Серія «Книжкові мандри»

Виконавець музичних творів Андрій Луньов

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Анна Григорович

Три дні з життя Єви

© Анна Григорович, 2020

© Семякін О. В., ілюстрації, 2020

© ПП «АССА», 2020

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7661-01-5

Аннотація

Світ Гріандії дуже схожий на наш, навіть плин часу в нас однаковий. Але все ж таки це геть інший химерний світ, дивовижний і вигадливий, з прихованими порталами в інші виміри та надзвичайними істотами. Десь там, у невеличкому містечку, живе дівчинка Єва. Дуже талановита, але талант поєднується в неї з безмежною безпорадністю. До того ж її переслідує хитка імла, що раз у раз міцнішає і підкрадається все ближче. І ось однієї ночі Єва нарешті насмілюється змінити своє життя та побороти свою безпорадність…

Це твір художньої літератури. За винятком відомих історичних особистостей, які згадуються в книжці (як-от Шопен, Ліст, Могилевцев, Ніколаєв, Городецький та ін.), а також казкових образів Сари Бернар і майстра Бродманна, імена та образи решти персонажів являють собою продукт авторської вигадки. Будь-які збіги з реальними персонами, живими чи мертвими, і подіями, що з ними пов’язані, випадкові.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Від авторки

Вітаю, дорогі друзі! Ідея написати й видати казку про Єву, Шоколадний будинок і майстра Бродманна зародилася в моїй душі ще в 2013 році. Слава Богу, нарешті, мрія здійснилася! До того ж під час роботи над цією книгою стало зрозуміло, що «Три дні з життя Єви» — лише початок великої цікавої історії про дівчинку з різнокольоровими очима й незвичайними здібностями.

Я дуже рада, що ви зібралися вирушити в химерну пригоду разом зі мною, Євою та іншими непересічними персонажами цієї книжки, серед яких — знаменита акторка Сара Бернар і фортепіанний майстер Йозеф Бродманн. Так, ці відомі особистості минулого дивним чином потрапляють у наш час.

Казкова Гріандія, карта якої знаходиться на форзацах, вельми нагадує наш реальний світ. Принаймні в Каштановому місті ви неодмінно впізнаєте Київ — з його відомими парками, історичною забудовою, Мистецьким центром «Шоколадний будинок», дивовижни-ми пам’ятками культури і затишними кав’ярнями. Однак, серед начебто знайомих вулиць і завулків причаїлися деякі таємничі несподіванки…

Нехай же разом із моїми героями вас підхопить вир неймовірних подій і зачарує шелестом падолисту та чудовою класичною музикою! Адже в книзі згадуються музичні твори, які можна знайти в інтернеті. А за допомогою п’ятнадцяти QR-кодів (їх потрібно відсканувати смартфоном), які ви побачите в примітках, можна прослухати твори відомих композиторів Фредеріка Шопена і Ференца Ліста в майстерному виконанні піаніста Андрія Луньова — лауреата Міжнародних конкурсів, викладача Київської середньої спеціалізованої музичної школи ім. М. Лисенка.

До деяких слів у тексті казки зроблені позначки у вигляді зірочок і стрілочок з номерами сторінок, які ведуть до розділу «Доповнення та пояснення». Там ви зможете прочитати різні розповіді: правдиві історії про Київ, міські байки й легенди, цікаві факти з життя відомих людей минулого, значення деяких термінів і багато іншого.

Буду дуже рада, якщо ви завітаєте на мої сторінки в соцмережах і поділитеся враженнями від прочитаного:

Отже, нас із вами чекає захоплива мандрівка!

У добру путь!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Слова вдячності

Для мене, як для авторки, написана і вже надрукована книга — наче духовна дитина, яку віддаєш світові та сподіваєшся, що вона матиме щасливу долю. Тож хочу висловити найщирішу вдячність тим людям, які підтримували і надихали мене під час роботи над першою частиною казки про Єву, майстра Бродманна і Шоколадний будинок.

Дякую моїй дорогій родині та друзям — і за підтримку, і за молитви. У складні часи ви завжди опинялися поруч. Велике щастя — те, що ви є!

Висловлюю щиру вдячність Сергію Польовику, Марині Кудрявцевій і працівникам Мистецького центру «Шоколадний будинок» за натхнення і за консультативну допомогу. Інформація, яку я отримала, — про славетне місто Київ і деякі його культурні пам’ятки, про фортепіанну справу та історію музики — була дуже важливою.

Також я щиро вдячна талановитому педагогу, відомому піаністу Андрію Луньову за надані аудіозаписи з його чудовим виконанням музичних творів Фредеріка Шопена і Ференца Ліста. Я впевнена, що сплетіння літературного та музичного звучання створює неповторну атмосферу краси і сили справжнього мистецтва, здатного зціляти душі й проганяти духовну пітьму.

Хочу висловити вдячність колегам-письменникам і редакторам, які допомогли мені вдосконалити текст. Особлива вдячність — редакторці Ганні Жемеровій за професіоналізм, цінні поради і дружню підтримку.

Також висловлюю щиру вдячність команді видавництва «АССА», насамперед директорці Світлані Фельдман. Від усього серця дякую, що розділили мої мрії!

З любов’ю Анна Григорович

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1.
Як усе починалося:
неслухняні літери, старий рояль
і войовнича голубка

— Це якийсь безглуздий, неймовірно нестерпний світ… — стомлено бурмотів патлатий старий, кривою палицею торуючи собі шлях крізь колючі чагарники. — Скоро звечоріє. Маємо встигнути засвітла дістатися до сторожки.

На одному плечі в нього сиділа білосніжна голубка, а на другому — досить великий пречудовий метелик. На пухнастому правому стегенці пташки, попід самим черевцем, поблискував перстень з фіалковим самоцвітом, а жовтаво-брунатні крильця метелика ніби іскрилися золотим пилком.

Старий обіруч стиснув палицю і зі стогоном щосили вдарив у стіну густих чагарів. На його щастя, зарості розступилися, і мандрівники нарешті вибралися на галявину. Похитуючись, літній чоловік почвалав до складеної з колод хижі з маленькими заґратованими віконцями.

Замкнувши зсередини міцні двері на засув, старий огледівся.

— Ну‑у… — протягнув він. — Як завше…

У невеличкій кімнатці було все необхідне для невибагливого життя: камін, в’язка дров, грубо збиті меблі, ліжко, застелене теплими ковдрами, умивальник, відра, рушники й усіляке господарське начиння. Посеред кімнати стояли лава й дощаний стіл, а на столі — диво-дивне! — хтось розставив глечики з напоями й миски зі стравами, дуже апетитними на вигляд. Немовби тут саме чекали на гостей… Проте стомлений і, вочевидь, зголоднілий мандрівник чомусь не здивувався й анітрохи не зрадів.

Старий заходився розпалювати вогонь у каміні, аж раптом з його плеча озвалася голубка:

— Швидше, майстре, швидше, уже смеркає… І затуліть чимось вікна, я більше не можу бачити ці огидні пики…

Справді, насувалися сутінки, й на галявину з хащі почали виповзати довгі тіні з палахкотливими жовтими очима.

— Не страшіться, Доро, — відповів старий майстер. — Ви ж знаєте — вони панічно бояться денного світла й вогню. Тут ми в безпеці. Нехай заглядають.

