Серія «Книжкові мандри»

Художнє оформлення Олександри Чернік

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Юлія Баткіліна

Заміжжя моєї Ба

© Баткіліна Ю. Е., 2021

© Чернік О. Є., ілюстрації, 2021

© ТОВ «Видавництво АССА», 2022

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7995-34-9

Аннотація

Покохати можна в будь-якому віці! Отож, енергійній та надсучасній Ба замало бути успішною влогеркою, вона надумала вийти заміж! Її наречений дідусь Валера на позір добрий і приязний. Але діти знають: там, де одруження, може бути й розлучення — дуже неприємна штука. Отож, Карина й Сашко докладуть усіх зусиль, аби запобігти весіллю. Та чи вийде? І до чого тут павук?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Я щось сьогодні не у формі, — повідомила Ба і стала в красиву позу, намагаючись не дивитися на прозорі коробки з павуками.

— А як зветься акваріум з павуком? — спитала я Сашкового дідуся. — Павукаріум?

— Тераріум, як і для змій, — відповів той, усміхаючись. — Дивіться, які гарні. Оцей пухнастик зветься «павук‑птахоїд». Насправді птахів вони їдять украй рідко, бо погано перетравлюють пташине м’ясо, а полюбляють ящірок, наприклад, і…

— Мені зараз стане зле, — мовила Ба, поправляючи фарбовані руді кучері. — О, нумо, знімати!

Ба завжди дивиться замість камери телефону спершу на мене, бо я — єдина глядачка поруч. А я махаю їй, що дивитися краще туди. Так було й цього разу. Ба виправилась і почала, витримавши ефектну паузу:

— З вами Ба, і мені зараз стане зле. Я намагаюся подолати свій страх павуків, тому прийшла сюди. За моєю спиною ви бачите створінь, яких я сто років би не бачила. Це виставка павуків. Ні, за рекламу вони мені не платили, бо я ніколи не погодилася б таке рекламувати! Брр! Хоча… Може, я перестану боятися й пораджу вам сюди таки прийти. Як гадаєте?

Я старалася тримати телефон рівно, Ба старалася тримати себе, а Сашків дідусь старався тримати наше морозиво. Сашко, чорнявий і невисокий — хоча кажуть, що то поки, а згодом ще мене пережене, — швидко нипав кімнатою і втуплювався по черзі в кожен тераріум. Вони з дідом однакові: швидкі, чорняві, як жуки, тільки дідусь уже частково посивів: «Сіль із перцем», — каже моя бабуня. Двоє друзяк‑жуків, котрі завжди мають якісь веселі плани.

Привіт! Я Карина, і в мене є найкраща у світі Ба, яка стала влогеркою. Тепер я знімаю для неї відео, а вона ділиться зі світом усім підряд. У Ба є прихильники й навіть справжній хейтер був, дідок‑сусід, завжди всім незадоволений Карабож. Тільки він уже не хейтить її, а дуже чемно каже «добридень». У середу приходив пити чай.

А в мене важлива робота: я знімаю Ба. Ви ж не думаєте, що успішні влогери працюють самі‑саменькі?

У той день усе було саме так: ми, морозиво і мій увімкнений телефон. У голові мені застрягло «жук‑дідусь і жук‑онук», «жуконук, жуконук, жуконук»… Жуконук — це міг би бути інопланетянин чи воїн із книжки‑фентезі — такий, у хітинових обладунках…

— А оцей який класний! — зрадів Сашко, витріщаючись на павука. — Помаранчевий! І пухнастенький, мов котик! Еммо Володимирівно, та подивіться! Це ж просто кіт, тільки лапок трохи більше!

— Птахоїдів найчастіше тримають удома, — повідомив його дідусь і далі тримаючити наше морозиво. — Про них геть не важко дбати, та й отрута їхня майже безпечна, і…

— Майже?! — видихнула Ба. Вона виглядала так, наче майже безпечна отрута її вже отруїла: зблідла й закотила очі.

— Зате подивіться, он який красень! — Сашків дід вимовив оте «красень» таким голосом, яким моя подруга Світланка говорить про улюблених акторів. — Синій, м’якенький. Чи ви бачили колись такий соковитий синій колір?

Я зберегла відео й тепер теж дивилася на павучків у скляних коробках. Деякі ховалися за камінням, проте було чимало й таких, що сміливо перебирали численними лапками, гуляючи тераріумом.

Яких павуків ми бачимо зазвичай? Маленьких, сірих, які іноді заводяться у квартирі. Щонайбільше — чорний волохатий геловінський павучище із пластику та синтетичного хутра. Але бувають геть інші: великі, пухнасті, яскраві. Помаранчеві, сині, сірі з жовтим, чорні з кольоровими плямами, майже бузкові. Я навіть смарагдово‑зеленого знайшла.

— Павуки мають скелет не всередині тіла, як ми, а на собі, — пояснював жук‑дідусь. — Екзоскелет. Як космодесантники. Вони періодично його скидають, а відтак стають як новенькі.

— Якщо один із них утече, у мене буде інфаркт, — простогнала Ба.

— Не бійся, я його до тебе не підпущу! — пообіцяв Сашків дідусь, і я вкотре сказала собі, що вони із Ба, напевно, були вже раніше знайомі, а я думала — ні. — Не інфаркт — павука. Ось твоє морозиво. До речі, я потребую консультації з шитва.

— А що сталося? — спитала Ба, беручи вафельний стаканчик.

— Майструю собі зручний наплічник, але є одна проблема… — Сашків дідусь‑жук останньої миті устиг упіймати язиком струмінь рідкого морозива, що загрожував потекти з ріжка на його пальці.

— А як шиєш?

— На старенькому «Зінгері». Я до нього електромоторчик причепив. Він ще ого‑го! — відповів дідусь. — Мій дід на цій машинці шив, і добре шив. То від нього спадок.

У кожного дідуся був свій дідусь, це нормально. Але чомусь після цих слів я уявила собі Сашкового дідуся таким, як Сашко: заляпаним морозивом й у футболці зі Спайдерменом. І засміялася.

— Цікаво, а якщо павук укусить, то одразу помреш? — допитувався тим часом Сашко, стукаючи нігтем по прозорій стінці павуко… тераріуму.

— Чому ж?.. Звісно, ні, — заспокоїв дідусь. — Є багато зовсім не отруйних павуків. А від павучої отрути найчастіше зле стає тільки тим, у кого на неї алергія.

— Я так не граю, — Сашко скривився. — Мені подобаються отруйні.

— Вони отруйні всі, — мовила Ба. — Бо не питають тебе про алергію, перш ніж кусати. Колись мою подругу оса вжалила, то рука роздулася, мов колода, отак утричі.

— Яка прикрість, — співчутливо відказав Сашків дідусь. — Алергія на ос — жахлива історія, — він повернувся до мене й підморгнув: — Карино, а як ти ставишся до настільних ігор? Полюбляєш? У мене суто випадково є гра про генну інженерію. Там треба майструвати всіляких чудовиськ у колбах.

Я чемно промовчала. Що за дитячі забавки?..

Ми вийшли з виставки й попрямували до затишного кафе, де під вечір на столах запалюють свічки в маленьких скляночках.

— Я хочу щось таке, чого ми не планували, — попросив Сашко. — Ми хотіли оті маленькі тістечка, так?.. А візьмемо піцу!

То була їхня з дідом традиція: змінювати плани й порушувати правила. Бо Сашків тато завжди все планував і в усьому дотримувався порядку, а від цього дуже втомлюєшся. Іноді заходив до нас, коли ми гралися в них удома. Казав: «Ну, що ви тут, локшина?» Локшиною ми іменувалися років до семи, відтак стали «дітвора». Часом допомагав нам з уроками або брав на довгі прогулянки. Він справді непоганий був татко: умів пояснити математику так, що сама розв’язувалася, майстрував повітряних зміїв, розповідав історії, а пам’ятав він їх безліч. Але одна річ мене просто лякала: Сашків батько ненавидів будь‑який безлад. Тому не дозволялося торкатися багатьох речей у їхній квартирі, бо вони розкладені в певному порядку. Зачепили на бігу — кидайте всі справи й вирівнюйте.

Заборонено ставити взуття в передпокої не по лінії, яку він намалював на підлозі. Кожне окреме правило ще можна було терпіти, але разом це все чогось так напружувало, наче ми всі весь час танцювали балет на льоду. А головне — Сашків татко дуже боявся, що щось трапиться: хтось захворіє, скінчаться гроші, станеться катастрофа. Тому він усе передбачував і планував. Ці плани були дуже чіткими, з масою деталей: що й коли купується за знижкою, хто кому о котрій годині — за хвилинами! — має зателефонувати. Переплутати дуже легко, і Сашко, звісно, плутав. Ну й, ясна річ, походи та прогулянки з батьком теж відбувалися за планом, від якого не можна було ухилитися ані на крок. Тож Сашко ухилявся з дідом. Вони домовлялися йти однією дорогою — а звертали на іншу, купували до хліба ще й незапланований апельсин або раптом перелізали через паркан замість поважно крокувати вулицею.

Отож ми сіли, замовили піцу й розклали гру. Сашків дідусь зробив гібрид гігантського комара‑вбивці, Ба змайструвала метелика з котячими очиськами. А Сашко розповів нам, що гра нереалістична, бо такі страховидла, певно, тяжко хворітимуть. На доказ своїх слів він увімкнув відеоблог про біологію, але бабуся весело хихотіла й перекривала своїм сміхом усе, що там говорили.

— Я взагалі шахи люблю, — прохопився Сашків дідусь. — А оце для дітей опанував, картки там усілякі, карти, манчкін. У шахах немає в мене супротивника. Грав раніше з Петром, але він помер, а Михайло до дочки перебрався у Варшаву.

— Обожнюю шахи, — зраділа Ба. — Кариночку намагалася навчити, та їй не подобається.

— Дивіться, павук! — раптом крикнув Сашко — і Ба миттю скочила на стілець.

— Там, там, до вас біжить! — не вгавав хлопець.

Бабуся заверещала, тримаючись навіщось за сумочку й балансуючи на стільці. Стілець захитався, але вистояв. Він був простецький, дерев’яний, фарбований у біле. Ба в брючному костюмі, із зеленою хусточкою на шиї, виглядала чомусь на ньому так, наче їй шість рочків і вона зібралася прочитати нам віршика.

— Ба, — мовила я заспокійливо, — тут немає павука. Сашко, мабуть, жартує.

— Сашку, якщо хтось боїться павуків чи чогось іншого, не варто з нього кепкувати, — зауважив дідусь. — Я от, наприклад, страшно боюся клоунів. Як повз «МакДональдз» іду, то аж здригаюся. Це називається коулрофобія, якщо науково. Ненауково це зветься просто «мамо, я зараз помру». А якщо ти так поводитимешся, то Емма Володимирівна з нами більше нікуди не піде.

— Чого б це? — Ба поправила блузку, незграбно пожбурила сумочку на стіл і злізла зі стільця. — З тобою — піду. А з цим юнаком — подумаю.

