома,

лиш одне це: вперед і до бою.

страх така штука, що вбиває поволі.

Безіменними

І навіть якщо

більшість із нас

не повернеться,

стежки,

що ведуть додому,

не

забудуться.

безіменними духами

вздовж доріг,

від братських могил,

до тих,

хто чекав,

на дев’ятий день,

щоб провідати.

не сповідали,

не відмолили,

голоси в голові

договорили,

дим розсіявся,

кров витекла,

землею

усіх засипало.

• • •

холодна весна — наче причастя:

прифронтові міста мовчать,

канонада стихла,

земля поорана,

все засіяно

мінами,

мінами,

мінами.

небо летить хмарами,

матір говорить не градами,

матір говорить залпами,

коротко так і стишено.

голос її втомлений,

очі її змучені,

сидить на порозі дому,

дивиться в поле на лінію

горизонту,

де танки проїхали.

• • •

ми входили у це місто весною,

коли сніги оголювали руїни метал та гільзи.

втомлені умовним перемир’ям,

з дірками у серцях та легенях,

ми йшли вперед і свинцеві хмари

нависали над нами.

комбат говорив:

і хто, як не ми,

побудує тут нове місто.

це наша земля

і кров побратимів

у кожнім її сантиметрі.

ми мовчали.

діри у наших серцях залиті кров’ю

і рани як ніколи довго били джерелами.

а він говорив:

тут ростимуть квіти і наші діти,

ми називатимемо їх іменами полеглих,

щоб пам’ять билась ключами,

крізь сміх щасливих малих.

і ще казав він:

ми повернемось у ті місця,

де ховаються боягузи та зрадники.

ми покараємо винних,

знайдемо кожного ворога,

що посмілив перетнути наш кордон зі зброєю.

і помста наша буде оспівана у піснях та поемах,

так само, як і земля,

у яку ховали безвісти зниклих та безіменних.

він закурював свою папіросу,

і незважаючи на дим,

ми бачили його очі.

у них читалась втома, помножена на скорботу.

він курив і дивився у бік руїн,

час-від-часу переводячи погляд на нас:

знаєш,

буде важко повертатись дому,

обіймати рідних,

говорити про мир —

мовчати про війну,

яка щоразу у снах,

ніби відлуння залпу гармат

по вухах...

і обличчя полеглих,

їх сміх,

і слова — у єдине ціле...

що говорити їм?

молоді не уміють вмирати.

молодим від неба ключі —

не потрібні.

це місто мовчить

і буде мовчати ще довго,

поки у рамах руїн,

не голос,

а дзвін

розбитої церкви стоїть.

Психосоматика

Слухати одне одного часом важко, але потрібно.

Психосоматика слів лікує рани, але не душі.

Слід говорити про всіх, особливо про мертвих,

Слід говорити про тих, кому це вкрай необхідно.

Сьогодні ми чули голос і перше слово було війна,

Слово було у Бога і він дав перший залп.

Яблуко нашого міста вкусила змія,

Трава покосилась — струсилась з неї роса.

Сьогодні ми чули голос і це говорила війна,

Яблуко нашого міста надкусила вона,

Стерла сліди, що вели у сад

Так,

Що дороги назад

Вже ніяк не знайти.

Втома приходить опівночі,

Коли місяць по-живому ріже небо,

Втома сидить на плечі

І рахує зорі,

Втома пульсує ритмом крил кажанів.

Всі ми тут варимось в одному казані —

Кожного разу глибші рани у тілі землі,

Кожного разу вікна порожні вночі,

Кожного разу місяць ріже тривогою сни.

Чуєш, Боже, будь ласка, звідси нас забери.

4-5-0

прийом,

вийдіть хтось на зв’язок.

прийом,

Терикон,

я — Земля,

як чутно?

чотири — п’ять — нуль

(у нас все спокійно),

Терикон,

я — Земля,

як чутно?

час

повільно тече,

наче

кров

по судинах.

пульс ще є:

танки сплять,

б’ється в сітку кажан

цілу ніч,

солов’ї розмовляють про сніг.

я — Земля,

Терикон,

як чутно?

вийдіть хтось на зв’язок:

за мостом

мінне поле тремтить,

там туман,

вийдіть хтось на зв’язок.

Терикон,

Я —

ЗЕМЛЯ.

Я —

ЖИВА.

як чутно?

• • •

відсутність новин

замінюється

битими фразами

днів,

про які мовчали усі.

відсутність слів —

уламками мін.

у стінах

міст

говорили:

ритм війни

кулеметними чергами,

падіннями з ніг,

вічних доріг.

я не зміг,

не зламатись,

встояти,

бути

я не зміг.

не зберіг

оберіг,

що дала

ТИ

МЕНІ.

суть любові

у її таємниці,

суть життя — в течії.

і ріка наших днів —

в мілині.

все без слів —

ми на дно

залягли,

ми на дні

в тишині,

таємниці свої

зберегли.

БЕРЕГ

МИ.

БЕРЕГ

ЛИ.

• • •

я намалюю хмари і вікно,

спокійне небо у своїм підвалі,

спокійні сни, що кроками до ранку

ступають у дрімоті сина.

хай спить, допоки небо чисте,

хай бачить мир в обіймах всіх святих,

нехай хоч він у снах своїх

щасливий буде...

буде мир.

сміється. безтурботно. десь далеко.

так, ніби все було давно.

і вулиця, і школа, і домівка —

зрівняли все...

лишилась тільки брама

дірява.

бачиш,

буде день.

зірки на схід

і шашки димові,

гармати гул,

і мирне небо сну

дрижить у тріщинах підвалу.