Відблиски полум’я, витанцьовуючи, заграли на змученому зморшкуватому обличчі. Вишукане пенсне майстра якось не пасувало до розкошланого темного волосся, де‑не‑де посмугованого сивиною, і неохайної бороди.

Жовто-брунатний метелик повільно, ніби з натугою, перелетів із плеча старого на лаву — подалі від вогню.

— Здається, ми тут уже вічність, — затуркотіла голубка. — Цікаво, скільки часу минуло в Каштановому місті відтоді, як ми сюди потрапили? Дні чи тижні?

— Думаю, у Лікодóнії XXI століття час лине інакше, ніж тут, — майстер тяжко зітхнув. — Каштанове місто… Як зараз чую шелест падолисту й бачу промені сонця між вітами… Це ж треба — погостював у вас менш ніж добу, а вже сумую за Шоколадним будинком, мов за власною домівкою.

— Не дивно, бо наш будинок, дійсно, незвичайний…

— Ще й який! — дещо іронічно вигукнув старий. — Сподіваюся, з буфета в Гранатовій їдальні ніхто не поцупить мого саквояжа, адже там цінні інструменти.

— За це не переймайтеся, бо наші доглядачі хліб дарма не їдять. О-ох… — з прикрістю похитала голівкою пташка. — Ну як же так сталося, що я купилася на цю нісенітницю про голодного малюка?.. Та хіба охорона не помітила б, що прибиральниця десь у дальній кімнаті ховає кошеня? Не можу повірити, що оце так огулилася…

— І я не можу повірити, що зі своєї затишної, елегантної, музичної Вієнни XIX століття потрапив… — майстер зупинив сумний погляд на заґратованому віконці, — ось у таке…

— Так, ми втрапили в моторошну халепу…

— А от цікаво… З чого взагалі почалась уся ця історія з Євою?

— Як усе починалося?.. — Дора замислилася, настовбурчивши пір’я на зашийку, а камінь на її золотому персні повільно змінив колір з фіалкового на оливковий.

Того злощасного четверга по-осінньому мрячило, а на кухні «рвала й метала» тітонька Клава — саме так висловився б Євин дядечко. Звісно, насправді нічого вона не метала, а лише давала лунких стусанів каструлям і пательням. Бо, як сказав би дядечко, їй «терпець урвався». Обличчя та шия огрядної, немолодої, із фарбованим білявим волоссям тітоньки від гніву вкрилися червоними плямами. Річ у тім, що тітонька Клава намагалася навчити племінницю писати цифру «1». Промучившись години зо дві, вона дійшла до того стану, коли уривається терпець. Як на гріх, дядечко щойно поїхав у тривале відрядження — а тільки він умів заспокоювати тітоньку Клаву, якщо та, бува, отак розбушується.

— Починай писати з середини клітинки! З середини — й у правий верхній кут веди, нетямо!

Від цього крику й так украй розгублена Єва почувалася зовсім приголомшеною. Вона ціпеніла, замащені фіолетовим чорнилом пальці тремтіли, а зошит у клітинку плив перед очима, повними сліз.

Ці заняття щоразу закінчувалися скандалом, хоча починалися завжди мирно й навіть у доброму гуморі. Та поступово голос тітоньки Клави гучнішав і грубішав. Вона й не здогадувалася: Єва не розуміє, що таке «клітинка». Ось ви пробували знайти середину того, про що не маєте жодного уявлення? А правий верхній кут невідомо чого? Ото ж бо…

Напевне, ви подумали, що Єва — зовсім маленька дівчинка, яка все ще відвідує дитячий садок. А ось і ні: їй уже виповнилося тринадцять.

На перший погляд, вона мало чим відрізнялася від однолітків: привітна, худенька, жвава, з тонкими рисами милого личка, хоча на ньому застиг вираз якоїсь невпевненості. Пряме темно-русяве волосся дівчинка збирала в акуратний довгий хвіст, і ця строга зачіска підкреслювала її високе «розумне» чоло. А от невеликі очі з ледь піднятими зовнішніми кутиками, які робили Єву схожою на лисичку, надзвичайно вражали всіх, хто бачив її вперше. Воно й зрозуміло, бо праве око було зелене, а ліве — сіре!

Сусіди нишком називали Єву «дивачкою», але зовсім не через колір її очей. Дивовижний талант, про який гриміла слава на всю країну, не знати як поєднувався в ній із неймовірною безпорадністю: на жаль, Єва не могла зрозуміти та запам’ятати багато такого, що дуже легко розуміли й запам’ятовували діти її віку, наприклад, літери й цифри. Тому в тринадцять років дівчинка не вміла ні читати, ні рахувати, ні писати. Хоча їй так хотілося всього цього навчитися! Але, розгортаючи книжку, Єва бачила на сторінках лише «витанцьовування закарлючок». І чим довше дівчинка на них дивилася, тим жвавішим ставав їх кумедний танок.

Ось, наприклад, учора вона вкотре спробувала з’ясувати стосунки з неслухняними літерами. Цього разу Єва дістала з книжкової шафи темно‑червоний томик віршів і поем Газíма Гіжí[1] — дядечко дуже їх любив й іноді читав уголос.

— Може, літери в таких красивих віршах добріші й увічливіші, ніж в інших книжках?.. — пробурмотіла дівчинка.

На жаль, її сподівання не справдилися. Хоча Єва слізно вмовляла ці літери зглянутися — вони, здавалося, відверто з неї знущалися: навперебій тонко гули й підстрибували. Зненацька, мов за командою, завмирали й шанобливо вклонялися, але вже за мить їх шалений танок і різноголосий писк поновлювався. Нарешті в дівчинки запаморочилася голова, і вона згорнула книжку.

Звісно, Євині непорозуміння з танцюючими літерами можна було б подолати, якби її рідні звернулися до гарних фахівців, здатних зрозуміти дитину, яка відрізняється від більшості однолітків. Такі фахівці лагідно пояснюють, що «дружним клітинкам подобається підпирати боки одна одній на білому аркуші», а ще пропонують цікаві й корисні тренувальні вправи… Та задля цього довелося б возити Єву в Каштанове місто й платити чималі гроші, а тітонька Клава була занадто ощадливою…

До слова, у школу Єва не ходила — її відрахували, коли з’ясувалося, що, попри всі зусилля, учителі нічому не можуть навчити дівчинку. А школи для дітей, які потребують індивідуального підходу, у їхньому містечку не було. Тому тітонька намагалася сама навчити племінницю читати, писати й рахувати, хоча краще б вона цього не робила, бо все одно без пуття — самі нерви.

Ось і зараз, міряючи кухню широкими кроками, тітонька Клава викрикувала щось про марні витрати на таку дурепу, як Єва. Дівчинка тремтіла, стискаючи тонкі губи, а на чисту несписану сторінку крапали сльози. Єва замружилася і спробувала хоча б подумки перенестися кудись в інше місце. Наприклад, у парк…

Як же вона любила цей історичний парк на мальовничих пагорбах! Просто чудово, що він близесенько, — із фонтаном, романтичним озером і руїнами стародавнього замку. На жаль, родичам завжди бракувало часу на те, щоб узяти дівчинку за руку й повести на прогулянку. Але принаймні до фонтана вона наважувалася ходити без супроводу.