* * *

Біля під’їзду накидано було різних речей — здоровенна купа: таке трапляється, коли переїжджаєш. Біля дошки оголошень стояла трохи обшарпана коричнева шафа. Поряд тулився комп’ютерний стіл, завалений пакетами з речами. З брудно‑білої машини саме вивантажували височенний фікус.

— О, хтось до нас заселяється, — сказала Ба. — Цікаво, хто?..

— Вітаю! — чоловік намагався вдавати привітність, проте складалося враження, що він не вийшов нам назустріч, а заступив дорогу, аби не втекли. Він був кремезний, у засмальцьованому спортивному костюмі, дуже бородатий і з густим, як сметана, голосом. Я аж підстрибнула. — Я ваш новий сусід. Веніамін. Ви не підкажете, де тут можна купити поїсти? А то я щойно…

— Авжеж! — сплеснула руками Ба. — Отак виходите з двору, ліворуч біля дитячого садочка, тоді прямо — і побачите супермаркет.

— До речі, — Веніамін раптом різко підняв палець угору, — я вам дуже раджу яйця «Жовта квочка». Зазвичай у продуктах стільки хімії, а ці не хімічні.

— Усе на світі хімія, — стенула плечима Ба. — Вода — хімічна речовина.

— О, не починайте! — підвищив голос Веніамін. — Ви добре розумієте, про що я. Екологічно чиста їжа, а не оце все. До речі, знаєте, я для здоров’я відвідую йогу щонеділі. От просто в парку. Ми відчуваємо такий приплив енергії… Я лише подивився на вас — ви маєте з нами займатися. У вас… обличчя… гіподинамічне.

— Що? — Ба почала задкувати до під’їзду, Веніамін — за нею, а за Веніаміном — двоє вантажників із фікусом. Вони, вочевидячки, зрозуміли, що в під’їзд не увійдуть, і сумно спинились.

— А можна? — голосно спитав найвищий, дуже широкий, мов шафа, що стала людиною.

— Вам бракує руху, — вів далі Веніамін. — Але у вас інтелігентні очі. Люди з такими очима мають займатися саме йогою. Це змінює життя, повірте. То що? Зустрічаємось тут о п’ятій ранку? Ось на цьому місці.

— О… о п’ятій? — перепитала Ба. — Ранку?

— Звісно! Вставати треба…

— Знаєте… — Ба виставила вперед руку із сумочкою. — Знаєте, о п’ятій ранку я завжди забуваю вимкнути праску. Тому навіть із дому не виходжу. Всього найкращого. Супермаркет отам…

— Чекайте, — пробасив Веніамін, але Ба штовхнула мене на сходи й сама полетіла, наче за нами гналися скажені собаки.

Коли ми заскочили до квартири, Ба зачинила двері й прилипла до них спиною, відсапуючись.

— Який невихований чоловік. Я взагалі‑то ходжу на йогу, але так рано, ще й з незнайомим здорованем невідомо де? Краще я виграю чемпіонат із лежання вдома в ліжечку. Як гадаєш, Карино?

— І чому ми відео не зняли, — зітхнула я. — Скільки переглядів би зібрали… Особливо, як ти тікала.

— Хочеш, я підніму тебе о п’ятій і зніму відео про це? — уїдливо спитала Ба. — Оте ще буде видовисько. Як гадаєш, на якому поверсі той сусід мешкає? Ех, не спитала.

— Для чого тобі це?

— Щоб пробігати цей поверх якнайшвидше, — відкарбувала Ба. — Якщо, звісно, він не над нами.

* * *

Веніамін весь час давав про себе знати. Ми постійно про нього думали. Тобто спершу я вирішила, що думаю тільки я. Мені здавалося, що це саме він носиться вгору‑вниз сходами. Ну, справді, у нас сходами досі ніхто не бігав.

Потім у домі завило свердло. Хтось дірявив стіни дрилем кілька годин поспіль. Маркіз хутко сховався на шафі, не вийшов навіть до улюбленого корму.

— Божевільний, — сказала Ба, коли дриль перестав химерно завивати. — Може, той новий сусід робить квартиру в сирному стилі? Знаєш, дірки у всіх стінах…

— Чому ти вирішила, що це він?

— А хто? — знизала плечима Ба. — Нічого, знайдеться зараз на нього Карабож.

Карабож — то бабусин сусід знизу. Насправді моя Ба зве його «Кара Божа», але коли я була мала, то говорила «Карабож», так і залишилось. Йому завжди шумно, холодно, спекотно, незручно. Він дуже любить сваритися із сусідами і раз навіть переслідував Ба як хейтер. Тоді ми добряче перелякалися, бо він і погрожував, і викуп вимагав. Та тепер він Ба побоюється і поважає. Ходить часом до нас на чай, заздалегідь одягнувши нову чорну сорочку на стару майку з вицвілим принтом у вигляді помідора. Веніамін зі свердлом мав неодмінно на Карабожа натрапити.

А поки цього не сталося, ми почали чистити зуби й готуватися до сну. «Вибач, — написав мені Сашко, коли я вже вкладалася в ліжко. — Просто мій дідусь так смішно захищав твою Ба, а тепер весь вечір про неї торочить» .

«Не ображай мені Ба, — попередила я. — А то ходитимеш до павуків сам».

У відповідь прилетів засмучений смайлик.

Уже ранком, прокинувшись, я побачила ще одне коротке «вибач» , яке він надіслав після опівночі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ми із Сашком разом займаємося малюванням у палаці творчості. Хто назвав цю сіру коробку палацом — гадки не маю. Того разу малювали фарбами, а фарби я дуже люблю. Навзаєм вони люблять мене аж до того, що на яблуку, яке гризу, збираючись додому, лишаються кольорові плями від пальців.

Ми із Сашком зазвичай сідали разом біля вікна й усе заняття стримувалися, аби голосно не патякати. Та коли керівничка, наша весела, висока й худорлява Марина Юріївна, вже збирає речі на своєму столі, а пензлики вимито, то чому б не поговорити…

— Ніфіга собі, — мовив Сашко, визираючи в напівпрочинене вікно й мало не вивалюючись назовні. — Та це ж мій дід твою бабусю на побачення запросив!

— Він просто вихований, — я витягнула шию, щоб краще бачити.

За вікном був невеличкий сквер: дерева, одна чи дві лави, дитячий майданчик. Там непоспіхом крокували Сашків дідусь та моя Ба, і дідусь саме простягав їй руку, щоб переступити калюжу. Ну, можливо, там була калюжа чи щось таке — надто маленька, аби я зі свого місця розгледіла. Ба при цьому якось дивно опустила голову й нахилилась. Якби я їх не знала, то вирішила б, що вони репетирують найсмішнішу сцену для кумедного спектаклю.

Я пирскнула. Дідусі іноді такі…

— Це огидно, — мовив Сашко. — Який сором!

— Чому їм має бути соромно? — я ще потягнулася вперед і розгледіла, що у Ба в руках маленький букетик ромашок. — Гуляють, спілкуються.

— Бо вони старі! — Сашко навіть почервонів. — Ти що!

Марина Юріївна голосно застебнула блискавку на наплічнику. Вона завжди нагадувала мені великого паличника, таку комаху, що наче складається з довгих сухих прутиків. Якби паличник носив кашкети та викладав малювання, він був би достоту як наша вчителька.

— Сашку, — Марина Юріївна гучно засунула шухляду. — Злізь, будь ласка, з підвіконня. Я розраховую ще побачити тебе на заняттях.

— Старі! — повторив Сашко.

— Хто старі? — перепитала керівничка.

— Ви нічого не розумієте! — буркнув Сашко й удав, що вперше за сто років побачився зі своїм пеналом.

— Це точно: нічого не розумію, — зітхнула вчителька.

Коли ми спустилися вниз, де весь час юрмились діти зі своїми пакетами, бутербродами та свіжими малюнками, Ба й Сашків дідусь уже чекали на нас. Ба причепурилась: улюблена зелена сукня, улюблений шалик із принтом у вигляді Ейфелевих веж догори дригом. Дідусь‑жук ніс пакет із яблуками: пакет був яскраво‑зелений, а яблука — жовті.

Але найдивнішим було те, що Ба називала Сашкового дідуся Валерою. Валера — це може бути хлопець із сусіднього під’їзду, надто чемний, аби бути Валеркою, і надто великий уже, щоб бути Валериком.

— Валерочко, — мовила Ба, поки я перевзувалась, — я прихопила викрійку, яка тобі точно допоможе. Мало не забула.

Сашко подивився на мене оскаженілим поглядом. Загалом він рідко сердився, зазвичай просто не звертав уваги, навіть коли в першому класі йому в спину стріляли жованим папером. «Я краще книжечку почитаю, — казав. — А ви — нудні!» Тепер скидалося на те, що його перцем нагодували, і він от‑от видихне вогонь, мов той дракон.

— Нам терміново треба додому, — оголосив Сашко. — Ми все пропустимо.

— Що?

— Ну, все…

— Ти часом не захворів? — захвилювався дідусь. — І нащо я тебе вчора морозивом знову пригощав?!

— Це ти захворів!.. — Сашко швидко пішов уперед, метляючи текою для малюнків. І зрештою таки зачепив якусь огрядну тітку в довгій чорній сукні. Тітка почервоніла й залементувала високим тонким голосом, аж вуха заклало.

— Хлопче, ти сліпий? — казилася вона, заступаючи Сашкові дорогу. — Ти, може, не снідав, що в тебе немає сил обійти людину? Де батьки цього… цього…

— Пані, — мовив дідусь Валера. — Я дід цього малого шибайголови і мушу сказати, що він зробив це ненавмисне. Розумію ваші почуття, дуже неприємно, коли тебе раптово зачіпають. Вибачте, будь ласка.

— Краще дітей треба виховувати, а не вибачатися! — визвірилася тітка в чорному.

Її обличчя геть почервоніло, губи тремтіли, тремтіла малинова сумочка на плечі й руки у великих перснях. Здавалося, що зараз вона завібрує, розженеться і злетить у небо.

— Вам знайоме таке поняття — «виховання»? Що з вас узяти?! Ви в печері росли! — продовжувала вона вигукувати віддаляючись.

— Зачіпати незнайомих не можна, — пробурмотів Сашко услід тітці в чорному. — Треба завжди дивитися, куди йдеш.

— Добре, якщо ти це засвоїв, — зітхнув дідусь Валера. — А чому?

— Бо раптом вони, як та тітка, — приголомшено мовив Сашко. — Я мало не оглух.

— Щось ти сьогодні не в гуморі, — мовив дідусь, віддав Ба пакет із яблуками й почимчикував слідом за онуком, який знову швидко рушив алеєю.

«Жук‑онук і дідо‑жук, тук‑тук‑тук», — лунало в моїй голові.

— Емочко, я тобі зателефоную! — розгублено озирнувся дід Валера й побіг за Сашком, котрий щодуху дав ходу.

— Що б ти сказала, — звернулася бабуся до мене, коли дідо‑жук і жук‑онук зникли за деревами, — якби дідусь Валера часом заходив до нас? Або якби ти бачила його дуже, дуже часто?

— Ну, не знаю, — відповіла я. — Він прикольний. Але якщо він сидітиме весь час у тебе, хіба Сашко не занудьгує?