вже

не кричить.

прикривши голову руками,

в куток забився —

це не вперше.

знає:

спокійні сни

у снах про сни,

«помилуй Боже»,

«сохрани».

• • •

дні

все одно,

наче бездомні пси,

від світла тікають,

ніби знають, що зі світлом

вздовж доріг

приходять до них

янголи забуття.

і якщо завтра помирати,

то який сенс сьогодні мовчати,

який сенс не говорити

і ховатись

в глибинах пам’яті сих полів.

і коли за вікном

б’є не грім,

а кричить війна —

сльозами дітей в окопах

за місяць до нового року —

і не сніг в попелище міста

безликого як ніколи,

свинцевими хмарами,

градами

падає небо.

і в страчених снах миру

вони спускаються в долину,

на берег ріки Спокою,

змивати гріхи

водою,

лягати в піски,

молитись,

звикати до постійного болю.

вони відходили в потойбіччя

вниз за течією,

а

опівночі

падали інші зірки.

Крук

Так

непомітно

рік за роком

спливає десь-кудись

моя подоба.

Зникає.

Я не бачу тіні,

хоч тінь — моя

(так я ж не тінь).

Р-р-ричить

і з кр-р-риком покидає

свою, замелену кусками

тр-р-ривожних слів

холодну плоть.

В руїні

пам’ять залишилась...

У мурах,

в камінцях,

у глині.

Лиш там,

де слід

розбитих грат

і сотні рук,

ТАМ ХОДИТЬ КРУК.

Я — крук.

Я крок

за кроком

іду,

ступаю ненароком

на прохолодну

вимиту пісками

зимову ртуть.

Вони ідуть.

Вже тут

несуть

в своїх руках

кусок правління.

В моїй рутині,

мов дитина,

стоїш

(і тішишся),

мовчиш...

Сказати хочеш,

а мовчиш,

ще мить

одна,

і закричиш

до них.

Тривожно поглядом проводиш

їх до зірок.

Ще крок

(один)

(єдиний)

і будеш ти

до рук,

мов крук,

іти.

Лиш звук:

ТУК,

ТУК,

ТУК.

І

губи її солодкі,

наче перший мед навесні.

губи її холодні,

як перший сніг восени.

голос її, наче вітер,

що говорить з вогнем.

очі її — вуглинки

в темно-синьому небі зими.

лютий її

малював

білим морозом на склі,

лютий ключі дарував

від нової весни,

лютий казав:

час писати вірші,

всі слова тут

мають бути прості.

знаєш — каже —

вона літає вві сні,

сни її — каже —

про перший сніг восени.

• • •

Місто шумить передгроззям.

Небо.

Всі хмари над нами.

Вітер малює хвилини

Останнього літа.

Між нами

Вже горять переправи, мости

І квитки...

Все далі і вище

/каси порожні/

На смузі стоять літаки.

Цей дощ змиє все.

Він несе прохолоду.

Він забуде про нас гулом слів,

що по склі:

«Повернись!» —

краплі сліз,

що униз:

«Повернусь» —

Тільки так.

Літаки ще стоять.

Передгроззя.

Вулиці мокрі, липкі й не привітні.

Ми ще тут — поза склом,

Поза слів, поруч тиші.

Ти мовчиш.

Ти присутня в мовчанні.

Син ще спить на руках,

Його голова на моєму плечі.

— Ось ключі.

Тільки очі

Твої...

І ті ночі,

І сни.

Мапи наших слідів вже горять.

Ми — були.

• • •

І страченим принеси миру,

А нужденним — їжі.

Принеси тишу

В душу,

Тим, хто її чекає.

Забери з тіла втому,

То́му,

Хто

Не вдома.

Тим,

Хто

Іде вгору

На вершину духу,

Піднеси вітру

Трохи,

В спеку — дощу.

Забутих

Поверни в спогади,

Мудрість їхню — в голови.

Зведи докупи дороги їхні,

Щоби батьки і діти

Спали в миру спокійно.

Якби не було важко,

Пошли в серце віру.

Трохи надії — тихим.

Тим,

Що забули Бога...

Їм поверни море...

В

Хмари

Добра,

Світу,

В легкість його покори.

Їх проведи

Сходами.

Юлія Баткіліна

Народилась у Харкові і любить сюди повертатись. Авторка та співавторка п’яти художніх книжок, лауреат конкурсів, але найважливіше — пише, скільки себе пам’ятає. У 2014-2015 та 2016-2017 роках чекала чоловіка з війни на Донбасі. Вважає це найстрашнішим досвідом у своєму житті, проте ніколи про нього не шкодувала, адже «хтось має підтримувати вогонь маяка, коли на морі штормить».

Вірш Юлії Баткіліної «Поверталась війна».
Читає авторка.

• • •

Підступав під немиті вікна густий туман,

Хтось дорогою, певно, зайвого перебрав.

Поверталась війна за воїном крадькома,

Мов коханка чи дуже віддана медсестра.

І співала йому, співала: «Біда-біда,

Хто, мій соколе, ті набої тобі подасть.

Хто вкрадет тебе, хто вкладе тебе на нічліг,

Хто із них?».

Теревеніли до опівночі картярі,

Телефони напіврозряджені тень-телень...

Заговорювала невидимий оберіг,

Водночас і прокляття чорне, і привілей,

І на грудях його, чи дівчина, чи змія,

Не давала вона заснути йому ніяк.

Картярі запивали острах, і сум, і лють,

І гортали книжки психологів і падлюк.

Від стіни пробігали відблиски до стіни...

Поверталась війна за воїном із війни.