Спочатку Єва боязко вислизала з широкого, добре облаштованого подвір’я. До речі, у дядечка й тітоньки був найкращий будинок на вулиці — двоповерховий, вкритий черепицею, за кам’яним парканом із масивними кутими ворітьми й такою самою хвірткою. Прямою доріжкою Єва доходила до мону‑ментальної арки, що слугувала за вхід до парку. Алеєю між дерев і скульптур — деякі були величні, мармурові, а деякі зовсім простенькі — Єва діставалася до фонтана, біля якого годувала голубів хлібом, узятим із дому.

Звідти було добре видно ті самі пагорби, між якими бовваніли замкові вежі. Шлях до замку перепиняло озеро, над яким спорудили канатну дорогу. Коли вона працювала — що, на жаль, останнім часом бувало нечасто, лише у великі свята — туристи й просто відпочивальники могли швидко переправитися на протилежний берег, а потім пройти пагорбами й невеличкою лісопосадкою до стародавнього замку. Більшість стін і веж були в аварійному стані, та деякі покої непогано збереглися, тож туристи заходили всередину, блукали прохолодними залами й крутими сходами і залюбки там фотографувалися. Дівчинка лише одного разу покаталася з дядечком на канатній дорозі й побувала на екскурсії в замку. Ох, і наслухалася вона тоді різних чуток і легенд! Проте хто знає, — а раптом це не вигадки?..

Стомившись кружляти навколо фонтана і зголоднівши, Єва вирушала додому знайомим шляхом. Але, боронь Боже, їй ухилитися від завченого маршруту! Один крок убік — і дівчинка одразу ж губилася. Полісмен або хтось із сусідів час від часу натрапляв на неї, заплакану, посеред котроїсь із доріжок, що відходили вбік від центральної алеї. І хоч з цих доріжок до фонтана було шапкою докинути, переляканій Єві ця відстань здавалася такою ж величезною, як від Крóполя до Дýмі[2]. До того ж дівчинці ввижалося, що на неї зусібіч насувається хистка тривожна імла, у якій ворушаться незнані лихі істоти…

Звісно, Єві навіть на думку не спадало самій прогулятися до озера і покататися — якщо не на канатній дорозі, то хоча б на човнику. Про це вона тільки мріяла… Відверто кажучи, Єва почувалася в безпеці лише в будинку тітоньки й дядечка, відмежованого від цілого світу високим парканом.

Зате вона вміла та-аке‑е (!), що мало кому з дорослих до снаги! Багато хто стверджував, що таких унікумів, як Єва, лише кілька на всю країну Лікодонію.

Що ж такого надзвичайного може вміти дитина, яка досі не навчилася читати й писати?.. Гаразд, годі вгадувати: Єва була геніальною піаністкою.

На другому поверсі тітчиного будинку у майже порожньому прохолодному холі з високою стелею мешкав старовинний рояль. Він був теплого брунатно-червоного кольору, з вигадливо вигнутими ніжками, з різьбленим пюпітром для нот, пожовклими клавішами й ледь помітним написом Brodmann*. Він, як повноправний член сім’ї, навіть мав ім’я — звичайно ж, Брóдманн. Тітонька й дядечко так і казали: «Єво, здається Бродманн давно чекає на тебе!» або «Ти що, знову йдеш до Бродманна?» або «Навіть не підходь до Бродманна, поки не закінчиться футбол!..»

Саме там, на рипучому круглому стільчику, у спілкуванні зі стареньким, але найвірнішим другом, дівчинка проводила більшу частину свого часу. Хоча він часто розстроювався і деякі клавіші прикро западали, Єва не проміняла би Бродманна на жоден новомодний інструмент. Саме йому дівчинка звіряла свої радощі, печалі, таємниці та мрії. Приязно розкривши велику накривку, подібну до крила, він щоранку нетерпляче чекав на впевнений дотик її тонких пальців.

— Мені важко, але я стараюся, — ніяковіючи, кректав рояль, коли Єва, заплющивши очі від захвату, грала балади Фредеріка Шопена* або, підстрибуючи на стільці, відтворювала вигадливі етюди Ференца Ліста*[3].

У репертуарі юної піаністки було безліч найскладніших творів. Дивовижно, але кожен із них Єва спочатку підбирала на слух, а потім уже грала з пам’яті!

На тумбочці трюмо поряд із механічним патефоном лежав стосик запилюжених нот, якими Єва ніколи не користувалася. Чорні крапки на нотному стані, п’ять ліній якого постійно роз’їжджалися, несамовито витанцьовували в Єви перед очима, як і літери. Усі її спроби подолати запаморочення й зосередитися, наприклад, на скрипковому ключі завершувалися дивними метаморфозами: вигинаючись у різні боки, той ключ розростався і ковтав нотну дрібноту, яка перелякано верещала…

Виручала Єву унікальна здатність уловлювати й запам’ятовувати все, що можна почути. Так вона й заучувала нові музичні твори: прослуховувала їх десятки, а часом і сотні разів.

Дядечко купив дівчинці дорогий сучасний плеєр зі зручними навушниками — адже вона від світанку й до пізнього вечора майже весь час щось слухала або грала. Часто родичі спостерігали, як Єва в навушниках і з напівзаплющеними очима кружляє будинком, щось вигукуючи й уривчасто розмахуючи руками, або, тихенько зіщулившись, нерухомо сидить у тих самих навушниках десь у куточку.

— От молодець… — з повагою казав дядечко. — Цього разу я таку вже хитромудрацьку п’єсу їй записав, а вона все одно розучує…

— І звідкіля ця поганка взялася на нашу голову?.. — тяжко зітхала тітонька.

— Жінко, ну як тобі не соромно… Дівчинка приносить нам чималі гроші!

Навіть якби Єва випадково почула останні дядечкові слова, все одно не зрозуміла б, про що йдеться. Нібито нічого вона нікому не носила, тим більше «великого», а поняття «гроші» для дівчинки було таким самим незбагненним, як і «писання в середині клітинки».

Зовсім інше — волелюбство Альмірéни*, доньки лицаря Гóтфріда, чи туга Надіра* за коханою, або очікування світанку старою кішкою Грізабéллою** — на таких тонких творчих питаннях Єва чудово розумілася. Можливо, тому, що це було їй по‑справжньому цікаво.

Іноді дядечко з тітонькою возили Єву в Каштанове місто, столицю Лікодонії, — «давати концерти». Це завжди було чудове свято, зовсім не схоже на музичні будні в прохолодному холі. Дядечковим авто до столиці доводилося їхати довго, аж сім годин. А потім — ще годину діставатися до Філармонії великим красивим містом, ущерть заповненим автомобілями.

На яскраво освітленій сцені дівчинка сідала за новенький, натертий до блиску рояль. Зазвичай з юними піаністами такі роялі поводяться доволі зверхньо, але щойно Єва вправно й упевнено торкалася клавіш, інструмент їй корився. А потім вони разом творили: несподівану зустріч і морський прибій, відчай і журавлиний крик, надію й розлуку… Так і пролітав час виступу — зовсім непомітно. Іноді, доки глядачі дякували Єві щирими оваціями, рояль намагався висловити невдоволення незвичним трактуванням музичного твору й недоречною, на його думку, орнамéнтикою* у «Великих блискучих вальсах»*, «Мріях кохання»* чи етюдах Ліста за темами Паганіні*:

— Такого немає в нотах! І, взагалі, це не за правилами!

Але Єва була невблаганна:

— Друже, я не читаю ноти. І, направду, нічого не читаю. Тож учися імпровізувати!