— Хлопчика теж запросимо, — розщедрилася бабуся.

Увечері — того дня я знову ночувала в Ба — коли ми збиралися зіграти партію в «Монополію» , зателефонував Сашко. І мовив:

— Я з дому втік.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Я злодійкувато озирнулася на Ба, яка спокійно розкладала картки на ігровому полі, і прошепотіла:

— Та ти що?

— Я їду звідси, — сказав Сашко. — Втечу в Чорнобиль. Ти зі мною?

— Чому в Чорнобиль? — спитала я.

— Бо там ніхто не знайде. І можна мутувати, відростити отакі ось мацаки… — Сашко засопів. Зазвичай він так сопе, коли показує руками щось величезне. — І полювати на диких кабанів.

— Я боюся диких кабанів, — мовила я. — І не хочу мутувати.

— Подруга називається, — хлюпнув носом хлопчик.

— Та що сталося? Екскурсію в Чорнобиль можна й так… Он, грошей назбирати. Тобі ж дарують на день народження?..

Я геть не розуміла, що мені робити. Їхати в Чорнобиль не хотілося, але й кинути товариша — що з ним буде? А раптом дорогою його скривдять чи він захворіє?..

— Батьки розлучаються, — брякнув Сашко. — І все.

— Розлучаються? — розгублено перепитала я і знову озирнулася.

Ба сиділа за столом і вухом не вела, лише викладала картки на полі й вирівнювала риска до риски. Вона завжди це робить, а потім ми все одно перекладаємо їх як вийде.

— Саме так. Мама йому каже: «Це все ти», — а татко їй: «Це я все для вас». Тоді вони кричать, а мені огидно. Мама сказала, що буде суд. Мене питатимуть. Я тепер маю вирішити, кого я більше люблю: його чи її. Не хочу. Хай узагалі вдавляться своїми любивками… любовками. Я би он із дідом жив удвох. Але дід живе з нами.

— Сашку, я не можу втекти, — я нарешті наважилася сказати як є. — Ба збожеволіє. Але я можу бути диспетчером. Ну, як у досвідчених мандрівників є команда, яка знаходить для них різне в інтернеті. Ти вже маршрут придумав?

Сашко засопів у слухавку.

— Ти де?

— У дворі, на гойдалці, — зітхнув він.

— То давай ти зайдеш до нас. Що ми телефоном? І поміркуємо разом.

— Скажи юнакові, хай піднімається, — мовила Ба незворушно, поправляючи на картонному полі свій улюблений готель. — «Монополія» цілком розкладається на трьох. А ми акуратно попередимо батьків. Я зовсім не слухала, так, тільки трішки.

— Сашку, йди до нас, — запропонувала я. — У нас тут добре. Ба тобі чаю наллє.

— Не піду, — озвався хлопець.

— Ба, Сашко каже, що не піде.

— Цього ще бракувало, — буркнула Ба.

Сашко справді сидів на гойдалці. Навіть трохи погойдувався туди-сюди, тоді гальмував і знову починав відштовхуватися від землі… Далеко не пішов, аби тільки з вікон їхньої квартири його не побачили. Сашко був сумний, і мені здалося, що не так уже й сильно йому хочеться до Чорнобилю.

Я сіла на сусідню гойдалку, не знаючи, що сказати чи зробити. «Не сумуй»? Але ж ми сумуємо, коли сумно, не сміятися ж. «Усе буде добре»? А звідки я це знаю?

— А вони вже точно-точно розлучаються? — спитала я. — Може, передумають ще?

— Здається, не передумають, — відповів Сашко. — Вони раніше мирно жили. А тепер сваряться. Спершу тихо бубоніли, коли думали, що я сплю. Потім почали кричати, а сьогодні просто щось… Я навіть не зрозумів, з чого почалося. Коли почув, що вони кричать, уже годі розібратися було. Мені недобре стало.

Досі я ніколи не чула, щоб його батьки сварилися. Вони обоє були зазвичай привітні. Я згадала, що в кілька останніх моїх відвідин Сашків татко був якийсь дивний: говорив наче над силу. Але щоб так!..

— Мама сказала, що їй усе набридло, — зітхнув Сашко. — Тато сказав, що йому теж усе набридло давно, бо ми його геть не цінуємо.

— Краще б ми чаю з тобою попили, — несміливо почала я. — Ти знаєш, яка Ба класна?.. А ще в нас «Монополія».

— Твоя Ба… — озвався Сашко роздратовано. — Твоя Ба… Ні, вона непогана. Але дорослі не розуміють. Скаже, що це дрібниці. А це не дрібниці! — він задер носа так уперто, наче збирався воювати і з Ба, і з усім світом.

— Не дрібниці, — погодилась я. — Але в нас затишно і можна про все подумати.

— Скажи, — сердито мовив Сашко, — ти зі мною чи ні?

— Діти! — раптом гримнув над вухом густий і дуже знайомий голос. — Радий, що зустрів вас! Ви тут сидите, а в мене для вас є чудове заняття.

— Ой! — зойкнула я.

— Я Веніамін, — нагадав сусід. Він був у потертому спортивному костюмі та в чудернацькій шапочці, червоній у смужку. — Придумав, як вам не бовтатися цього вечора просто так, а зайнятися чимось корисним. Хто хоче зробити веселу ранкову зарядку?

— Але зараз вечір! — неабияк здивувалася я.

— Еге… — Веніамін дещо знітився, проте тільки на секунду. — Але ніколи не пізно правильно почати день! Отже, зараз ми будемо з вами робити вправи й промовляти позитивні афірмації.

— Афі… Що? — перепитала я, піднімаючись з гойдалки та задкуючи.

— Такі настанови, які корисно повторювати, щоб не бути насупленим, як ото він, — сусід показав на Сашка. — Якщо ми робитимемо це весело й отут, де світять ліхтарі, — Веніамін став у пляму світла на асфальтованому п’ятачку між двох лав, — інші тоді побачать і теж захочуть долучитися!

У своїй чудернацькій шапочці він відкидав на асфальт тінь, схожу водночас на невідомого науці динозавра й мультяшного монстра.

— Ви хворий? — нарешті подав голос Сашко. — Ви реально хворий!..

— От якраз я — здоровий, чого всім зичу, — не здавався Веніамін.

Я б зняла з ним мультик: якась африканська тварина, як у «Пінгвінах Мадагаскару», що співає, танцюває та робить дурниці. Навіть вигадувати нічого не треба було б.

— А ви вічно у свої телефони повтуплюєтеся…

— А ви вічно лізете не у свої справи, так? — визвірився хлопець. — Я не робитиму дурнувату гімнастику, не танцюватиму дурнуваті танці й усе решту теж. Ясно вам? Відчепіться! — ревнув Сашко на весь двір, аж десь сигналізація запрацювала. Ну, тато каже, що «після» не означає «внаслідок», але вийшло ефектно.

— Ходімо пити чай, — прошепотіла я й потягнула Сашка за руку. І, червоний та сердитий, він навіть не опирався — повернув за мною у бік під’їзду.

Виходило, що Веніамін не зустрів Карабожа, зате натрапив на сердитого й ображеного Сашка. І вийшло ще гірше.

— Я не ображаюся, — гукнув навздогін Веніамін густим басом. — Я взагалі ніколи не ображаюсь.

— А дарма! — кинув через плече хлопчик.

Двері під’їзду ляснули за нами. Сашко плентався слідом за мною до Ба, наче втратив усю силу й бажання сваритися.

— Чаю? — запропонувала Ба.

Сашко байдужливо стенув плечима.

— Ти як із квартири вийшов? Твої знають, де ти? І що, все було настільки погано? — засипала запитаннями Ба.

— Батьки скандалили. Я просто не міг їх бачити, — неохоче відповів хлопчик. — Люди огидні, коли кричать. Тепер вони розлучаться, а цього я бачити теж не хочу.

— І ти зібрався в мандри? — спитала Ба.

— Карина все розбовкала?..

— Слухай, — Ба вправно розливала чай по чашках, у кухні було повно жовтого світла, Маркіз спав на подушці — не порівняти з темрявою надворі. — Я зараз зателефоную твоєму дідусеві. Так, щоб не налякати маму й тата і щоб усі знали, де ти. А ти побудеш у нас.

Сашко винувато кивнув і потягнувся до чашки.

— Якщо ти мрієш про мандрівку… — почала Ба. — А, до речі, куди?

— У Чорнобиль…

— Нащо?

— Бо там похмуро і страшно, — хлопець набурмосився, але відповідав уже більш охоче. — А ще там нікого немає, — і він почав жадібно сьорбати чай, наче пів дня нічого не пив і не їв. За таке шумне пиття Ба мені давно сказала б щось нехороше, але тут…

— Ось тобі мій ноут, подивіться, що для такої мандрівки треба. Якщо це не варто робити просто зараз, то, може, згодом це буде не така вже й погана ідея.

Ми сіли поруч і деякий час мовчки переглядали світлини з Чорнобилю. Загалом вони були дуже похмурі й сумні: усі ці кинуті ляльки без рук і ніг, порожні квартири, протигаз на купі цегли. Нарешті ми прочитали, що до Чорнобилю хочуть дозволити їздити особам з дванадцяти років. Коли-небудь. А зараз неповнолітнім зась.

— Мені десять, — мовив Сашко, підпираючи підборіддя рукою. — Ну, я можу нелегально. Ліси великі — сховаюсь. Я ж малий.

— Тоді треба намет і спальник. Ба любить ходити в походи інколи, — зауважила я. — Мабуть, у неї є? Але що ти робитимеш, якщо до тебе вовки вийдуть? Там є вовки, здається. І кабани.

Хлопець пересмикнув плечима. Видно було, що в Чорнобиль він уже хоче значно менше, але не придумав, як чинити далі.

— Ну, може, не вийдуть? — з надією спитав він.

— Чого це не вийдуть, як є до кого?.. — докинула Ба з кімнати.

— І що, взагалі нічого не робити? — приречено хлюпнув носом Сашко.

— Робити можна різне. Ти дуже образився? — запитала Ба, зазираючи до нас у кухню.

— Дуже, — озвався Сашко й знову хлюпнув носом. — Мене всі дістали. Я просто не хочу додому. У вас тут тихо, а в нас усі кричать. І тоді я просто встав і вийшов.

— Чудово тебе розумію, — мовила Ба. — Ще чаю? Трапляються дні, коли конче треба кудись вийти, інакше голова лусне, так?

Сашко схвально засопів, гучно сьорбаючи з чашки.

— Я хотів ніколи більше їх не бачити. Ну й подумав податися до Чорнобилю. Там цікаво.

— Значить, Карина — твій справжній друг, якщо ти нікого не хочеш бачити, а їй поздвонив, так?

— Ми із Сашком — найкращі друзі, — запевнила я, а той скривив мені свою фірмову мармизку: коли очі отак збігаються до перенісся і здається, ніби косять.

— Ну, от. Тільки ти ж не виживеш у Чорнобилі, — наче розмірковувала Ба. — Я не бачу в тебе спальника, дорожнього наплічника, теплих речей. А дістатися ти туди як плануєш?