• • •

Поки всі накривають пишні свої столи,

Поки свято, неначе птах, вислиза з долонь,

Він лягає собі на пагорбі долілиць,

І обходять його — босоніж і посолонь

Всі минулі, усі загиблі, вина і гнів,

Всі, що вийшли на вічні лови до сірих хмар.

І вона, що завжди ховається в глибині,

У яку зазирнув би сам, тільки сил нема.

Нахиляється і шепоче: «Яким ти став!»

І торкається білих шрамів його старих.

І цілує, немов коханка, його вуста,

І цілунок її отруєний і горить.

Вірно кажуть, побратись бідному — ніч мала.

А самітнику вдвох до рання — і поготів.

З першим світом зникає, наче і не була,

І іде він, неначе більшого не хотів.

Наче в чаші, в похмільнім місті вирують сни

Юнаків і подруж, п’яничок і немовлят.

Він шепоче: «Я йду щоразу, і хто б спинив,

Та якщо я спинюся сам, то чого задля?».

Тільки вітер цілує скроні: «Яким ти став...»

Після свята завжди похмілля, та що свята?

• • •

Ведись-не ведись на мотлох її принад,

проси-не проси зізнань, а чи то казок,

та все, що насправді важить — лише війна

весни із останнім снігом за цей газон.

Велике вікно, перехожі і голуби,

биття твого серця, садна і пухирі,

і навіть що ти не справді її любив —

не важить і важить у цій дурнуватій грі.

Чи душі судомить так чи лише тіла,

чи час надійшов такий, чи іще не час,

куди там вона прийшла, а чи не прийшла,

чи ти не почав палити чи вже почав...

Це тільки війна зі снігом, лише трава,

це те, що завжди трапляється з усіма,

це кожен хоч раз на світі та відчував,

це кожен хоч раз на світі — та поламав.

Весна забирає місто і всі міста.

І кожен чекає посмішки — просто так.

• • •

Йшла непевно, тремтіла, мов ранок,

Хворий підліток, пташка-підранок...

Увійшов він за нею — такою —

Із вітальні до передпокою.

Виклав пляшку і витягнув корок

І дивився на неї, як ворог,

На подушку диванну строкату

І як тіні затоплюють хату.

Люди йшли під балконом, і кожний

Був утомлений, злий і тривожний.

«З тим флейтистом лишили ми Гаммельн —

І зустрілися знов — ворогами.

Мій коханий, лихий, осоружний,

Мій заклятий і проклятий друже».

І пили, і лишались тверезі.

Під балконом тремтіли берези.

А весна забарилась на сході,

А чужі піднімались по сходах.

Вічні діти померлого краю,

Що вас вічно зсередини крає?

Ви лишаєте дім, наче табір,

Тільки дим до небес відлітає.

• • •

Полаялись сусіди. Ліхтарі

Згасають під вікном його обійстя.

Тоді він прошепоче їй: «Не бійся!»,

Щоб не здаватись хижій цій порі.

Всі мови бідні, мляві і старі.

Тому він каже, як уже уміє,

І що іще нікому не казав.

В нічній пустелі крижана гюрза,

Так спогади чатують, наче змії,

І кожен повертається назад,

І кожен з рук змією вислиза.

Вона не прокидається, і це

Стає йому за прихисток і спокій.

У річці сну, холодній і глибокій

Вмиває він розпечене лице.

Їх час не оминає, мов ріка.

Він їх спіткав, він нас усіх спіткав.

Вічна історія

Досвітнє вогке тепло затопило стайні,

Ні розвідки, ні навали, ні сну, ні герця.

Він просить її: «Кохай мене, як востаннє,

І я не помру ніколи, бо так ведеться».

Біла земля до могил промерзає — лютий.

Диханням він зігріває її долоні.

В їх поцілунку — темна п’янка отрута,

Та уві сні гонитвою марять коні.

Все, що я хочу — це падати проти сонця і проти неба, в білі водойми, розчахнуті, як обійми, в шал весняного яблучного розмаю. Тільки жене мене клята оця потреба. Кажуть, жадаєш миру — то меч не вийми. А я виймаю.

Він каже: «Я не загину, бо так ведеться.

Тільки триматиму небо і оборону».

Його проводжає вона і стара фортеця

Та колотнеча запльованого перону,

Де продають воякам пироги з грибами,

де малюків і старших долає спека.

Що з нами буде? Що з нами було? Хіба ми

Можемо бути поряд і так далеко?

Все, що я чую — як тонко співає вітер, і все — ні слова, все, що я бачу — це синє шалене небо, чорне твоє волосся на полотнині. Все, що я знаю — що смерть відімкнула браму, іде на лови, все, що я можу вимовити — про тебе, отак віднині...

Летять лелеки...

• • •

Що наснилось тобі, коли ніч назавжди спливала,

Як всі ночі на світі, як навіть найдовші ночі?

Напрялися із вітром Рамаяна і Калевала —

І що захочеш.

В нас на сходах живуть коти і рудий собака, ну який нам похід світами, яка Ітака, ну які нам іще потрібні магічні знаки? Тільки навіть якщо я уже не дивлюсь новини, я усюди завжди почуваюся наче винна, і яка цьому може бути іще причина? А ніяка.

Під дощем на світанку мерзнуть червоні клени,

Під дощем підступає довга гірка розлука.

І причин накотила сила така силенна —

Повні руки.

Той, хто місто лишає, всі протяги і кав’ярні, всі музеї, дахи, хвороби і справи карні, хто іде до усіх вітрів пошукати бою, той повернеться — ненадовго і не собою. То якого потрібно щастя, якого болю і кохання?