Однак Єві подобалося давати концерти ще з однієї причини: квіти!.. Багато-багато різнобарвних духмяних букетів, якими просто засипали дівчинку шанувальники. Ви здивовані? Адже Єва жила в приватному будинку, невже там бракувало живих, незрізаних квітів?..

Правда в тому, що тітонька Клава не любила ані квітів, ані домашніх тварин. Мабуть, ця нелюбов незримо панувала в її садибі: у дворі сумно зітхав злий і постійно голодний пес на ланцюзі (хоча взагалі-то той невеличкий собака з волохатою світло-коричневою шерстю був доволі симпатичним), а на ошатних клумбах росли рідкісні, але хворобливі троянди-пліткарки, невдоволені всім на світі.

Натомість квіти, які дарували Єві після концертів, — не тільки троянди, а ще гербери і айстри, ромашки і лілії — були зовсім інші: яскраві, сміливі, духмяні. Вони знали, що їм залишилися лічені дні життя, і поспішали наповнити світ своїм ароматом та ніжністю.

На жаль, милуватися квітами й теревенити з ними про те про се дівчинці випадало недовго. Щойно концертний зал порожнів, букети завантажували в дядечкове авто — в багажник і на заднє сидіння, де влаштовувалася і Єва, тримаючи в руках найтендітніші квіти. Дядечко сідав за кермо й заводив мотор, тихо перемовляючись із тітонькою Клавою. Петляючи нічними вулицями, авто нарешті під’їжджало до якогось будиночка з підсвіченою вивіскою. Якби Єва вміла читати — знала б, що то квіткова крамниця. Туди дядечко з тітонькою відносили букети — усі до одного, великі й маленькі. А потім спорожнілий автомобіль мчав геть від Каштанового міста, і лише терпкі пахощі лілій, що не хотіли вивітрюватись із салона, нагадували про недавній феєричний концерт юної піаністки.

Щоразу після таких поїздок на Єву чекала непроста розмова. З ким, як гадаєте? Ну, звісно, з Бродманном. Проти звичаю, він зустрічав її не радісно. Понурий і схожий на пораненого однокрилого птаха, він навіть не відповідав на лагідне привітання Євиних пальців, які легенько награвали Канон ре мажор*.

— Мої клавіші безнадійно западають, та й повсть на молоточках геть спресувалася, — депресивно бурмотів Бродманн. — Ти чудова піаністка, Єво, тобі потрібен інший, більш гідний інструмент…

— Та ти в мене найкращий! — заперечувала Єва. — Жоден найновіший рояль, хоч би як він блищав, не матиме твоєї мудрості й глибини.

— От‑от розпадуся, вíрбелі* ледь тримаються, та й обліз увесь… Я живу лише заради тебе…

Зазвичай потрібно було години зо три умовлянь і мелодійного музикування, щоби до Євиного друга повернувся гарний настрій.

— …Ти що, не чуєш мене, дурепо?! — пронизливий крик тітоньки миттєво повернув замріяну Єву до реальності. Дівчинка здригнулася та впустила ручку.

І тут ледь не сталося справжнє неподобство: розпашіла від гніву жінка підскочила до столу й занесла над Євиною головою товсту руку — певна річ, для добрячого потиличника.

«Ну то й що? — знизуватиме плечима тітонька наступного ранку. — І я в дитинстві діставала ляпасів, і нічого — людиною виросла!» Заповнюючи протокол, полісмен уточнить: «Отже, ви вважаєте, що у вашому нестримному нападі люті винні витребеньки екзальтованої племінниці?» — «І не тільки її витребеньки! Ви знаєте, які вчора були шалені магнітні бурі? Точно вам кажу, саме від них усі мої нещастя…»

Але отримати потиличника Єві не судилося — сильний удар у голову несподівано дістала сама тітонька Клава! Вона охнула й гепнулася на коліна, прикриваючись руками. Не знати звідки, щось летюче з пронизливим войовничим вигуком зависло в неї над головою, ледь не ляскаючи крилами по вухах, обтяжених грубими золотими сережками.

— Ой лишенько, геть, геть звідси! — відмахуючись, заволала ошелешена тітонька, одразу не втямивши, що на неї напав якийсь птах.

Єва теж скрикнула й вискочила з‑за столу. На превелике здивування переляканої ледь не до смерті тітоньки, племінниця простягнула руки до розлюченого птаха й почала його вмовляти:

— Доро, люба, не треба… Поглянь, у мене все гаразд! Ну, будь ласка, не бийся!

Неймовірно, але пташка все зрозуміла й послухалася. Вона дала спокій тітоньці Клаві, злетіла під стелю і трохи покружляла навколо люстри, а потім спустилася просто дівчинці в руки, туркочучи й стріпуючи крилами.

Дебела тітонька, отямившись від переляку, насилу підвелася з підлоги і здаля гидливо витріщилася на білу голубку. Поправляючи дзьобиком відстовбурчене пір’я, Дора блимала на жінку то одним, то другим проникливим темним оком.

— Ну-с… — процідила тітонька Клава крізь зуби. — І що це в біса таке?

Затинаючись від хвилювання, Єва чесно зізналася, що зустріла голубку в парку біля фонтана. У пташки було поранене крило, тож дівчинка забрала бідолашну додому й доглядала її два тижні, переховуючи на другому поверсі за трюмо…

— Що? — не повірила тітонька власним вухам. — І ця гидота живе в моїй хаті вже два тижні?!

— Так, — зізналася дівчинка. — Тільки, будь ласка, не називайте її так. Це незвичайна голубка, вона особлива, ми потоваришували.

— Авжеж, звісно! — в’їдливо кинула тітонька. — І ти в нас особлива, й усі брудні тварюки, яких ти постійно тягнеш у дім, теж особливі. Та цей скажений птах ледь не скалічив мене, це тобі байдуже?.. — жінка ледь не зірвалася на крик, але вчасно себе опанувала й повела далі майже спокійно, однак холодно: — Скоро мені на роботу. Повернуся десь о шостій ранку, і щоб цієї тварюки тут уже не було! Сама її приманила — сама тепер і випроваджуй. Якщо прийду і її тут побачу — скручу їй шию і в супі зварю, зрозуміло?

Єва притиснула голубку до грудей і крізь сльози безпорадно глянула у відчинене вікно. Кумедний песик на ланцюзі, який мимоволі став свідком усього, що відбувалося в кімнаті, закивав кошлатою головою — точно, мовляв, зварить…

— Дора не скажена, а дуже добра, вона просто хотіла мене захистити… Гаразд, до ранку її тут не буде… — сумно пообіцяла дівчинка.

— Ото ж бо… Слухайся і не роби дурниць. Краще йди пограй. Он Бродманн утомився на тебе чекати…

¹  Газім Гіжі — відомий на всю Гріандію байбубекський поет і винахідник XVIII ст.

²  Так кажуть, коли хочуть підкреслити, що відстань дуже значна.

³  За допомогою цього QR-коду можна прослухати етюд «Заметіль» Ференца Ліста у виконанні чудового піаніста Андрія Луньова.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2.
Останній акорд Бродманна,
нічна конспірація і хистка імла

Дощик нарешті вщух, і в містечку запанувала незвично тепла осіння ніч. У чорному небі сяяли зорі, на вулиці горіли ліхтарі, а в повітрі відчувалася свіжість дерев та ніжний запах пізніх флоксів.