— У мене є GPS, — повідомив Сашко. — У планшеті.

— А чим його там заряджати? — спитала Ба. — Там немає розеток на деревах. Послухай. Тобі потрібне місце, куди ти зможеш просто прийти й побути, доки не заспокоїшся. Воно має бути безпечне, щоб із тобою нічого не сталося, доки ти засмучений. Це ж логічно?

— Ну, так, — тихо відповів Сашко.

— А як з’ясувати, що воно безпечне? У Чорнобилі на тебе можуть напасти якісь люди, казна-хто там лазить, а поліції немає. Тварини там дикі або здичавілі. Та навіть у місті не завжди все так просто. Ось тут тобі безпечно?

— Ну… я вас знаю, — Сашко чмихнув. — З дитинства. А ви мене в «Монополію» візьмете?

— Звісно. Ти заспокоїшся, а ми тебе «розкатаємо». Еге ж, Каринко?

— Я завжди виграю´, — з гордістю повідомив хлопчик.

Дід Валера з’явився за деякий час — тепер він скидався на очманілого жука, який накинув у прохолодний вечір стару куртку.

— Ти куди тікав? — спитав із порогу, а тоді вони з Ба обійнялись.

— У Чорнобиль, — глухо буркнув Сашко, втягуючи голову в плечі.

— Я тільки вийшов на хвилину до сусіда, і тут такі новини. Ти серйозно зібрався в Чорнобиль без мене?

Сашко мовчав і перебирав картки з готелями та заводами.

— Отакої… — зітхнув дідусь і сів — як був у куртці — на стілець. — Але ж у Чорнобиль дітей твого віку не пускають. А то би я тебе й так звозив. Ну, чого ти?

— Та я… просто втомився, — відказав хлопець. — Вони так кричали…

— Ось що… Давай домовимося, — зітхнув дідусь Валера. — Я поговорю з ними обома. Вони цілком могли б обговорювати все спокійно. Тобі в такому разі батьки радили бити подушку, але самі, бач, не впоралися.

Сашко знизав плечима й уважно подивився собі під ноги.

— Вони спершу пообіцяють, а тоді знову посваряться, — буркнув він.

— Ну, іноді ми всі щось обіцяємо, але не виконуємо, — погодився дідусь. — Але можна постаратися, щоб такого більше не траплялося. Якщо ж раптом буде кепсько… Ну… у тебе є я. Хіба ні? Погуляємо. Може, сходимо до музею абощо… Чи навіть у дядька Миколи на дачі заночуємо. Ну, або якщо схочеш кудись поїхати на кілька днів, то кажи: організуємо поїздку. Ти сплануєш, а я там підлаштуюсь у якісь вихідні. Що поробиш, люди іноді сваряться, але це не значить, що вони тебе не люблять. Вони просто в такі моменти не можуть любити одне одного. Але ж це не привід тобі здичавіти в Чорнобилі й перетворитися на коня Пржевальського.

— Я не перетворюся на коня, — буркнув Сашко.

— Сподіваюся. Слухай, я колись теж із дому тікав, — зізнався дідусь Валера. — Але далеко не втік.

— Серйозно? — здивовано вигукнула я. — Ви тікали?

— Хо-хо! — відповів дід Валера. — Та аж п’яти диміли.

— Власне, — промовила Ба, — я теж.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Сідайте, — Ба підхопила на руки кота Маркіза, і той спершу замуркотів, а тоді стрибнув назад на підлогу: досить, мовляв. — У нас буде вечір історій. А потім ми з Кариною виграємо у вас разів… зо три. І по домівках спати.

— Я був іще зовсім пацан, — почав дідусь Валера. — І вирішив поїхати до Києва. Не те, щоб плани якісь у мене були, просто… От Київ мені в голові засів: Дніпро, Хрещатик і все інше. Ну, то таке. Я все передбачив: узяв атлас світу, складаний стаканчик, щоб воду пити з автоматів. Бачили колись складаний стаканчик?

— Як його можна скласти? — Сашко сьорбав чай і мав тепер вигляд не жука, а їжака, який про всяк випадок нікому не довіряє.

— Кільця такі: одне в інше, гоп-гоп, — і в тебе стаканчик у руках. Зараз такі пляшки із силікону роблять. А потім натискаєш — і стаканчик назад складається. Ну, щось таке, як складена рулетка. Ось я оце взяв… І бутерброд з вареною ковбасою. Їхати збирався електричками. Їдеш, над головою нічне небо, вікно наполовину прочинене, і в нього летять вгодовані комарі. Комарі — гидота, але можна купити пломбір, і тоді тобі байдуже до них. Десь так я їздив на дачу з батьками. Думав, подорож до Києва така сама буде.

— І поїхав? — спитав Сашко з повним ротом.

— Прожуй спершу, — зауважив дідусь. — Ні. Я з дому вийшов, а за мною якась тінь — надвечір діло було. Іде мовчки, назирці, за спиною. Я швидше — і той… швидше. Іду й гадаю: хто б це міг бути? У нас тоді розповідали історію про злочинця, котрий утік із в’язниці й бігав околицями. А ми якраз на околиці міста мешкали. Народу мало, поруч пустир… Я й подумав: може, він мене не зачепить? Я ж маленький і грошей при мені всього карбованець.

— Гривня! — виправив Сашко.

— Тоді гривень іще не було. Не забувай, що я старенький дідо. Ну от, а потім я подумав: може, він і карбованцем спокуситься, бо ж він утікач, певно, голодний. Уб’є мене й так і лишить. Ми тоді дуже любили фільм про Фантомаса. То така страшна почвара в масці, не дай Боже, насниться під ранок. І я чомусь уявив, як за мною крокує вулицею Фантомас: непорушне лице, лиса голова й руки у шкіряних рукавичках. То я й побіг.

А я уявила собі дідуся, такого, як тепер, і він мчить собі вулицею, а за ним несеться велика чорна тінь, як Спайдермен, тільки недобрий. Мені стало незатишно. Якби на мене таке напало, я б, може, заклякла й не тікала б узагалі нікуди.

— Біжу, гупаю сандалями — ніколи не думав, що ті сандалі можуть аж так гупати. Чи то страх мені стукотів у голові, — вів далі дідусь Валера. — Біжу й міркую: у під’їзд? Та не можна, бо не мій. Добіжу до верхнього поверху — і що далі? У двір? Там темно, хоч в око стрель, раптом іншого виходу немає? Нарешті вискочив на вулицю з ліхтарями, озиратися страшно було, перебіг на той бік…

— І? — хвилювався Сашко, ковзаючи по стільцю.

— А попереду у дворі дідусі в доміно ріжуться. Я сів біля них акуратно на лаву… Ну, а там починались уже приватні будиночки, і бабуся моя мешкала недалеко. То я відсапався, перечекав трохи і рушив до неї. Усе.

— Так а Фантомас був? — зацікавився Сашко.

— Певно, що ні, — дідусь покрутив у руках кубики від «Монополії». — Або була якась сволота, та побачила дорослих і не напала. Інакше я б тут не сидів із вами. Але я радий, що не перевірив.

— А я насправді втекла, — повідомила Ба. — З дідом на підльодну рибалку. Років сім мені було. Гостювала у селі в бабусі та дідуся. До річки, де зазвичай рибалив мій дід, треба було їхати машиною. У нього така машина була… стара, пузата. Ви, мабуть, таких не бачили. У салоні лавки стояли, наче маршрутку поламали, та ще й накриті ковдрою. То я під тією ковдрою і сховалася. Аж поки дід на місце не приїхав. Тільки тоді мене знайшов. І довелося одразу вирушати назад, бо втекла я в тоненьких чобітках, а на кризі без валянок нема чого робити.

— Я давно зрозумів, — ґречно мовив дід Валера, підморгуючи Ба, — що ти відважніша за мене.

— Їхала назад я вже з дідусем у кабіні. А туди!.. М’яко кажучи, не дуже зручно, — вела Ба далі. — Машину трусить, ковдра тхне мишами, ноги затерпли… І якоїсь миті я подумала: «А що, як ми ніколи не приїдемо, і сидітиму я тут, доки ноги не відваляться?»

— Чому ж ти, Ба, не крикнула дідусеві, що ти там? Він би спинився, — спитала я.

— А я вперта була, — Ба усміхнулася. — Дідуся давно немає, а я наче сьогодні пам’ятаю, як він каже: «Емко, ти віслюка посоромиш своєю упертістю! Тобі скажи сісти, а ти попід стелю злетиш». Була мить, коли машину кинуло на якійсь глибокій ямі, і я щось пискнула. Дід вирішив, що то кіт заліз до машини. Навіть покликав: «Мурчику!» Знайшов мене лише як приїхали, коли вивантажував стільчик для риболовлі. Він і каже: «Бабуся нас уб’є». Я з ним погодилася, але, як бачиш, досі жива.

— А якщо б ваші батьки розходилися, що б ви зробили? — спитав Сашко в Ба.

— А мої батьки й так розійшлися, — зітхнула Ба. — Та я нічого не зробила. Пообіцяла самій собі не розлучатися зі своїм чоловіком ніколи.

— І не розлучилася? — я підсіла ближче.

— Авжеж… — сумно відповіла Ба. — Давайте про щось веселе.

* * *

— То ти скажеш? — загадково спитав дідусь Валера, коли після кількох літрів чаю вони нарешті зібралися додому.

— Щось скажу, — задумливо відповіла Ба.

Але Сашко уже чкурнув у темний під’їзд, тому не почув цієї розмови.

* * *

— Ми вранці до вас прийдемо, — мовила мама, зателефонувавши, щоб побажати «на добраніч». — Я тканину купила.

— А я купила вам новини, — озвалася Ба.

Я довго крутилася в ліжку й міркувала: якщо батьки спершу були разом і були батьками, ким вони стануть, якщо розлучаться? Докрутилася до того, що мені наснилося, наче тато йде від нас і шукає валізу, а валіза провалилася за гігантську канапу. Тато зі сну шукав шпаринку, аби знайти ту валізу, і кричав: «Я ж це все для вас!» Тоді я кліпнула — й почула, що батьки вже вітаються в передпокої.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ба трохи чаклунка. Іноді люди приходять до неї сумні й стривожені, тому що їм треба сукню чи костюм до якоїсь важливої події, якої вони бояться. Утім, я ще не бачила, щоб із готовою річчю хтось виходив таким само знервованим, яким заходив на останню примірку.

Цього разу вона шила нам із мамою однакові сукні. Це прикольно! Щоб зробити сімейні фото. Але мама любить довге, а я — штани. Ба каже, що ми — найважливіші клієнтки, хоча це трохи не так. Важливіші ті, що за гроші, а ми можемо й почекати. І ще, чесно кажучи, я тих суконь трохи боюсь. Адже якщо мені не сподобається, Ба засмутиться.

На нас правило бабусиних чарів не поширюється. Це якийсь її «бзик», як мама каже. Бо колись, коли мене ще не було на світі, а в крамницях теж нічого не було — я намагаюся це уявити, але не розумію, для чого тоді крамниці, — так от, тоді Ба шила мамі сукні ночами, щоб було у що вдягтися. Зараз я, звісно, просила б її так не робити: все можна замовити в інтернеті. І наразі ми з мамою просто дякуємо бабусі й носимо зшиті нею речі час від часу, щоб Ба було приємно.