Он світанок, і слід уже розмивають зливи,

Щоб тепер виглядала сліду твого даремно.

Тільки світ цей такий безмежний і галасливий

І буремний.

Тут легенди і пошесті ходять, неначе протяг,

Тут загибель твоя тихенько живе навпроти,

А коли настає їй час розчохлити зброю —

Бог з тобою.

• • •

Хтось подзвонив у двері. Це був не ти.

Це принесли листівку — і не мені.

В місті, над яким санітарні борти,

У якому — жовті вогні,

В місті, в якому шерхне душа, як став,

Але усі ідуть у кіно,

Що мені зробити, щоб перестав

Цей клятий, клятий дзвінок?

А насправді, що не розказуй і не роби,

Скільки ти адрес не малюй,

Всі, кого ти ненавидів і любив,

Впадуть у кляту ріллю.

Хтось на небі про це історію розпочав,

Як вони проростають крізь тлін і час,

Хтось пресвітлий пера в крилі зхрестив...

Де ти?

• • •

Умієш — малюй картину. Вона нетлінна.

Єдине, що світ минущий по них залишить.

Сідає, кладе їй голову на коліна,

І потім навколо них западає тиша.

Крокують війська і змінюються режими,

І падають астероїди на Юпітер.

І каже вона: «Ми повністю одержимі.

Чи варто зробити чаю и потерпіти?».

І він їй ні пари з вуст, бо слова — мара,

Бо власне уже все сказано сто разів.

І ще — бо крадуть кохання, та він не крав,

І жодного разу від нього не тверезів.

Осіння тривожна ніч забирає кращих.

Мовчать вони, і не сплять вони, бо пропащі.

І те, що по них прийшло, викликає ліфт,

І тіні, мов змії, сплетені на землі.

• • •

Чи поранений був, чи поранених брав на борт,

По розбитій дорозі летів у масній імлі.

Він любив її сильно, бо сильна, як смерть, любов,

А на смерті він знався краще за янголів.

Не казав, як воно пече і коли назад.

Ні півслова їй навіть зайвого — не казав.

І питала вона: «То чому він іде ні з чим?

І чому я стою тут, неначе мене прип’яв?

Чуй молитву мою, сподівання мої лічи,

Всі, що серце моє труять, що і я — не я».

Тільки вітер північний чув та червоний схід,

проливалося небо у очі її сухі.

Так стрічаються часом сонце і темна ніч,

Так стрічаються часом місяць і білий день,

Так ми ходимо, як чудовиська в глибині,

Виринаючи, щоб подихати, де-не-де.

«Не питай у вітрів північних, у чорних злив.

Світ ловив мене, не піймав мене, тільки злив».

• • •

Засинай, моя доле, серденько, засинай.

Все затоплює ніч, повільна, гірка, масна.

Пропадає усе, наче світ відтепер — мазут,

Наче серце щурі гризуть.

Що там кажуть, коли те сонце і та весна?

Не виходь мені, біла чайко, із голови.

Всі втрачають усе, знаходять себе нових.

Я лишу в чорноті сліди золотим зерном,

Щоб до тебе вертатись знов.

Так співав до світанку вітер в її вікно.

Це був сон. Бо усі, хто згинув,

Хто не вернувся

Приходять —

сном.

• • •

Над містом темний непрозорий смог,

Мости і люди губляться в тумані.

Він каже їй: «Ми скоро помремо,

То краще я освідчуся зарані».

І далі — все, про що завжди мовчав.

Це схоже на печаль — та не печаль.

На авеню машини голосять,

Горілим пахне з кухні у сусідів.

Він каже: «Нам уже по п’ятдесят,

А я і дня під вишнею не сидів.

Ходімо в сад, кохана, там гірчить,

Але не гірше раю анічим».

Над прірвою зневір і сподівань,

Де навіть не потрібні заповіти,

Вона йому: «От я — іще жива» —

І так обоє плачуть, наче діти.

Вона його, напевно, обійме.

І це неначе смерть, але не смерть.

Цей день — немов кохання — навзаєм.

Кінець світів бере й не настає.

• • •

І сто снігів, і сто відлиг, і сотня

Вогких, м’яких, болотяних туманів,

Річок в полоні в’ялого осоту,

Зими, що до кісток мене просотує,

Ночей примарних.

Оце мій трунок, я його зварила,

На смак — вода і сніг, і очерети.

І що тепер, мій князю, обереш ти,

Кого забудеш — вперше, вдруге, втретє,

Кого — несила?

Тонкий льодяник місячного диску,

Хрустке крило снігів, що не настали,

Майбутній нерозгаданий світанок,

Гаряче серце в білому металі.

Не стій так близько,

Раптом я розтану.

Я ж просто квітка штучна, воскова.

Я ж просто — сон.

Я ж просто...

Спочивай.

• • •

Вона не спить. Як до не-сну прикута,

Немов метелик, б’ється об мовчанку.

Богине телефонного зв’язку,

Ти

Нечасто чуєш зболених, печальних,

Закинутих босоніж в невідомість,

Де хтось пішов надовго поза зону,

Де світ уже обпалений судомить —

Ні звістки, ні полегшення, ні зойку.

Богине електронних повідомлень,

Ми молимось, залишені удома.

Міста стрічають вранішні трамваї.

Новини — смажать швидко до сніданку.

І кажуть, що «вона переживає»,

І це вже починає набридати.

І хто там зна, чого така бліда ти...

Колись це будуть дати. Просто дати.