Не випускаючи з рук голубки, яка тихенько туркотіла, Єва пройшла порожнім будинком і скрізь вимкнула світло, а потім піднялася на другий поверх і в темряві сіла біля відчиненого вікна, щось тихенько примовляючи й погладжуючи пташку. Якби хтось її побачив, напевне, подумав би: «Ох, яка самотня дівчинка…» І дуже помилився б. Єва ніколи не почувалася самотньою, хоча до школи вона не ходила, та й у гості її майже не водили, а когось приймати вдома тітонька не любила, особливо гостей з дітлахами, які дошкуляють і зчиняють безлад.

Крізь вікно до кімнати проник сріблястий промінь і погладив мокру від сліз щічку дівчинки.

— Знову складаю рядочками зорі слухняні… — прожебонів молодий місяць.

— Дякую, любий Місяченьку, — крізь сльози посміхнулася Єва, — сьогодні я помітила твого листа. Він дуже гарний, однак я, мабуть, ніколи не зможу його прочитати…

— Звісно, зможеш! — сріблястий промінь підбадьорливо обійняв дівчинку за плечі. — І це станеться досить скоро…

— Сподіваюся… — тяжко зітхнула Єва.

— Я берегтиму тебе від лихої недолі… — далі жебонів Місяченько.

Дівчинка поцілувала голубку й схлипнула:

— Ну куди, куди я тепер тебе подіну? Може, на горищі сховати? Тільки якщо тітонька знайде — ой, точно шию скрутить…

— Та не боюся я твоєї тітки! — задерикувато озвалася Дора й рвучко випурхнула з Євиних рук. — Я взагалі нікого не боюся!

Вона облетіла навколо кришталевої люстри, а потім зачепилася за неї пальчиками, повисла вниз головою і, тріпочучи крильцями, заходилася весело розгойдуватися:

— Поглянь, як я можу!.. А ще ось так й ось так!..

Кришталь задзеленчав, Єва засміялася, а Бродманн невдоволено прорипів:

— Нема чого тобі тепер ховатися: крила ж бо здорові, ось і повертайся додому…

Єва миттю посмутніла. Пташка перелетіла на відкрите потерте крило рояля й почала діловито по ньому походжати.

— Ти гадаєш, — уміло балансуючи, протуркотіла вона, — я залишу дівчинку саму в цьому моторошному будинку?

— Чому це — саму? — делікатно втрутився Місяченько, але Бродманн його перебив:

— Вона не сама! — обурено загудів він басовими струнами. — Хіба я не проводжу з нею по десять годин щодня? Ми і розмовляємо, і мріємо, і сперечаємося… А скільки прекрасної музики створюємо!

— Авжеж, наслухалася я за два тижні ваших розмов, — пирхнула голубка. — І як тільки витримала моя бідолашна голова цю какофонію! Не ображайся, старий, але ти так нестерпно фальшивиш, що бекання знайомих баранів тепер здається мені прекрасною симфонією…

Брунатно-червоний рояль скривджено загудів, тож Єва за нього заступилася:

— Не треба так казати, Доро! Бродманн не винен, що тітонька вже пів року не запрошує настроювача, хоча я постійно їй про це нагадую. Звучить він зараз, певна річ, не дуже… Але ж це ненадовго. Ви згодні зі мною, друзі?..

Єва розраховувала на дружню підтримку, але в темному холі запала неприродна тиша: рояль похмуро мовчав, а місячний промінь раптом кудись утік.

Голубка перелетіла на тумбу трюмо й сіла на закритий патефон. Вона трохи почистила пір’їнки, а потім промовила:

— Мені справді час повертатися додому. Там на мене чекають друзі, адже в нас дуже важлива місія, і в кожного — особлива робота.

Дівчинка тяжко зітхнула, силкуючись стримати сльози, що знов навернулися на очі:

— Розумію… Це чудово — коли на тебе хтось чекає… Ось мені часом здається, що якби я раптом зникла, тітонька тільки раділа б… І де ж ти живеш?

— У Каштановому місті, в Шоколадному будинку на вулиці Шовковичній.

— Ой, як це казково і як чудово: шовковиця із шоколадом! — у здивованої Єви покруглішали різнокольорові оченята. — А той дім і справді шоколадний? Просто весь?..

— Ні, звичайно ж, він не по-справжньому шоколадний, — голубка весело засміялася. — Це добре відомий старовинний особняк, але їсти його не можна. У ньому розташувався дуже цікавий музей. Отам і живемо ми з друзями.

— Виходить, ти — музейна пташка?

— Так і є. А дім наш прозвали «шоколадним», тому що він коричневого кольору, до того ж оздоблення фасаду нагадує велетенські плитки шоколаду.

— Як же це все цікаво! — сплеснула руками Єва. — Ду-уже хочу побувати в цьому музеї! Тільки це, мабуть, неможливо… — дівчинка вже не могла стримувати сльози. — Навіть коли дядечко й тітонька возять мене давати концерти, вони того ж вечора вирушають додому.

— Ти мене врятувала, дівчинко, і тепер я теж хочу зробити для тебе щось добре…

— Дякую, це так приємно, — сором’язливо усміхнулась Єва.

— Отже, я допоможу тобі позбутися усіх твоїх страхів!

Дівчинка одночасно і зраділа, і розгубилася:

— Звісно, було б чудово… Але… Гадаєш, це можливо?..

— Маю одну ідею… Хоча я й не можу тут залишитися, зате… можу взяти тебе із собою! — голубка радісно залопотіла крилами. — Тож запрошую тебе в дивовижну мандрівку до Каштанового міста!

Сльози на Євиному обличчі миттю висохли:

— Невже це можливо?

— Звісно!

— І надовго ми туди поїдемо?

— Так, надовго… — голубка пильно подивилася на дівчинку, яку перспектива далекої подорожі, здавалося, нітрохи не злякала.

— Та я б залюбки… Мені дуже подобається те чудове місто. Там багато церков, парків і пам’ятників, там є широка річка, якою плавають кораблі, і Філармонія, де я даю концерти. Тільки… Розумієш, щойно я виходжу з дому — одразу гублюся… Що ж зі мною буде в чужому величезному місті?..

— За це не переймайся, бо я постійно буду поряд! — Дора перелетіла на люстру й знов почала на ній розгойдуватися.

— Так, але… Як же я залишу Бродманна?.. От якби можна було взяти його із собою!

Дівчинка замислено сіла за рояль. Як це не дивно, він жодним звуком не озвався, хоча саме зараз вирішувалася Євина доля, а отже, і його доля теж.

— Я вирішила, Дорочко, що не поїду в Каштанове місто. Не можу я залишити Бродманна. Пропаде він без мене…

Пальці піаністки легко пробігли пожовклою клавіатурою, звично обминаючи запалі клавіші. Але чудовий Вальс №7 до-дієз мінор Шопена, який завше відлітав у небо крізь відчинене вікно, зараз безпорадно впав на підлогу. Дівчинка завмерла: Бродманн уперше не творив музику разом із нею. Він мовби помер.