Цього разу на примірці був і тато, бо Ба попросила його прийти.

— Я всіх вас виростила, — урочисто мовила бабуся, випльовуючи булавки. — І ще племінницю, що зараз у Києві.

— Мене ви не ростили, — відказав тато.

— А мене ще не доростила, — докинула я, і чи то стілець раптово видався незручним, чи то я раптом змерзла.

— Не качайся на стільці, — озвалася Ба, знімаючи з мами зібране на булавочках вбрання бузкового кольору. — Я всіх вас виростила, а кого ще не встигла, того вирощу, будьте певні.

— Мам, ти захворіла? — стривожилася мама. — Ти останнім часом якась дивна. Ти ж не приховуєш від мене якусь хворобу?

— Не дочекаєтеся, — мовила Ба. — Я виходжу заміж.

— Що? — мама уклякла на місці. — Заміж? Але…

— Не одразу, звісно. Ще трохи одне до одного придивимося. Але час познайомити вас із… кандидатом. І не кажи, що я стара, — відрубала Ба. — Ми тут усі не молодшаємо.

— Але я хвилююся, — швидко-швидко заговорила мама. — Ти моя мама, я переживаю за твоє здоров’я, і…

— Я виходжу заміж за чоловіка, а не за роботу шпаловкладачки, — відкарбувала Ба. — Нічого з моїм здоров’ям не станеться. Кариночку й далі до мене відправляйте, буде ще цікавіше. А решта вас не обходить.

— А якщо він шахрай? — непокоїлася мама. — Минулого разу ти якомусь шахраєві сказала свою адресу, а він потім тебе переслідував. А якщо цей… наречений тебе образить?

— Він дуже інтелігентний і начитаний, — запевнила Ба. — Слухай, коли ти виходила заміж, я тебе про таке не питала. Он він, — Ба кивнула на батька, — підтвердить. Хіба я таке казала? Що ти шахрай?

— Казали, вб’єте мене, якщо щось піде не так, — зітхнув тато. — А решти — ні. Більше нічого такого не було.

— Це на голову не налазить, — мама залпом випила повну склянку води. — Абсолютно не налазить на голову. Нащо тобі ця історія…

— Люба, — мовила Ба, — я вас усіх люблю, але моє життя вами не обмежується. Це зрозуміло? Якби я тобі таке сказала, коли він до тебе посватався, то що б ти вчинила? Та не розмовляла б зі мною років зо п’ять. Я ще не така стара жінка, заперечення є?

— Та які заперечення! Ну, ви в нас гарна й бадьора Ба, — підтвердив тато. — На весілля запросите?

Мені стало трохи соромно. Ми так обговорювали Ба, наче вона — стара, немічна й несповна розуму. Але ж це була наша хоробра й весела Ба.

— Мам, — сказала я, — то Сашків дідусь. Він хороший.

— Хоч хтось за мене! — Ба тикала булавки в подушечку так, наче то була лялька вуду.

— Роби що хочеш, — відрубала мама й відвернулася до вікна. Це таке спеціальне «роби що хочеш», яке насправді означає «якщо ти зробиш що хочеш, я страшенно ображуся».

— Я саме так і збираюся вчинити, — запевнила Ба. — Кариночко, зніми мені блог. Щось типу: «Із вами Ба, і я виходжу заміж. Може, досить уже вважати моєю долею самі мазі від радикуліту?» Чи то задовго? Ну, хай там як, а я пішла по свою червону помаду.

— Я йду додому, — загрозливо мовила мама. — Господи, та подумай! Ви знайомі — скільки? Місяць? Два?

— Так я ж стара, — знизала плечима Ба. — Може, мене за рік паралізує.

— Хай тобі язика паралізує! — розійшлася мама. — Кажеш такі речі! Раніше ти говорила, що тобі потрібен тільки тато!

— Довгий час так і було, — зітхнула Ба. — Але знаєш, Карина в мене лише кілька разів на тиждень ночує, ви собі квартиру купили, час іде. Я б хотіла ще з кимось попити чаю на балконі, отак щодня, гуляти, говорити про все. Ми почали бачитися з дідусем того Сашка, з Валерою, і виявилося, що нам добре разом. Двоє старих самітників… І розлучатися геть не хочемо.

— Але весілля, мамо! — промовила мама вже лагідніше. — Нащо…

— А хіба одна така собі бабуня не може під старість відгуляти весілля? — спитала Ба, нишпорячи кімнатою в пошуках косметички. — Не будь такою жадібною. Тепер слухайте: наступного тижня йдемо всі в гості до нареченого, п’ємо чай і знайомимося. Кариночка дружить з його онуком, а донька й зять у нього дуже милі, хоча й розлучаються. Карино, я нафарбувалася. Де твій телефон?

Мама, насупившись, плюхнулася на стару канапу. Від ранкового сонця крізь гардини її ніс став плямистим, мов шкура ягуара.

— З вами Ба! — промовила бабуся, стаючи на тлі своїх улюблених алое. — І я хочу поговорити про вік та кохання. І трохи про те, що діти нічогісінько не розуміють.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

То був вихідний, і тато повів маму у величезний меблевий супермаркет знімати стрес, тобто вибирати полички в кухню, — все одно вони збиралися їх купувати. Мене лишили в Ба до вечора, бо, як сказала мама, я не повинна слухати дорослі розмови. Хоча я все життя їх слухаю — і нічого, тим паче коли мама шепоче. Тоді її навіть у ванній чути. Але сперечатися я не стала, бо не люблю тинятися по магазинах меблів і всякого домашнього начиння.

Ми ж із бабусею сіли читати коментарі під відео. І вони виявилися зовсім не схвальними. «У нашому віці треба няньчити онуків», — радили їй одні. «Це сміховинно, який заміж!» — обурювались інші. «А моя бабуся вийшла заміж за молодого, переписала квартиру і зразу вмерла».

— Сама ти зразою вмерла! — не втрималася Ба, гортаючи ті коментарі. — Слухай, чому людям не займатися своїми справами? Мені ось треба протерти алое й дошити піджак для замовниці, а я читаю бридню в інтернеті.

— А вони її пишуть, хоча їм теж треба щось робити, — зауважила я. — Може, їхнє алое запилюжене.

— Може, — зітхнула Ба. — Але справа в тім, що мене геть не тішить кепська доля чужого алое. А якщо компроміс: я йду на своє весілля з ціпком? Ну, щоб відповідати віку.

— Ба, але ж ти не кульгаєш! — заперечила я. — Це буде дивно.

— Ото ж бо й воно! — озвалася Ба. — Я не кульгаю, не сліпа й не забула, як мене звати. А люди хочуть бачити мене старезною тіткою, котра думає тільки про онуків. Ні, я тебе люблю, але… Добре. Запишемо відповідь тим дурнуватим коментаторам?

«Ну твоя Ба й дає», — написала мені Оленка, з якою ми сидимо за однією партою. Від Марійки надійшло голосове повідомлення: «А бабусі що, виходять заміж?» Марійка завжди питає так: «А ви що…?» , «А вона що…?» А оскільки вона відмінниця й страшенно відповідальна, усі почуваються перед оцим її «що» так, наче в чомусь винні. Хочеться одразу спростувати все сказане після її «що». Чи то, може, я її трохи боюся, бо вона схожа на танк, який найспритніше за всіх розв’язує задачки?

Вочевидь Ба була такою розлюченою, що решту дня тільки й говорила про своє майбутнє весілля. Я подивилася з нею весільні сукні. Ба всі їх забракувала як надто пишні, але ми мусили переглянути кожну. Я послухала кільканадцять історій про те, як подруги Ба виходили заміж, губили перед весіллям паспорт, губили на весіллі нареченого, передумали на порозі РАЦСу або поїхали у весільну подорож і загубили валізу. І ще я тепер знала, яку каву п’є дідусь Валера, які книжки він любить читати, чому не носить синє і, зрештою, що він навіть уміє ворушити вухами.

Ми з Ба не робили нічого, що робимо зазвичай удвох: не грали в настільні ігри, не сперечалися через те, скільки мені сидіти в телефоні. Дідусь Валера був у себе вдома, але я не могла ніде його спекатись, бо він виринав у кожній нашій розмові.

Надвечір я відпросилася погуляти у двір. Мені набридло слухати про дідуся Валеру і захотілося натомість поспілкуватися з Сашком. І точно, він якраз з’явився на подвір’ї: похмуро тягнув за собою Роланда. Роланд — то його пес, якого треба щодня вигулювати. Він великий, спокійний і дуже сумно зітхає. У Роланда є сумне зітхання, яке означає власне сум, є сумне зітхання для позначення задоволення і ще сумніше — коли він натякає, що час погратися.

— Це жахливо, — сказала я. — Ба закохана, і ми навіть ні у що не грали. Твій теж весь час говорить про Ба?

— Це зараз так, — мовив Сашко грубувато. — А потім вони розлучаться, будуть скандалити, і я не зможу навіть спілкуватися з тобою.

— Ти завжди зможеш зі мною спілкуватися.

— Ні. Бо після розлучення мій дідусь і твоя бабуся не схочуть бачитися. І буде: не ходи туди, не ходи сюди. У Любки батьки розійшлися, то тепер її до татової бабусі не пускають. А раз пустили, то все закінчилося погано: пересварилися всі.

Деякий час ми мовчали. Сиділи поруч і дивилися кожен у свій телефон. Я гортала там якісь фото, але навіть не усвідомлювала, що бачу. Кольорові плями. Ніколи не думала, що майбутнє весілля Ба так мене засмутить. А може, просто не допускала й думки, що Ба здатна вийти заміж.

— От молодь, — пробухтіла басом тьотя Валя, котра завжди в цей час іде годувати рудого дворового кота. — Зустрілись і в телефонах сидять! Раніше в нас було дитинство, ми гралися. А ви…

— Що? — спитав Сашко.

— Та йдіть побігайте! — не вгавала тьотя Валя, трусячи своєю зачіскою, схожою на паску. — На гойдалці покачайтесь! Повсідалися вони!

— А це не ваша справа, — буркнув Сашко.

— Ще й хамиш, — відрубала тьотя Валя й рушила до котячої миски. Вона була явно не в гуморі, але мене це зовсім не зачепило.

— Розумієш, — зітхнув мій друг, — батьки в мене нормальні, я їх люблю. Мама хороша і тато хороший, коли вони окремо. А коли разом і розлучаються — у нас почалося таке, що хоч знов у Чорнобиль тікай.

— Сваряться? — спитала я.

— Вони точно розійдуться, — зітхнув Сашко. — Сказали мені, що їм треба поговорити. Вийшли, тоді повернулися і кажуть: розлучаємося і все. Вчора тато поїхав у відрядження. Коли повернеться, певно, що піде від нас… А як сварилися, то мама плакала, тато кричав… Я б заборонив людям одружуватись. А що доброго, коли почнуть розлучатися твоя бабуся й мій дід? У діда тиск, він часом у ліжку вдень лежить. А якщо помре?