Олександр Лисак:
позивний «Шеврон»

Народився на Харківщині. Писати вірші почав у шкільні роки, автор трьох поетичних збірок. Закінчив Військовий інститут ВВ МВС України. Жив і працював у Донецьку, доки війна не ввірвалася до міста. Офіцер Національної гвардії України. З 2015 року виконує бойові завдання в зоні АТО/ООС.

Вірш Олександра Лисака «І куля шукає притулку у теплому тілі».
Читає автор.

• • •

...І куля шукає притулку у теплому тілі.

І пісня мугикає в грудях, та терпнуть слова...

Ковтнути причастя, діждавшись святої неділі,

допоки не зрікся, допоки душа ще жива.

І доля не зрадить, коли незабаром Голгота.

І вітер не вщухне, цілуючи твій переляк.

Оглянься й побачиш десь поряд свого Скаріота,

який, посміхаючись, стиснув в долоні п’ятак...

Але ж треба жити, каратись та мучитись, брате,

і вірити в лихо, якому не скажеш «облиш».

І втішити кулю, коли миють руки пілати,

і душу вгодовану долі пустити під ніж.

• • •

Ті, що приходять з фронту

сивими юнаками,

ставлять питання руба —

ножиці? Аркуш? Камінь?

Відповідь приголомшує.

Входиш у річку вдруге.

Мирні угоди зірвано

пострілом з лісосмуги...

Місто, як сектор обстрілу,

творить собі історію.

Смерть на сьогодні — практика,

решта проблем — теорія.

Кожному треба вижити.

В кожного свій екзамен.

Що там сьогодні виграє?

Ножиці?

Аркуш?

Камінь?

• • •

Він знов повертався з «нулів»,

де 4.5.0.

в світ добрих людей,

мирних справ

і холодного пива...

Господь рятував повсякчас.

Ти — спасала від куль,

бо просто була. І чекала.

І сталося диво —

посеред 300-х не був,

а 200-х нема.

Колона дійшла без подій,

вітер грав прапорами...

Даруй йому літо без меж,

не зважай, що зима

в його добровольчій душі

напаскудила шрами.

Даруй йому літо без меж

і себе через край.

Нестримне вино його губ

дегустуй без останку...

Він знов повернувся з «нулів» —

воїн світла й добра —

бери у полон.

Поза зоною будьте до ранку...

• • •

Поля, поля... То білі, то багнисті,

там безліч неба, часу та нудьги.

Бліндаж, буржуйка, свічка — все на місці,

вітри гуляють, жебрають сніги...

То вибухом поорані, то плугом,

то шанцями шрамовані навік.

Дурна надія. Віра недолуга.

Іде донецьким полем чоловік...

Форсує пам’ять. П’є ковтками тишу.

Гортає долі світлі сторінки...

Мурчать коти, в кутках товчуться миші,

куліш готують сонні козаки.

Іде один — і вся любов на світі

не оживить отерплої душі.

Війна триває. Підростають діти.

Поля, поля... То рідні, то чужі...

• • •

Коли б я народився в Ірландії,

серед озер та пагорбів

не гномом чи лепреконом,

а в сім’ї простого ремісника,

то носив би зелений одяг

з трилистою конюшиною,

пив пиво та віскі, святкуючи

день Святого Патрика,

а згодом вступив би до ІРА,

коли б народився в Ірландії...

Коли б я народився в Ічкерії,

то пас би отари під хмарами,

пив вітер, на волі настояний

і горами душу викохував,

молився б Аллаху єдиному

п’ять разів на добу, співаючи:

«Ля іляха ілля-л-лах»,

а потім, вклонившись матері,

пішов би помститись «кровникам»,

коли б народився в Ічкерії...

А коли б народився в Росії

столітті приблизно в XX-му,

здобувши й одразу втративши,

зумівши, нарешті, вижити,

то віри б не втратив в людяність

і пив би гірку з поетами,

і сам би собі пописував,

щоб потім якесь опудало

назвало «колоною п’ятою»,

коли б народився в Росії...

Аж ось довелось в Україні

з’явитись на світ черешневий,

сідлати часи шрамовані,

пускаючи чвалом коника,

слова набивати порохом,

за мир до війни готуючись

і пісню — холодноярівську —

ножем гайдамацьким стиснути,

щоб знов стати з праху Феніксом,

як з давніх-давен доводиться...

• • •

Падають мертві птахи у прадавні безодні,

а ти залишайся живим попри всякі розклади...

Брязкіт ключів у кишені та план на сьогодні,

мелена кава, маршрутка — і день розпочато.

Апофеоз чорнотропу — калюж диктатура.

Ігри престолів смакують чергову інтригу.

Книжка в наплічнику буде за нового гуру,

що знезаражує час і розтоплює кригу...

А ти залишайся живим, наче Ленін у пісні,

бо вже заскрипіли вози на Чумацькій дорозі.

Бо вже хтось гачок на «нулі» обережно натиснув

і вітер завмер, коли куля прорізала осінь...

Знавці авангарду говорять про вплив вишиванки —

експертна оцінка збігається з думкою влади.

Падають мертві птахи. Отже, доброго ранку.

Всупереч бути — ось так і пануємо, брате...

• • •

...Розпеченим лобом торкнутись холодного скла,

добитий буденною кулею сірої втоми...

Безслів’я та пустка. Глухі манівці край села,

якими скалічена пісня вертає додому.

В ранкові тумани пірнають солодкі дими.

Обпатрані клени зворушливо стали на розі.

Скажені автівки полюють на душі з пітьми,

бо врем’я таке, що і Гугл не визначить.

Осінь...