— Що з тобою, де ти? — злякано скрикнула Єва, й ледь почула здавлений стогін:

— Пташка має рацію, — задеренчав рояль. — Настроювач мені більше не допоможе… Мене зібрали 185 років тому в майстерні знаменитого фортепіанного майстра Йозефа Бродманна. А потім я досхочу помандрував світом. Ти навіть не уявляєш, Єво, скільки натхненних композиторів, скільки видатних виконавців протягом усіх цих років ділилися зі мною найпотаємнішими почуттями… Я пам’ятаю Фредеріка Шопена — тяжко хворого, змученого розлукою із коханою на ім’я Аврора*… Як пристрасно, до самозабуття, він грав цей вальс!.. Який же я тоді був молодий, сповнений надій і неймовірної сили… Але… Час невблаганний. Мені більше не допоможе настроювач. Не допоможе ніхто…

— Не мели дурниць!.. — втішно почала Єва, сподіваючись, як завжди, витягти друга з депресії, але всередині рояля несподівано почав наростати тріск, який змусив її завмерти на півслові.

Раптом у корпусі Бродманна ніби щось вибухнуло! І так потужно, що дівчинку відкинуло вбік, а голубку знесло з люстри. Крик розірваних струн, моторошний і багатоголосий — від прозорого передзвону до медвежого рику — гучною луною прокотився порожнім будинком. Пес надворі зайшовся у дзвінкому, хоча й хрипкуватому гавкоті, а дівчинка з жахом зазирнула під крило рояля.

— Що ти накоїв, як ти міг?.. — заридала вона, обіймаючи Бродманна.

— Тепер ти вільна, Єво, — проспівав той єдиною вцілілою струною. — Іди. І будь щаслива!

У розтягнутому светрику й улюблених джинсах Єва розгублено блукала будинком, збираючись у дорогу. Вона час від часу витирала сльози, бо у вухах і досі лунав прощальний сюрреалістичний акорд старого рояля. Дора ж туркотіла без угаву — і про щастя подорожувати, і про користь нових вражень.

— …До того ж ми не в Крóполь зібралися, і не на Аркóнові острови, а всього-на-всього в столицю Лікодонії, — підсумувала голубка.

— Так… — відгукнулася Єва й пробурмотіла, намагаючись себе заспокоїти: — І навіть не в ті небезпечні екзотичні країни, де багато диких звірів, змій і скорпіонів! — їх дівчинка бачила у телевізійних «Мандрах світом із Коком Поком», які просто обожнювала.

— Отож, — залопотіла крилами голубка. — Ось і не бійся!

Дівчинка тяжко зітхнула й неохоче зізналася собі, що таки ловить дрижаки. Це ж не жарти — вийти вночі з двору на вулицю! Раніше вона ніколи не зважилася б на такий подвиг. Але тепер усе було інакше. Звичний Євин світ перевернувся догори дриґом.

У дорожньому заплічнику вже лежало все найнеобхідніше: зубна щітка й паста, трохи змінного одягу, тітоньчині темні окуляри (для конспірації), плеєр із навушниками, томик віршів Газіма Гіжі (на той випадок, якщо вона якимось дивом навчиться читати), патефон і кілька улюблених платівок.

Без музики з цього старомодного механічного патефона дівчинка не уявляла свого життя, хоча в будинку було два комп’ютери, три ноутбуки, великий плазмовий телевізор і показний програвач із колонками.

Проте звуки з патефона були особливими: вони то випливали з шипінням, мов із піни морського прибою, то ніжно шелестіли, мов трава на луці, то виривалися завиванням вітру. Єві здавалося, що шумне обертання платівки й дотик до неї голки блискучого звукознімача відкривають портал у зовсім інший, таємничий запатефонний світ… До речі, вінілових платівок у до-мі була купа, і старих, і сучасних: дядечко зібрав цілу колекцію. Деякі з них Єва любила так сильно, що заслухала ледь не до дірок.

Заводився пристрій за допомогою знімної залізної ручки з симпатичним різьбленим навершям зі слонової кістки, і Єві страшенно подобалося її крутити. Щоправда, одного заведення пружини ледь вистачало, аби прослухати платівку з одного боку. Саме ця різьблена ручка та ще й візерунок із квіток настільки сподобалися дядечкові, що він купив старий патефон на «блошиному ринку», куди якось випадково потрапив. А потім за нагоди подарував його Єві — жартома, як сувенір. Звісно, він не очікував, що дівчинка буде так з ним носитися.

У складеному вигляді патефон нагадував невеличку дерев’яну скриньку зі шкіряною ручкою. Згори та з боків її прикрашав орнамент — гілочки з квітами й листям, а у верхньому куті малася спеціальна шухлядка для запасних патефонних голок. У цьому сховку, окрім голок, дівчинка зберігала одну особливу маленьку річ… Яку? Вона нікому й ніколи про це не говорила — навіть Бродманну.

Отже, Єва майже зібралася в далеку дорогу. Наостанок вона згадала про коробку з якимись папірцями, яку тітонька Клава зберігала в шафі. Після кожного концерту юної піаністки тітонька складала в коробку нові папірці. «Це твої гонорари, Єво, — одного разу обмовилася вона. — Коли їх назбирається більше, ми купимо тобі щось корисне. Наприклад, нову автівку дядечкові».

«Ну, якщо це моє, треба забрати, — вирішила Єва. — Тепер я сама собі господиня, тож щось корисне куплю самотужки. Ой лишенько, я ж ніколи в житті нічого не купувала! Чи ж я впораюсь?.. Ну, нічого, Дора мені допоможе», — і дівчинка переклала всі папірці з коробки в заплічник.

Вона востаннє піднялася на другий поверх — попрощатися з другом. Поблискуючи в місячному світлі, з-під крила Бродманна навсібіч стирчали порвані струни. Тепер не лишилося жодної цілої. Помітивши дівчинку, онімілий рояль несподівано усміхнувся — широко й доброзичливо. Ви бачили, як усміхаються роялі? А помічали, як вони невдоволено морщаться, якщо хтось торкається до клавіш брудними руками? А знаєте, як вони плачуть?..

Але Бродманн не плакав — можливо, щоб не засмучувати й без того засмучену Єву. І щоб вона, чого доброго, не передумала йти в бентежну невідомість.

Дівчинка сіла на круглий стільчик і, як завше, граціозно опустила руки на клавіатуру. Раптом вона енергійно заграла одну з їхніх із Бродманном найулюбленіших п’єс, щедро прикрашаючи її імпровізацією і натискаючи ногою на педалі, ніби нічого й не сталося. Щоправда, чули цю натхненну музику тільки вони з роялем — у глибині своїх душ. Збоку це нагадувало дивне «éтно»*, що складалося з рипіння педалей, вереску старезного стільчика, ритмічного постукування багатьох німих клавіш та дзенькання кришталевої люстри.

Здивована Дора довго пурхала над головою дівчинки, яка поринула в нечутну музику, й не наважувалася її перервати. Нарешті голубка стомилася й опустилася на тумбу трюмо біля запилених нот. Минула година, друга… А Єва, заплющивши очі й схлипуючи, все грала і грала — вже щось повільне й ніжне. Довго стримувані ридання от-от мали вирватися з її грудей, аж раптом… дівчинка рвучко зупинилася й витерла мокрі очі.

— Так, я знаю, — посміхнулася Єва стомленому Бродманну. Вона легенько поцілувала рояль, а потім так швидко скочила та збігла сходами вниз, що голубка ледь наздогнала її вже біля виходу.

— Що він тобі сказав? — поцікавилася Дора. — Відтоді, як струни порвалися, я не можу зрозуміти жодного його слова!

— Ну, взагалі-то це наш секрет, — пробурмотіла Єва, натягуючи довгий, безформний сірий плащ і закидаючи на спину заплічник.

— О, вибач…

Дівчинка вже взялася за ручку дверей, та раптом зупинилася й замислилася.