Я уявила собі Ба із тиском. Це траплялося з нею рідко, бо вона пила таблетки й ніколи не пропускала. Але раптом знову лежала би на канапі, зовсім на себе не схожа, і слабким голосом говорила б із мамою?

— А може б, вони… — мовила я несміливо. — Може б, вони передумали? І тоді все буде як завжди: вони дружитимуть, ми дружитимемо…

— Ми маємо зробити так, щоб вони точно передумали, — вирішив Сашко. — Показати їм, що це дурна ідея. Має ж бути щось, що їх переконає.

— А може, нічого ще й не станеться, — міркувала я. — Мої батьки не розлучилися.

— А ти готова закластися, що не розлучаться ніколи? — Сашко сховав телефон і сердито зиркнув тьоті Валі услід. — На щось улюблене закластися?

Я замислилась. З одного боку, як мої батьки можуть розійтися? Це ж мої батьки! Мама й тато — вони завжди разом, і завжди веселі, і… А з іншого боку, це постійно робили інші. І навіть сьогодні я бачила, як мої найрідніші люди — бабуся й мама — сваряться. А це в нас трапляється вкрай рідко. І ось!..

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Чому люди вирішують розійтися? — спитала я.

Повз нас пробігли верескливі першокласниці, малі дівчата. В одної задерлася спідничка, у другої кіска розтріпалась. Я чомусь подумала: цікаво, а чи розлучені їхні батьки?

— Мама з татом не кажуть, — зітхнув Сашко. — Відповідають, що мене це не стосується. А мене дуже стосується! Я взагалі думаю: може, то вони через мене? Я завжди все плутаю, навіть те, що зовсім легко запам’ятати. А ще я… я постійно щось порушую. І в школі бився. Ну, ти знаєш, Валька вічно ображає слабших, а я на це дивитись не можу. Тата й маму викликали в школу, і батько сказав: «Це ти виховала».

— Ну… — мені стало страшенно ніяково. Але що то за друзі, які одразу тікають за першої ж непевної ситуації? — Звісно, твій тато був сердитий за бійку, але не може бути, щоб аж настільки. Якщо вони розлучаться, ти ж не станеш спокійнішим, а навпаки.

— Тоді не знаю, — і хлопець знову зітхнув.

— Ба казала, що люди розходяться, бо просто більше не люблять одне одного, — відповіла я. — Та це не спочатку, а потім. А в них — у Ба і твого дідуся — якраз оце «спочатку».

— А потім посваряться — і ми будемо все це слухати, — похмуро мовив Сашко. — Нащо взагалі людям кохання в такому віці? Я от молодий, а й то не хочу.

— Ти в садочку хотів одружитися з Марійкою, — я штовхнула його в бік.

— То я ще був дурний, — відмахнувся Сашко. — Стій, я придумав! Твоя Ба боїться павуків. А дід тримає такого у своїй кімнаті — здорового й волохатого. Зве його Лапочкою. Якщо його акуратно випустити, коли Ба буде в нас у гостях…

— Вона ні за що не піде заміж за діда з таким небезпечним захопленням, — погодилась я. — І всі заспокояться. Можуть же вони просто дружити!

Насправді мені зовсім не хотілося випускати павуків з тераріуму чи якось шкодити Ба. Але я уявила собі катастрофу, яку описав Сашко: Ба та дідусь Валера розлучаються, б’ють посуд, ми більше не можемо бачитись із Сашком, і над усім цим курсує павук Лапочка, помаранчевий і волохатий.

— Нам треба буде якось непомітно потрапити до дідової кімнати, — вів далі хлопець. — А дідусь завжди двері щільно зачиняє, щоб Роланд не заходив. Якщо двері будуть відчинені, він побачить. Тому їх треба спершу швидко зачинити, потрапивши всередину, а тоді якось тихенько з кімнати вийти, щоб ніхто не помітив.

— І як ти це собі уявляєш? От зібрались гості, а ми кажемо: «Чекайте, зараз ми сходимо до дідуся в кімнату, випустимо павука — й одразу мити руки», — так?

— Треба відволікти дорослих, — Сашко захопився ідеєю і вже не хотів від неї відмовлятися. — Хай тобі наче стане зле!

— Ще бракувало швидкої на додачу до випущеного павука! — Я відчувала, що план не дуже хороший, але інших ідей у мене не було. — А може, просто дочекатися, поки вони вийдуть на кухню? Або гру в хованки влаштувати, поки накриватимуть на стіл? Ми ж колись гралися в хованки.

— То для малих, — Сашко закопилив губу й демонстративно втупився в телефон.

Роланд почав танцювати на місці, натякаючи, що час би вже й пройтися. Він обнюхав огорожу, найближчу урну, мої штани, підібрав й виплюнув палицю — більше нічого цікавого поруч не було.

— Зате буде ясно, чому ти поліз у дідусеву кімнату, — відповіла я. — Ти хочеш втілити план чи просто так базікаєш, а насправді тобі лячно?

— Мені лячно?! Мені лячно?! — Сашко аж підскочив із невисокої огорожі, на якій сидів. — Ти думаєш, я боюся?

— Тоді ми граємося в хованки.

Мені було соромно перед Ба. Досі я ніколи не руйнувала її планів. Але уявити, що ми більше не зможемо дружити з Сашком, що Ба лежить на канапі з тиском…

Коли з цими невтішними думками я підійшла до нашого під’їзду, звідти викотився Карабож. Він застиг, тримаючи двері відчиненими, і заволав усередину:

— Ви маєте це припинити! Люди більше не витримують!

— А як людям таке подобається?! — мов ведмідь із печери, пробубнів Веніамін із напівтемного під’їзду, бо лампочки там чомусь не світилися.

— Ніяк! — крикнув на весь двір Карабож. — Кому може подобатися звук свердла?!

— Мені, — зізнався Веніамін, відсуваючи Карабожа, щоб вийти, а тоді усміхнувся в мій бік: — Добрий день, дівчинко. Ти таки точно не передумала щодо зарядки? Ми б могли так запалити! Я б щодня вмикав музику. Яку ти любиш?

— Музику?! — простогнав Карабож. — Музика — то взагалі зло. Я б її заборонив зовсім. Тільки спати ляжеш — уже якась дурня грає на всю вулицю…

Веніамін проти Карабожа. Подивитися на цю битву вартувало! Я аж завмерла. Карабож був у потертих спортивних штанцях, як завжди, й у светрі з великими дірками на ліктях та чомусь на животі. Светр був дуже теплий, попри майже літо. Веніамін був теж у спортивних штанях та у футболці з написом «Keep Calm». Він ніс сміття, а Карабож — якийсь дуже красивий глянцевий альбом із фотографіями. Два дуже по-домашньому одягнені й стривожені дядьки.

— Ну а, скажімо, у який час ви любите, щоб свердлили? — поцікавився Веніамін. — Ввечері не любите, ясно, по обіді не любите. А як щодо ранку?

— Та я взагалі ненавиджу, коли свердлять! — Карабож аж підстрибнув, упустив альбом, схопився за нього. — Як вам ще пояснити? — його мишаче обличчя тремтіло. — Свердлити не можна ніколи!

— А якщо ремонт? — здивувався ошелешений Веніамін. — Якщо треба зробити ремонт?!

— Я, — тихо й сумно мовив Карабож, — живу без ремонту все життя. І нічого! І людям не заважаю!

— Усе життя без ремонту?! — зі співчуттям перепитав Веніамін.

Слово честі, я це бачила: від бороди до кросівок він весь став засмучений та приязний, і навіть великі руки, що стискали пакет зі сміттям, теж були чомусь співчутливі.

— Але ж наше життя стає кращим, коли ми покращуємо простір довкола, але ж…

— Немає грошей на такі витребеньки! — тон Карабожа був переможний, наче він повідомив, що має якийсь скарб, а Веніамін та інші — не мають. — Я пенсіонер. Де в мене гроші на ваші ремонти? Понакра…

— О! — урвав його Веніамін, анітрохи не образившись. — Я до вас прийду завтра по обіді. Усе одно ви не відпочиваєте через мій шум.

— Я… — Карабож знітився й навіть відступив на крок.

— Точно! — на весь двір басив Веніамін. — Візьму свердло, інструменти… Подивимося, що там у вас. Зроблю ремонт, ну так, дрібненький, а може… — Він обійняв Карабожа однією рукою, і той аж смикнувся. — Та подивимось. Слухайте, я люблю все ремонтувати. Мені не важко. А ви б мені щось розповіли про околиці, що тут де є, еге… У всіх має бути ремонт! Це поліпшує настрій. А потім зарядочку… Ви зовсім іншою людиною почуватиметесь! Та не виривайтеся ви… Що я такого сказав?..

* * *

Увечері, уже вдома, лягаючи спати, я спитала:

— Ма, а ви з татом не збираєтеся розлучатися? Ну, якщо раптом… Ви ж попередите мене?

Мама аж сіла — до мене на край ліжка, — й охнула, бо її ткнула в поперек моя книжка, схована під ковдрою. Вона зазвичай ходить у спортзал вечорами, часто пізно, потім довго купається, тому вкладала мене втомлена і схожа на горобчика. Світло мого нічника з дельфінами завжди робить маму загадковою. А коли вона з вологим скуйовдженим волоссям після душу — і поготів. Загадковий мокрий горобчик.

— Скільки я тобі казала: не читай у ліжку, зір зіпсуєш. Чи вдень часу мало? Чому ти вирішила, що ми маємо розлучатися?

— Тому що Сашковові батьки зараз розходяться. А Марійчині вже розійшлися. Раптом і ви таке вирішите… Ти тоді мене попередь, будь ласка.

— Неодмінно, — м’яко мовила мама, витягаючи книжку з-під моєї ковдри. — Але ми не збираємося розлучатися, чесне слово. Я дуже люблю твого тата, він у нас веселий і дружній, правда ж?

— А Сашків тато вміє робити паперові літаки і знає все про птахів, але ж вони таки розлучаються.

— Так буває, — сказала мама. — Буває, що люди просто не можуть більше жити разом, а окремо одне від одного вони непогані. Я сто разів таке бачила. Просто час минає, і люди змінюються.

— Або заміж виходять, — я покрутилась у ліжку.

Мені раптом стало в ньому незручно, а воно ж справді гарне!

— Якщо ти хвилюєшся за Ба, то теж не дуже переймайся, — озвалась мама. — Вона перебіситься, мені здається.

— А якщо ні?

— Ну, — мама розвела руками. — Ти ж знаєш наше головне правило. Ми тоді все одно її любитимемо. І тебе любитимемо, якщо ти навіть утнеш таке, чого ми не схвалюємо. Лаятимемо, але любитимемо. Гаразд?

— Гаразд, — зітхнула я.

Мені страшенно не хотілося, аби щось змінювалося — бодай що-небудь. Хай би Ба була сама по собі Ба, а батьки — завжди разом. Я так звикла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Сашко все-таки погодився грати в хованки. У них була трикімнатна квартира, але ж розташована в будинку Ба. І це означає, що три кімнатки зовсім крихітні, а кухня ще менша. Зате у вітальні висіли чомусь оленячі роги, дуже дивні й схожі на гілки, вирізані із засохлої колоди.