В куточку екрану вже майже не гасне свіча —

шрамована пам’ять приходить до тями потроху.

Відколи боровся — найкращих постійно втрачав

то в шанцях Донбасу, то в тихих лісах Сандармоху...

Зігрій мої зорі, налий хоч ковточок тепла!

Читай мені мантри, настояні міцно на зливах.

Розпеченим лобом торкнутись холодного скла,

а там хоч потоп, хоч майдан — не відбудеться дива...

• • •

Пошарпають вітри. І підуть геть

колишні друзі — недруги нетлінні.

Залишаться любов, війна і смерть,

зів΄ялі вірші, янголи та свині...

Немає часу шкодувати, ні,

бо баба з возу — не скриплять колеса.

Дай, Господи, веселих рим мені,

щоб гідно йти по щербленому лезу.

Хай буде тихо наче уночі

в порожнім храмі — свічка та ікона.

Нові бійці клепатимуть мечі

на нового ординського дракона...

Хтось, може, проклинатиме — пусте.

Комусь потрібно йти, як є дорога...

Вже шарпають вітри і кличе степ.

Гуркоче грім в тісній ковальні Бога*.

* — рядок з пісні гурту «Тінь Сонця»

• • •

Залистопадило. На циферблаті — блюз.

Відтяті крила осені паплюжаться

(усі ми — грішні, якось відмолю).

Ліхтар. Аптека. Ніч. Порожня вулиця.

Маршрут незмінний; дім-робота-дім,

а трапиться рядок — то й греблі рватиме.

Погода — казка, дух — на висоті,

коли хоч раз погребувати втратами...

А ти мені, кохана, нагадай,

як пахне дощ! Як вітер пити солодко!

А дні — мов гроші, гроші — як вода

і не завжди мовчання варте золота.

Мені б з тобою зайві пˊять хвилин,

та вже пора — іду з млинами битися.

Життя у нас — то мˊята, то полин.

Залистопадило. І нікуди подітися...

• • •

...Дай це місто на пам`ять вдихнути,

залишаючи навіть на мить.

Доки стукає грудень у груди —

привітатись з отими людьми...

Дай ці вулиці пити неквапно,

ці будинки, ці парки, цей шум...

І нести своє слово незграбне

перехрестям під кулю чужу.

Дай торкнутись його таємниці

в торохтінні трамвайних сонат,

щоб розтанула внутрішня криця

остогидла, облудна, страшна...

Дай, благаю, цим вікнам вціліти,

ліхтарям віри в тисячу ват...

Я твій вітер, розхристаний вітер

на порозі святого Різдва...

• • •

...Тож вростатиму й далі,

як ніготь, у м’ясо доби.

Буду йти навпростець,

як у нирку непрохане шило.

Ну, а ти хоч сказись,

відкохай, відстраждай, відлюби —

для земних подушок

я свої не обпатраю крила.

Хай свитина душі

розповзлась, як бацила війни,

а мій янгол добра

йде збирати недопалки тиші —

на своєму стою

і не лізу у щирі пани,

до моїх україн

не чіпляй своїх праг та парижів.

Б’ю об землю біду,

не ведусь на «пророчі» слова,

бо життя перспектив

має безліч — не згаяти б часу...

І, можливо, це дурість,

а вірю-таки у дива,

тож вростатиму й далі

в добу, де палають донбаси...

• • •

недопалок серця згаса

в попільничці грудей,

ховаюсь зі словом,

як продана Богом боївка.

не треба за мною —

цей шлях нікуди не веде

і вітер в кишенях

звиває надійну домівку.

за пляшкою неба,

неначе воно й не болить,

і лагідна осінь

під ноги ляга листопадом,

коли ми помрем,

хто згадає, що буцім були

оті диваки, ті

вигнанці з едемського саду.

десь кублиться тиша

і гоїться прісне життя,

а тут понеділок

блукає поміж териконів,

недопалок серця,

навіщо йому співчуття,

але коли змерзнеш

візьми — хай зігріє долоні.

• • •

Дотримуйся правил,

долаючи відстані та кути,

коли йтимеш вгору

чи, може, під три чорти.

Коли будеш пити

отруту похмурих днів —

дотримуйся правил,

ти чуєш мене, чи ні?!

Тримайся подалі

від брудних політичних чвар,

невизнаних геніїв,

затишних че гевар.

Вдягайся тепліше,

коли будуть протяги та сльота,

дотримуйся правил

у будні та на свята.

Вчи матчастину

і знай свій сектор стрільби —

коли ти за мир,

то не варто іти в раби.

Роби свою справу,

як вчив, мать його, комбат.

Дотримуйся правил,

заповідей, порад.

Виконуй накази

і все в тебе буде good —

так вчить Декалог,

Карний кодекс, а ще Статут.

Just do it, друзяко,

але, як згорять мости —

ти тричі зречешся,

щоб знову до правди йти...

• • •

...І дощ невблаганно калюжить згорьовану ніч.

І кава не гоїть, і смуток чекає хвилини...

Поклич мене, вітре, у поле з собою поклич,

туди, де живе і воює моя Україна.

Де рвані тумани готують черговий прорив,

де стоптане небо лягає покірно під ноги.

Де в полум’ї бою ворожі впадуть прапори

і горло відпустить на волю п’янке — ПЕРЕМОГА!

Поклич мене, вітре, де юність стискає приклад,

де сплять побратими, потомлені довгими днями.

Та хай стулить писок кривава статистика втрат

і жодна людина в полон не потрапить до ями.

Окрушини віри змиває небесна вода.

Стою на своєму — і дзуськи мене похитнути.