Річ у тім, що вона ніяк не могла запам’ята-ти назву містечка, у якому жила, — адже воно їй не подобалося й викликало якусь незрозумілу тривогу. Й адресу свою дівчинка так і не вивчила. А тому не виходила з дому без мобільного телефона, за допомогою якого, просто натиснувши червону чи синю кнопку, можна було покликати тітоньку або дядечка. Ще дівчинка носила в кишенях папірці, на яких було написано все, що необхідно знати поліціянту, аби повернути її додому — на той випадок, якщо вона загубиться, а телефон виявиться розрядженим.

Що ж їй робити тепер? Залишитися без мобільника — страшно… Але після нетривалих вагань Єва рішуче вивалила на столик біля вхідних дверей весь вміст своїх кишень: мобільний телефон, папірці з домашньою адресою і ключі від хвіртки.

— Ось тепер я знаю, як це — палити мости… — тяжко зітхнула дівчинка.

Вони з голубкою тихенько вислизнули з дому. Ґанок освітлювала тьмяна лампочка. Єва хазяйновито замкнула дім, а ключ поклала під килимок. Десь за рогом забряжчав ланцюг і заскиглив пес, тож дівчинка пірнула в пітьму: дорогу до будки вона знаходила навіть із заплющеними очима.

— Ох ти, Курáю, мій дорогенький… — примовляла Єва, присівши перед песиком, який крутив хвостом. Вона дістала з кишені пакуночок зі смаколиками, які навмисне приберегла, — надкушену вчорашню котлету й варене куряче крильце.

— Смачно, але мало… — задоволено плямкаючи, пробурчав пес. — Однак, як мовиться, і за те спасибі…

— Тепер і цим тебе ніхто не пригощатиме… — погладжуючи волохатого друга, сумно зітхнула дівчинка. — Їду я звідси, в Каштанове місто.

Бідолашний ледь не вдавився.

— Ти… залишаєш мене?.. — хрипко вискнув песик. — Ой лишенько! Тепер точно здохну — від голоду й туги… Хіба про таку долю я мріяв цуценям? Хіба думав, що все життя просиджу на ланцюзі?..

— Цуценям ти загинув би на морозі, якби я тебе не підібрала. Авжеж, тітонька не дозволила тримати собаку в будинку, зате ти маєш теплу будку…

— Та хай їй трясця, цій в’язниці! Тільки й радості було всі ці жахливі п’ять років — з тобою поговорити. Лише заради тебе я і стеріг цей великий дім і цей сад… Усе пропало! Тут мені й смерть…

Курай згорнувся калачиком і поклав сумну морду на лапи, навіть гостинців не доїв. А над ним загойдалося гілля яблуні й почулося туркотіння:

— Уже друга по півночі, маємо поквапитися!

— Зажди, — дівчинка рішуче відстібнула залізний ланцюг від нашийника пса. А на здивований вигук голубки відповіла: — Так, Курай поїде з нами в столицю Лікодонії! Сподіваюся, ти не проти?

— Звісно, не проти! Не переношу, коли тварини страждають, — стрепенулася Дора. — Щоправда, тепер у Білій залі буде справжній зоопарк… А ще — хтозна, як поставиться до новачка гонористий улюбленець Мелісинди?.. — тихенько протуркотіла голубка загадкові слова, але Єва їх не почула, бо, відчайдушно метляючи хвостом, на неї накинувся звільнений Курай. Він заходився лизати дівчинці руки й обличчя і навіть загавкав від захвату, проте Єва швидко його заспокоїла:

— Тс-с-с! Ми ж утікаємо звідси, як шпигуни! Слід дотримуватися конспірації…

Висолопивши язика й хекаючи, Курай замовк і слухняно закивав. Дівчинка рушила до хвіртки, а волохатий собака задріботів поряд, збуджено бурмочучи:

— Ось побачиш, як я тепер подобрішаю… Я ж такий злий був, бо на ланцюзі сидів. А тепер — нарешті воля!

Голубка підбадьорювала дівчинку, сидячи в неї на плечі. Єва, мов уві сні, відчинила ковану хвіртку. Мить — і за її спиною клацнула засувка, і вони втрьох опинилися на безлюдній нічній вулиці, ледь освітленій тьмяним ліхтарем.

І тут сталося саме те, чого Єва боялася найбільше: знайомий моторошний жах почав стрімко підбиратися до її серця, і воно шалено закалатало. А ще запаморочилося в голові та стислося горло.

Єва стягнула заплічник, але дихати легше не стало. Її руки безпорадно повисли, у животі ніби почалося повстання й захотілося в туалет. Ослабла рука за звичкою потягнулася туди, де завжди лежав рятівний мобільний телефон. Тільки тепер кишеня була порожня — ні мобільника, ні ключів. Назад у двір, за високу кам’яну огорожу, потрапити не вдасться. Вона ж сама «спалила мости». Вороття не було…

Напад паніки звалив Єву з ніг; ще жодного разу він не був таким сильним. Щільна хмара хисткої імли пульсувала, мов в’язка трясовина, огортаючи її тіло й душу. І була в цьому винна зовсім не осіння ніч. Теплі осінні ночі Єва дуже любила — з їхніми п’янкими пахощами, тріпотінням метеликів і мерехтінням зірок, якими дівчинка могла милуватися годинами. До неї підступила та хистка темрява, від якої хололо серце і яка часом переслідувала її навіть серед білого дня. Ось і зараз лиховісні безформені істоти із тієї трясовини зусібіч потягнули до дівчинки свої потворні кістляві руки. Але раніше вони ніколи не підходили так близько.

Єві хотілося відчайдушно кричати й кликати на допомогу, але зі стиснутої горлянки вирвалося лише кволе хрипіння. Заплющивши очі й судомно стиснувши кулаки, вона скорчилася на землі. Дівчинка ледь чула нестримний гавкіт Курая, що гасав і стрибав навколо, і ледве вловлювала, що голубка ляскає крилами в неї над головою, атакуючи лиховісних чудовиськ.

Єва відчула себе перетягнутою струною, яка ладна ось-ось порватися. Ось-ось… Аж раптом… У її затуманеній свідомості залунала «Фантазія-експромт» Шопена й виник образ Бродманна. «Він же зовсім поряд, лише руку простягнути — у тітоньчиному домі на другому поверсі… Він точно знає, що зі мною трапилося лихо…» — ця думка стала наповнювати душу дівчинки теплом.

Фантазія змінилася вальсом[4], далі зазвучала мазурка. Широко й приязно усміхаючись, рояль поступово заполоняв свідомість дівчинки, витісняючи несамовитий панічний страх. Її подих став вільнішим, серце заспокоїлося, розтиснулися кулачки. Блаженний спокій розлився по тілу. Хистка імла зі зловісними істотами, що зіщулилися до якихось жалюгідних потвор, схожих на павучків і тарганців, безслідно щезла, — мовби й не було цієї мари. Криза минула.

Блаженно всміхаючись, Єва лежала на спині перед зачиненою кованою хвірткою. До неї поверталися звуки й запахи навколишнього світу. «Яка ж прекрасна Лікодонія… — раптом прийшла думка до дівчинки. — Квітучі луки й скелясті пагорби, родючі лани й бурхливі потоки, старовинні міста й приязні села — і на кожному кроці чекають дивовижні пригоди…»

На долонях вона відчула дотики теплого мокрого язика Курая і повільно розтулила повіки. Сріблястий Місяченько мелодійно жебонів, немов наспівував колискову, а його промінь ніжно погладжував мокре чоло та скуйовджене волосся Єви:

Чим я віддячу за щастя тремке і безмежне
з раннім дощем принести тобі подих весни,
чим відплачу за відраду пройти обережно
між твоїх вій, де заплутались мрії та сни…

— Нині осінь, між іншим… — прошепотіла Єва. — То це ти прогнав чудовиськ?..