Дідусь Валера зніяковіло усміхався нам, пригощав цукерками, а дорослі неквапом накривали на стіл, подовгу затримувались у кухні поговорити, виходили на балкон. Словом, те, що ми крутилися під ногами, ховаючись то під стіл, то за канапу, нікому особливо не заважало.

Сашкового тата вдома не було. Мами поводилися аж надто ввічливо, але ця їхня ввічливість була схожою на кілька разів розморожене, а тоді знову заморожене морозиво. Таким можна отруїтися.

Сашкова мама була така сама чорнява й вертка, як і Сашко і як дідусь Валера. Вона густо нафарбувала губи темною помадою, але все одно виглядала сумною. Я люблю Сашкову маму: з нею не занудьгуєш, хай який у неї настрій. Вона то напече неймовірного морквяного печива, то настільну гру нам намалює аквареллю й фломастерами — такої ні в кого немає. У неї завжди наче свято.

Ось навіть святкові чашки, достоту такі, що в Ба стоять у серванті, вона ставить на стіл на щодень, і хоча половину вже перетовкли, але все одно приємно. Печиво печеться, коли настрій є, а настрій буває часто. Прикрасити кімнату гірляндою серед літа — то вона легко зробить. От тільки домовлятися з нею про час завжди треба наполегливо, бо вона полюбляє спізнитися. Чи раптово вийти до крамниці, очікуючи гостей. Для таких випадків удома чергує дідусь Валера.

І от коли мій тато вже знічев’я почав перемикати канали на телевізорі, а Сашків дідусь із кухні, де усамітнилися мами, почав носити тарілки на стіл, у двері наполегливо подзвонили. Дзвінок був такий відчайдушний: довжелезне «б-з-з-з», «б-з-з-з», і тоді ще довше «б-з-з-з-з-з-з-з-з-з»! Роланд загавкав, хоча зазвичай він до такого не вдається.

— Вмер хтось чи що? — перелякано спитала Сашкова мама, підбігаючи до дверей.

— Добрий день, — виголосив Карабож, залетівши до квартири і мало не збивши з ніг господиню.

Тут Роланд загавкав ще голосніше й попрямував до дверей — Карабож скрикнув і підстрибнув. Сашкова мама притримала пса за нашийник. Ми із Сашком, зацікавлені, рушили в передпокій, але місця там було нічого й трішки, тому ми застрягли в дверях кімнати.

— Собака не кусається? — з надією спитав Карабож. — Я ж без злої думки зайшов… Люди роблять ремонт, й іноді в них бракує інструментів. А ніхто із сусідів не запитає: як там твій ремонт, чи добре все, чи не треба викрутку або молоток?..

— У мене немає молотка, — розгублено мовила Сашкова мама. — Роланде, цить, на місце… А він вам потрібен?

Роланд обнюхав Карабожа й зітхнув.

— Мені потрібен так… узагалі, — сказав Карабож і шморгнув носом. — Вас не турбує, що ми свердлимо? Бо мене зазвичай турбує, і я йду й перевіряю, чи все там у людей гаразд, чи вони, не дай Боже, не порізалися чи… засвердлилися.

— У нас усе гаразд, — ввічливо покивала Сашкова мама. — Роланде, забирайся.

Забратися Роланд не мав змоги, бо у дверях до великої кімнати стовбичили ми із Сашком, із кухні визирав дідусь Валера, а в туалеті саме зачинилася Ба. Тому він просто винувато покрутив хвостом.

— Так що вам, власне, потрібно? Я знаю, що ви з третього поверху. У вас трубу прорвало чи…

— Я забув, як це називається, — сумно зізнався Карабож. — У мене геть кепсько із пам’яттю останнім часом. Це все стреси.

— Що там у вас? — пробасив, піднімаючись сходами, Веніамін. Собака швиденько обнюхав і його. — Який гарний собака… Який хороший хлопчик… Ти хвостом… хвостом? Що за чудовий хвіст! О ні, вибачте, будь ласка. Сусід у сумному настрої, а я намагаюсь йому допомогти. Скажіть, у вас викрутка є? Моя десь загубилася… Цей переїзд!.. До будівельного супермаркету ще їхати… і я подумав. Ще раз вітаю, я на другому поверсі мешкаю.

— Зараз, — мовила Сашкова мама. — От би так одразу. А то лякаєте мене.

— Розумієте, — мовив Веніамін, вклоняючись, аж бородою махнув. — Іноді малюсінька допомога може геть усе змінити, правда ж? І я от подумав: самотня людина, у квартирі багато що поламалося… А я маю трохи вільного часу, і…

— Він поцікавився, як у мене справи! — розчулено зітхнув Карабож. — Це так приємно.

Тут я підморгнула Сашкові: час. Він розвернувся і просто собі почимчикував до дідової кімнати і, на наше щастя, на цей його маневр ніхто не звернув уваги. А я заскочила слідом. Нехай інші дивляться на чудасію в передпокої!

Кімната дідуся Валери була у квартирі найменша, а завішене вікно робило її схожою на печеру. На шафі стояв старий програвач, на столі біля вікна — ноутбук, а поверх клавіатури лежала розгорнута книжка про якісь танки. У кутку — маленька друкарська машинка. А тераріум-павукаріум височів на полиці з-поміж книжок.

Павуки не потребують великого простору. Тому й коричневий, до смішного волохатий павук Лапочка мешкав у звичайному пластиковому боксі для їжі, у якому було зроблено отвори для повітря, серед моху та камінців. Дідусь Валера навіть прилаштував для нього невеличкий керамічний зáмок, які зазвичай ставлять в акваріуми — я такі бачила в зоокрамниці. Проте Лапочка був до архітектури байдужий. Страшнуватий мешканець дідусевої печери.

Сашко підставив стілець, щоб дістати тераріум з полиці. Заліз нагору, а тоді, хвилюючись, зліз назад та скинув домашні капці, і потім знову став на стілець.

Діяти треба було швидко, але тут з’ясувалося, що Сашко теж боїться павуків. Він простягав руку до кришки — і відсмикував її, мов обпечений. Так тричі. Був блідий і нажаханий.

— А якщо він мене вкусить? — і простягнув руку вчетверте.

— А якщо він покусає Ба? — спитала я. — Або дідуся? Або мене?

— Так він не отруйний!

— Тоді відкривай, — я почувалася дедалі ніяковіше і хотіла вже сказати, що передумала.

Двері в кімнату прочинились, і до нас зазирнув Роланд: певно, з передпокою його нарешті вигнали, бо там і так було не проштовхнутися. У прочинені двері долинув голос Веніаміна, який раптово проспівав:

— О, дякую, дякую, дякую-у-у!

Сашко смикнувся, стілець захитався, бокс випав із рук і розвалився: окремо — кришка, окремо — власне посудина. Лапочка був вільний і, здається, трохи ошелешений, якщо павуки можуть почуватися ошелешеними.

— Ну, все, — сказав Сашко. — Я його звідти витягати не буду.

— Давай причинимо двері, — мовила я. — Може, минеться… Нащо ми взагалі це влаштували?!

— Бо ми не хочемо, — зітхнув Сашко, — щоб вони одружувались.

Я вже геть не була впевнена в тому, що не хочу цього весілля. Ба могла й не таке втнути, але досі я їй не заважала, а вона не заважала мені. Я почувалася зрадницею, бо ж мого геловінського павука Ба не викинула. Хоча й боялася його не менше, ніж живих павуків.

— Діти, — покликала Сашкова мама, — ходіть мити руки. Ну, нарешті… Дуже приємно, що цей сусід знайшов друга, але вони… трішки галасливі удвох.

— Це точно, — мовила Ба. — Але дивіться, з Кари Божої ще люди будуть: теж подякував на прощання…

Мені хотілося водночас обійняти Ба і втекти від неї подалі.

Ідучи до ванної, я бачила, як вона несе на стіл паперові серветки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Стіл накрили в найбільшій кімнаті. Замовили піцу, нарізали торт, сир і фрукти. Ба прихопила з дому пузату скляну тарілку, що дісталася їй іще від її власної ба, і виклала туди нарізаний шматками яблучний пиріг. Роланд улігся на підлозі біля телевізора й виразно дивився то на Ба, то на Сашка, то на його маму, сумно зітхаючи й облизуючись.

Я сиділа, мов на голках, навіть не торкаючись усього цього розмаїття: мені весь час здавалося, що ось-ось з-під серветок чи чийогось келиха вилізе очманілий Лапочка і вхопить мене… Чим там він може вхопити?

— Хильнемо трохи за приємне знайомство, — почав дідусь Валера. — Я, знаєте, дуже радий був, що наші онуки дружать. Це ж так приємно: дітки товаришують, і в нас є привід бачитися. Ну, а тепер ми зможемо частіше збиратися разом.

— Ми й так могли, — мовила мама. — Але, справді, вип’ємо. Діти, вам соку?

— Угу, — відповів Сашко, напружено видивляючись Лапочку.

Точніше, я була впевнена, що він напружено його видивляється. Що ще робити з такою витягнутою шиєю, так відсівши від столу подалі, з такими очима на пів обличчя? Та Лапочки не було.

Я потроху почала сподіватися, що, може, павучок заб’ється десь за меблі і його впіймають потім, коли дідусь схопиться й виявить втечу. Але час від часу мені здавалося, що я бачу Лапочку чи його тінь. «До речі, — думала, — це він чи вона? Я не спитала, як визначати стать у павуків».

— Ти сьогодні в мене якась смикана, — зауважила мама. — Ти не захворіла? Зовсім нічого не їси. Чи закохалася, може? Чи в тебе живіт болить? Якщо живіт, краще кажи, бо апендицит — то неприємна річ.

— Та я так, задумалась, — озвалася я й почала запихатися піцою, наче нічого не сталося. Але мені здавалося, що я жую картон.

Лапочка з’явився тоді, коли я вже й не чекала. Ну, міг же він забитися під шафу?! Павуки, здається, не люблять яскравого світла. Пересидів би там — та й по всьому.

— Я маю цього року непоганий заробіток перекладами, — продовжував дідусь Валера.

— А в мене є замовлення, — додала Ба. — І я, певно, не відмовилась би після завершення ненадовго кудись поїхати. Ви ж не будете хвилюватися? Я страх як люблю мандрівки, але завжди дуже важко зібратися: то те, то інше. Та скільки того життя! Здавалося, мені лише вчора було, як нашим онукам зараз. А вже всі сумніваються, чи варто такій старенькій іти заміж. У нас із Валерою багато спільного: книжки, шиття. Та ми навіть онуків одного року народження маємо!

— І кохання, — зізнався дідусь Валера.

Сашко пирхнув і закотив очі. А я похолола. Бо підлогою ліз Лапочка, перебираючи волохатими лапками. Він наближався до бабусиного стільця.

— Ми довго спілкувалися так, щоб ви не знали. Нащо хвилювати дітей та онуків завчасно? Ми обоє вдівці, — вів далі дідусь Валера. — Знаєте, це дуже важко. Звісно, найкраще тебе зрозуміє той, хто пройшов через таке саме. І потім, — він нахилився до мами, — ваша Ба просто знахідка, скарб.