А ніч невблаганно ковтає захланні міста

і долі, і ролі. І кулею йде поміж груди.

Наталія Маринчак

Народилась у Харкові, виросла на філологічному факультеті, де викладають її батьки. Авторка двох поетичних збірок, кількох літературно-культурних проектів, вистав та перфомансів. Працює редактором телевізійних програм. Популяризувала тему Майдану та АТО під час творчих вечорів, підтримувала та дбала про батька — духовного наставника харківського Євромайдану о. Віктора Маринчака.

• • •

я говорить тебе люблю

ти як море тому кораблю

що простояв в доку війну свою

і тепер лиш вийшов

ти колиска світу всього

в тобі стільки всього

невідомого

і неспішного

не залиш мене

я говорить тебе шукав

я на кожному розі горлав

я списував сотні днів

утилізовував години й просив

аби ти прийшла

ти розказує знаєш все

який вітер біду несе

який носить життя для всіх

у якому вогонь і сміх

й коли піде останній сніг

і можливо він правий у всьому

і вона без хибної спроби

перетворює всі фантомні болі

на потік любові

Вірш Наталії Маринчак «Я говорить тебе люблю».
Читає авторка.

• • •

виявити що ти

серце моєї мети

означає здати усі пости

усі стратегічні точки

оголити хребта

сподіваючись на Христа

і на милість небес

Він же воскрес

значить і все моє

з попелу повстає

і береже мету

головне щоб ту

головне щоби саме ту

зізнатися у гріхах

підсумовуючи одне

що у житті головне

і потихеньку йти

до своєї мети

обертаючи цілу землю

із кожним кроком

ставати джерелом

ставати окропом

щодня

вставати

і не знати спокою

і крокувати далі

разом

разом з тобою

• • •

я не зможу ніколи писати такі листи

як пишеш ти

в мене в будинку перерізані всі дроти

але я знаю точно струм є

я його відчуваю

у голові

і він б’є

б’є бо я прокидаюсь вночі

коли ти повертаєш ключі

у сні

б’є бо я у твоїй крові

є

найважливіша складова

без якої кров твоя нежива

б’є бо скніє твоя душа

коли серцябиття не поспіша

тиск наближений до нуля

і падають усі показники життя

струм поєднує все що є

на землі моє і твоє

твої струни і вени

мої слова

їхнє сплетіння

у головах

й усілякі інші дива

що освітлюють шлях

і я не здивуюсь якщо вночі

ти колись повернеш ключі

в усіх броньованих і простих

щоночі пошепки до стіни

Господи

тільки б встиг

• • •

я заговорила тисячами чужих голосів

мабуть тому що мовчала так довго

що все пересохло

і мій язик

втратив зв’язок з реальністю

і тепер

плутає літери

і змінює сенс

у кожному слові

і виходить наче говорю не я

наче ця любов не моя

наче це не мої слова

наче я споглядаю

а сама не жива

не причетна

до таїнства у душі

так і записуй

смертна

але ж правда лише одна

ти мене в заручники взяв

і розігрався стокгольмський синдром

ти не очікував

я також

так тепер і живемо

я чіпляю крилами все підряд

і дістаю меча

щоб боронити тебе від щоденних втрат

а ти ніколи не відступаєш назад

бо також упертий

і у сотнях-тисячах голосів

проривається і щодня

приголомшує мене той

що міняє літери у словах

і виходить замість мого люблю

що я все на світі в тобі гублю

але краще так

ніж мовчання край

я в тобі згубила

серце

відповідай

чуєш

відповідай

• • •

ось закінчиться місяць і я прийду

розкажу тобі про свою біду

як спалила все

розбирала цеглу на кожній стіні

аби було тихо як по війні

вибрала навіть дах

щоби більше ніщо не нагадувало про страх

я тепер із піни

повстала нова

ніким не займана

стернова

на моєму згарищі

проросла одна єдина

квітка-надія

з лівого ока

я уже кілька років

плачу тільки ним одним

і мабуть від сліз

цей первоцвіт

зрошений

прийшов

і прикриває шви

я обпікаю тобою вуста

викликаю дощі у сп’янілі міста

геть у всі

де є ти

по обидва боки від моєї душі

дощить

• • •

жінко скажи

навіщо ти тривожиш мої кордони і міражі

навіщо щовечора стукаєш у мій дім

хіба ти не бачила світла немає в нім

хіба ти не чула

серце моє заснуло

коханий скажи

чому кожного разу як я вирішую все

ти заглядаєш в моє лице

ти приходиш у сон

і пишеш моєму серцю

будь ласка не зупиняйся

і слухаєш як воно б’ється

хіба ти не чув від гуркоту звуку того

шаленіє природа

і сходить з небес вогонь

і заводить на нове коло

всі серця що мовчать навколо

і в суцільній темряві у пітьмі

він шепоче їй

куди ти куди ти куди

там немає вогнів немає води

і вона відповіда

не хвилюйся я запалю свої

і вода прийде у найглибші сліди

бо люблю

все що роблю люблю

• • •

співузалежнення почалося раптово

ти руйнував своє життя принципово

а я свідомо

а потім я вийшла з цієї гри

несподівано

мовчки

в гори

зайшла у найвищу точку любові

і сіла під дзвоном

і він лунає

лунає

розгойдується потроху

я закохалася в холоди

у місто що ближче до неба

у пронизливий липовий чай у його фонтанах

у кожну розбиту шибку

у каміння що відгонить туманом

ковтала його при нагоді

співала вічні пісні

у тому місті немає куди іти

гори підступають так близько

цілують твої сліди

і хмари

низько

низько

і в серці такий об’єм любові

що здається тебе розірве

від мовчання і теплоти

Господи

скажи мені

коли Ти

складав усі ці пазли

чому не склав нас одразу

• • •

і якщо в тебе під шкірою штучні шляхи

намальовані

і ними курсують якісь кораблі

ворушиш пальцями в попелі

намагаючись вхопити ту єдину вуглину

що все ще тліє

потрібно цей час перечекати

доки розберешся зо всіма своїми жінками

сидиш і розумієш ані шаленства ані мук

просто ти є в моєму житті

а що таке любов

та хто ж його зна

і він нарізав їй води

із самого дна

розкажи йому що

досі

і

моє підсвідоме вторить тобі

воно До тебе

а ти від нього

ховаєшся

у затінку сутінок

а я не можу зібрати до купи серця

аби впевнитись

і затаврувати

і що таке любов?

хто її зна

• • •

вона чекала на нього

несчислену кількість літ

вона відмовляла героям з острова крит

вона відмовляла героям з гори синай

вона шукала його у поймах річок

дон і дунай

і тільки коли облишила всі надії

коли усі пошуки вже звернула

отоді він і прийшов

долаючи божевілля

й застуду

сів на землю

і доки вона його роздивилась

встиг змінити із півсотні облич

єдине що в ньому було незмінним

погляд

від якого горіли трава і стіни

вона ніколи не бачила таких облич

із того часу вона навчилась лічити дні

раніше їй несуттєво було куди іти

тепер от

вона при тямі

кожного дня

й не помиляється у виборі навіть у сні

завершена борня

розтрощена вщент броня

вона точно знає

що прожитий кожен день

не марним був

доки його чекає

• • •

у моєму серці колобродить старий мольфар

він викручує світлодіодні лампи

наповнює темряву почуттям

і вона сама мерехтить і світиться

він не знає про мій звіриний зір

про вміння бачити світ в пітьмі

і тому продовжує викручувати все

що може давати світло

і поночі навіть перерізає дроти

і намагається сам не світитися й не горіти

та нічого уже не виходить

нашаманив такий коктейль

що в самого світло іде з очей

прикриває рукою

тільки б не

загорітися

гострі верхівки гір тепер ріжуть пальці

озера підіймають хвилі вище за море

серце

серце в якому згоріли усі дроти

щоночі запалює паростки темноти

як би ти несамовито не викручував носії електрики

тобі не підвладна сила саме цієї техніки

проголошуй свої слова

до питва

гарантовано

прийдуть

дива

• • •

коли земля потребує води

вода землі

вони зустрічаються і ганяють чаї

земля говорить і всотує кожен сплеск

вода розповідає і течія

змиває все що забула була земля

коли вони сходяться десь поза межами

там де ходять тільки богом бережені

поміж старими будівлями й водонапорними вежами

земля припадає до п’янкої води

щоби знищити всі попередні сліди

вода ж проходить крізь землю

крізь темноту

очищується і ставить нову мету

вони говорять в півголоса про дива

говорять одне одному різні слова

говорять так наче в перший й в останній раз

говорять без неправди і без образ

говорять до щенту спалюючи ніч

говорять мовчки сидячи пліч-о-пліч

земля розвертається й розколює твердь

вода прориває греблі не спересердя

обидва несуть у собі і життя і смерть

обидва знають за що варту́є померти

саме тому посміхаються і живут

• • •

ну що ти від нього хочеш ще

он його річкою Дністер несе

через пороги

через ліси

повз усі твої страхи

повз сутінкової щемності і краси

що ти від нього ще хочеш

он сивина в твоєму волоссі

он приборкана твоя туга

он він викликає дзвони у твоїх вухах

он грає на твоєму останньому нерві

не розуміючи що він є першим твоїм

співпадінням кревним

ну що тобі ще

жінко що тобі ще

ти хотіла ж мати усе на світі

але мала лише кліше

а тепер відкриті шляхи

вчись любити

учись любити

• • •

мені немає чим дихати

все більші перерви між вдихом та видихом

затримую дихання

затримую дихання

навмання

летіти

броня

падає

радари латають діри в моїй аурі

легені

невиспані

легені із паростками крил в середині

в голові паморочиться

голова йде обертом

головний

обертон

виділити неможливо

злива

торкається струн усіх

по черзі

в точці спокою

я втрачаю поруч з тобою

голову

мову

ставлю на паузу всі свої спроби

щоби дихати потрібен досвід

а я в цій планетній системі

керуюсь наосліп

мій зоретворчий процес розпочався з падіння небес

тож до чого тут вдихи і видихи

ойкумена все ширше і ширше

тривалість паузи між повними і пустими легенями

більшає

більшає

більшає!!!

• • •

хочеш розповідатиму тобі казки

слухай ось риби виходять з того краю ріки

і відправляються в паб сусідній за стиглим віскі

зовсім як ми з тобою коли слабкі

ось вони йдуть а дощ вмиває їхню луску

і вона виблискує в світлі усіх ліхтарів вечірніх

риби бувають стомлені і вільні

риби бувають мудрі бувають сильні

риби знаєш зовсім такі як ми

риби збивають броню і сідають пити

в тиші нічного пабу хвостами вистукують ритми

віскі в них заходить наче стрімка ріка

і доля цих риб стає обнадійлива і легка

риби не знають плачу і своєї долі

топлять свої негоди у алкоголі

топлять свої негаразди й чужі орбіти

топлять усе на світі щоб не згубити

там під водою під товщою алкоголю

риби стають собою

і щоби трішки легше було животіти

риби впливають в паб і продовжують пити