— Ми теж її любимо, — вставив тато. — Любимо, еге ж?

— Любимо, — сказала мама. — І нікому не дозволимо образити.

Лапочка подолав ще кілька сантиметрів підлоги і завмер, наче розмірковуючи, куди йому далі податися. «Геть, — ледь чутно шепотіла я. — Кшшшш». Та павук — то ж не кіт. Він мене просто не зрозумів.

— Не сумніваюся, — дідусь Валера сьорбнув чаю. — Я теж. Бачите, скільки в нас спільного? От і давайте дружити. Які квіти ви любите?

— Я… ну… я люблю півонії, — мама чомусь зашарілася. — І жасмин. Про дачу й дитинство нагадує.

— Домовились, — загадково сказав дідусь Валера.

Лапочка рушив до нас. Я пасла його поглядом і відчувала, що вчепилася в стілець, а долоні холонуть. Його лапки ворушилися, несучи пухнасте інопланетянське тіло по ламінату. Я ще думала, чи помітять дорослі, якщо я акуратно відкину його ногою. Тоді подумала, що він же, мабуть, кусається, птахоїди точно кусаються. Поки я міркувала, цього часу мандрівникові Лапочці вистачило, аби підлізти під стіл і зникнути там. Я видихнула. Мабуть, обличчя в мене було ще те, бо Ба запитала:

— Кариночко, тобі, схоже, паморочиться в голові? У цих хрущовках завжди задуха, та ще й сонячний бік. Може, відчинимо вікно?

І Ба підвелася, шумно відсуваючи стілець.

Її вереск був такий голосний, що, певно, навіть Лапочка, якого я під столом уже не бачила, присів на всі свої вісім — чи скільки там у нього? — кінцівок і затремтів. Я злякалася так, що заверещала й собі. Усі посхоплювалися зі стільців, намагаючись зрозуміти, що сталося.

— Там миша?! — спитала Сашкова мама, збліднувши.

— Там павук! — закричала Ба й полізла на стілець.

Стілець був старий, не дуже стійкий, похитнувся — і Ба гепнулася на дідуся Валеру, а той крекнув і вилаявся.

— У мене щось зламано, — наче вибачаючись, простогнав дідусь.

— О боже, тепер нам доведеться їхати в лікарню, — ледь не плачучи, промимрила бабуся. — Він мене точно не вкусив? Бо мені здалося!..

— Та ні, ні, — дідусь Валера насилу випростався, допомагаючи Ба сісти на канапу. Він обійняв її, тоді побіг навіщось у кухню, вибіг звідти зі склянкою води, перечепився через невидиму перешкоду, впустив склянку, розлив воду… Роланд, побачивши якусь незрозумілу метушню, підвівся й закрутився під ногами — то ліз під стіл до Лапочки, то кидався навперейми дідові. Отож велика кімната стала дуже тісною.

— Він онде, під столом. А ти на стілець залізла, — звернувся дідусь Валера до Ба.

— Я ж казала, що я його боятимусь, — мовила вона жалібно.

І тоді я зрозуміла: Ба не тільки була знайома з дідусем Валерою, вона знала про Лапочку ще до того, як ми дізналися про це їхнє кохання.

— Весь час думатиму: чи не вистрибне він зі своєї коробки?

— То тепер ви не одружитеся? — з надією спитав Сашко. — Я читав, що арахнофобія — це серйозно.

Дідусь відсунув стілець. Поліз під стіл. Акуратно накрив Лапочку кришкою від коробки для торта і підхопив лопаткою для нього ж. Відтак заніс у свою кімнату, тоді повернувся і сів.

— То ось на що ти, друже, сподівався? — спитав він, уважно дивлячись на онука.

— Я… ні на що, — відповів Сашко, втягуючи голову в плечі і стаючи ще більше схожим на жука.

— Тоді, — дідусь Валера розвів руками, — певно, Лапочка навчився відчиняти тераріум і виходити на прогулянки. Він розумніший, ніж я думав. От дивина! Що ж, приємно, що це чаювання буде не просто формальністю. Нам, здається, треба поговорити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Я не хочу говорити, — Сашко підвівся. — Робіть, що хочете. Мені взагалі байдуже! Я тільки піци поїв би — і все.

— Сашку! — спалахнула його мама. — Ти… Ти просто… Як ти міг!

Хлопець сидів, ще дужче втягнувши голову в плечі, і червонів усе густіше, і щулився, обгонувши себе руками, неначе збирався спершу себе обійняти, а тоді щезнути. Я теж хотіла б провалитися кудись крізь ламінат, хай навіть у темний брудний підвал.

— Та ні, чому ж, — лагідно сказав дідусь Валера. — Я тільки зауважу, що як ми вже зібралися одружуватися, то, звісно, треба обговорили такі дражливі питання, як мій павук. Лапочка… Розумієш, я його люблю… Люблю за ним спостерігати. Але павуки не впізнають господарів. Це не кіт і не собака. Отже, вихід був очевидний: мені дорожчий той, із ким у нас порозуміння й кохання. Тому я планував подарувати Лапочку тобі, Сашку, коли переїду жити до Емми. А спостерігали б ми за ним разом тоді, коли я приходив би до вас із мамою. Доглядати його я тебе вже навчив. Чи ти не хотів би мати Лапочку?

— Хотів би, — буркнув Сашко. — Але якщо ви розлучитеся з Карининою бабусею, то я його тобі не поверну, так і знай! Ненавиджу все це!.. І ви ж старі! Нащо вам одружуватися? А потім почнете скандалити, кричати, і взагалі…

— Зараз я не певен, що можна лишати тобі павука, — вів далі дідусь Валера. — Ти його випустив до людей, хоча зовсім не знаєш, чи немає у когось із гостей алергії. Випустив туди, де на нього могли наступити. Він жива істота, з ним так не можна.

— То й не треба павука, — озвався Сашко. — Мені все байдуже.

— Ми разом усе це зробили, — втрутилася в розмову я. — Ми вирішили і скоїли це разом, а не один Сашко.

— Але ж бокс упав! — хлопець був сердитий і червоний, мов яблуко. — І це я його впустив.

— А якби він когось укусив? — простогнала моя мама. — А якби набряк Квінке? Карино, хіба можна?!

— Карино, — похитала головою Ба, — я дуже засмучена.

— Вибачте, — прошепотіла я. — Але всі чомусь так боялися, що ти вийдеш заміж: мама, Сашко, твої дописувачі. І я теж почала боятися.

— Отакої! — тепер головою хитав тато. — Вам не здається, що всім час заспокоїтися?

Він сперся на стіл — завжди так робить, коли хоче обговорити щось важливе.

— Сашку, а ти не думав, що замість однієї родини зі сварками в тебе буде дві — і без сварок?! І всі тебе любитимуть.

— Хто сказав, що всі любитимуть? — озвався Сашко вже не так упевнено.

— Бо якби тебе не любили, то за цього павука ти б зараз отримав на горіхи, — буркнув тато. — І я думаю, як же вам пояснити, малі бандити, що не треба так перейматися й випускати через це павуків?

— Взагалі-то це правда, — Сашкова мама зітхнула. — Так сталося, що ми розлучаємося. Так сталося, що бабуся й дідусь одружуються. Але послухай. Ти ж пам’ятаєш, про що ми вчора говорили? Коли тато повернеться з відрядження, він переїде в будинок неподалік. Твій тато заспокоїться, буде тебе забирати на вихідні… І сварки припиняться, бо ми — я і твій батько — будемо далеко одне від одного. А бабуся й дідусь не сваряться навіть зараз. А могли б кричати.

— Я вмію волати так, що скло у вікнах дзвенить, — підтвердила Ба. — І якщо ти ще раз кинеш мені під ноги павука, обіцяю: ти в цьому переконаєшся. Але знаєш, Сашку, я добра й печу пироги. Пропоную спілкуватися з моїм пироговим боком, а не з тим, що перелякано верещить.

— Я вірю, — сказав хлопець знічено. — Я взагалі не хотів вас образити. Я просто хотів, щоб ви не одружувались.

— Слухай, — мовила Сашкова мама, — ми з татом залишаємося твоїми батьками, навіть коли не живемо разом. Нам зараз складно не сваритися, бо ми ображені. Але ж одне на одного, а не на тебе! Ми бачимо, що тобі важко з нами останнім часом. Нам обом за це соромно. Але ми з твоїм батьком нарешті все обговорили і все вирішили остаточно. Сашку… Ти знаєш, ми любимо тебе. Навіть коли ти випускаєш павука, все одно любимо. А сваркам скоро настане край…

— Знаю, — похнюплено мовив Сашко. — Але коли ви кричите, я забуваю про це.

— А коли ти про це забуваєш, у тебе є я, — мовив дідусь Валера. — Ти можеш прийти до мене, хай де б я жив. Я тобі нагадаю. Згода?

— Але якщо… — Сашко затнувся. — Але якщо я забуватиму щодня?

— То щодня приходь, — знизав плечима старий. — Що поганого в тому, аби щодня навідувати діда?

Сашко засяяв, як світловідбивач на наплічнику. Я давно не бачила, щоб він так сильно радів. Але вголос сказав:

— Я більше не… випускатиму павуків. Я не подумав. А на весіллі буде торт?

Роланд підійшов до Сашка, торкнувся його штанів носом і зітхнув, крутячи хвостом. Він мав на увазі, що згоден на будь-які смаколики, але погладити його можна й просто зараз.

— Ба, — озвалась я, — ти більше не засмучена?

— Зараз чаю вип’ю і буду більше не засмучена, — зітхнула Ба. — Невже ти справді так боялася?

— Сама не знаю, що на мене найшло… — я щосили дивилася в чашку. «Моя улюблена Ба, це ж була моя найкраща Ба, а я таке втнула». — Я більше не буду.

— Ех ти, — Ба скуйовдила моє волосся й пригорнула до себе, — інтриганка. Ніколи більше так не роби, бо мені вже не двадцять, серце не залізне.

— Ніколи, — озвалась я. — Я сама того Лапочку боялась.

— Чекайте, — Ба сягнула рукою в кишеню за телефоном. — Мені тут щось прийшло… Отакої! Оце так історія!

— Що там? — я нахилилась до Ба, а тоді згадала, що зазирати через плече неввічливо. Та кортіло страшно!

— Там таке!.. — бабуся сховала телефон під рукою. — Я тобі скільки разів казала: не заглядай! Ви очманієте!

Сашко заялозив на місці, тоді встав, тоді знову сів. Загалом, це просто знущання: пообіцяти щось цікаве й отак тягнути.

— До нас, — урочисто повідомила Ба, — летить комета, і скоро вона буде тут.

— І всі загинуть? — пожвавішав Сашко.

— Та ні, то ти фільмів передивився, — Ба швидко щось гортала в телефоні. — Але ми встигнемо побачити її з найкращого місця. Корисно все ж таки вести канал на ютубі. Тільки треба буде не спати вночі.

— Я думав, нас покарають, — тепер уже й Сашко намагався зазирнути в бабусин телефон.

— Покарають! — віддкарбувала Ба. — Носитимеш термос!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.