— Ми всі постаралися… — озвався Місяченько.

— Авжеж, добряче постаралися… — стомлена Дора сиділа на тітоньчиному паркані й поправляла дзьобиком настовбурчене пір’я. — Бідолашна моя дівчинко… І давно тебе переслідують слуги Бýнгара?

— Чиї слуги? — здивувалася Єва. — Ніколи про таких не чула, навіть від Кока Пока… — вона трохи помовчала. — Так, давно — скільки себе пам’ятаю…

— Які ж огидні, мерзенні, злющі тварюки! — загарчав пес. — Та як вони сміють нападати на тебе? Звідки вони взагалі взялися?

— Ох, не знаю, — Єва підвелася й зібрала у хвостик довге волосся. Над нею кружляли кілька темних метеликів, один з них ударився об вухо. А інші дрібні довірливі створіння зібралися в живу хмаринку навколо ліхтаря, монотонно б’ючись об нього крильцями. — Доро, ти розповіси мені детальніше про того Бунгара та його слуг?

— Якось розповім. Тобі вже краще? Можеш іти?

— Так, можу, — дівчинка розправила плечі, вдихнула на повні груди напоєну квітами свіжість і вигукнула: — Як хороше! Яке ж це щастя — нічого й нікого не боятися, вільно ходити світом удень і вночі!..

— А ще ліпше ходити світом у супроводі вірного пса, — привітно вищирився Курай, метляючи хвостом.

Голубка стрепенулася й здійнялася в повітря, а дівчинка натягнула заплічник і рушила за нею. Місяченько світив Єві під ноги, а песик дріботів поряд, те й діло до чогось принюхуючись. За довгі роки дівчинка вивчила кожен кущик і кожен камінь на доріжці до парку, проте вночі вона йшла тут уперше. Дивовижно, як змінюється знайома місцевість, ледь смеркне, якими таємничими стають стіни будинків і громаддя крон високих дерев!..

Ось і арка, над нею — ще один тьмяний ліхтар. Знайомий вхід до парку нині нагадував портал, що веде в інший вимір. У Єви знову частіше забилося серце, але не від страху. Її охопило відчайдушне бажання назавжди порвати з колишнім життям і з головою поринути в щось нове й прекрасне — поки що невідоме, а тому особливо привабливе.

⁴  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Вальс №5 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3.
Хтось із сюрпризом, мацибарці
й інші дива в історичному парку

Мандрівники йшли парковою алеєю. Здавалося, обабіч неї зачаїлися нічні примари — не злі, а досить приязні — і з цікавістю спостерігають за незваними гостями. До фонтана залишалося кілька хвилин ходу. Хоча ліхтарі тут узагалі не горіли, місяць дарував достатньо світла, щоб не спіткнутися, і друзі спокійно теревенили.

— Тримати на ланцюзі п’ять років, наче якогось дворака!.. — скрушно мотав головою Курай. — І кого? Мене, собаку-компаньйона, практично джентльмена!

— То ти, значить, високої породи? — уточнив Місяченько.

— Ну, не те щоб дуже високої… Але десь п’ята частка точно є… — гордовито вищирився Курай. — Завдяки мамчиній родині… До речі, це від неї я успадкував любов до пригод та дух авантюризму.

— Це добре, — зауважила голубка. — Трохи авантюризму в таких мандрах, як у нас, не завадить.

Пес відбіг убік, підняв лапу й «помітив» калиновий кущ.

Зненацька в темряві почувся тріск, і хтось тяжко зітхнув — та так потужно, що Єва відчула на обличчі легкий вітерець. Друзі нерішуче зупинилися й завмерли. А звідкілясь із пітьми почувся глибокий чоловічий голос:

— Джентльмени, між іншим, посеред паркової алеї не дзюрять.

Сріблястий промінь жваво потягнувся туди, звідки лунав голос, і в місячному сяйві друзі розгледіли обриси величної двометрової статуї на невисокому постаменті.

— Та хто ти такий — зауваження робити? — загарчав пес. — Теж мені, учитель знайшовся…

— Що ж, дозвольте відрекомендуватися! Я — визначна пам’ятка культури! До речі, мої світлини на повний зріст можна знайти в кожному путівнику Лікодонії. А навчити й справді багато чого можу: як-не-як, уже сто років тут мешкаю…

— А я тебе знаю! — Єва підійшла ближче. — Ти — «Безрукий пан Хтось».

Пес заходився обнюхувати постамент, а Дора сміливо вмостилася на мармурову голову з розкішною чуприною й бородою до пояса.

— На жаль, так і є… — сумно зітхнув пан Хтось, рухаючи головою й плечима та розминаючи м’язи спини, які аж потріскували. Рук він справді не мав — самі плечі, а тіло було загорнуте в довгу мармурову тогу, з-під якої визирали стопи в тонких сандаліях. — Тільки прошу на мене не гидити, — ввічливо звернувся він до голубки.

— Гаразд, не буду, — зі сміхом воркнула Дора. — Як ся маєш?

— Непогано. А твоє крило, бачу, зажило.

— Так! Про мене подбала одна чудова дівчинка, — Дора підморгнула Єві, яка здивовано запитала:

— То ви знайомі?

— Віднедавна, — відповіла голубка. — Мало хто з людей здогадується, що в цьому старому парку іноді відбуваються неабиякі дивовижі. Уяви собі, вони впливають на історію всієї Гріандії!..

Єва здивувалася ще більше, а Курай поцікавився:

— Звідки кликуха така дивна — Хтось?

— Це тому, — чемно пояснила мармурова статуя, — що вчені так і не змогли з’ясувати, хто я — Зевс чи Посейдон. Хоча силу-силенну симпозіумів збирали: адже я дуже цінна статуя, — пан Хтось із гідністю задер підборіддя, і Дора ледь не звалилася. — От якби лишень я мав руки… — статуя схлипнула. — Усе одразу стало б зрозуміло!

— А як твої руки допоможуть з’ясувати, хто ти такий? — поцікавилася Єва.

— Дуже просто! Якщо в руці блискавка, то я — Зевс, а якщо тризубець — Посейдон. Ох, якби ж хто-небудь допоміг мені повернути руки!

— Значить, тобі ще можна допомогти? — пробринів Місяченько. — Як же їх повернути?

Статуя неквапно заговорила глибоким голосом:

— Кілька століть тому вандали, які хотіли знищити все цінне й гарне в цій країні, вкинули мене в озеро — отам, неподалік від замку. Я так ударився об дно, що мої чудові мармурові руки відломилися. Добре, хоч голова не відпала — то було б уже зовсім кепсько. Але я так гепнувся головою об каміння на дні, що геть-чисто забув, що зі мною раніше відбувалося. Забув навіть власне ім’я! На щастя, років зі сто тому вчені дістали мене з озера та встановили на цей постамент.

— Чому ж вони не дістали також і руки? — прогарчав Курай. — Може, заникали?

— Навіщо?..

— Ну, задля якихось експериментів…

— Та ні, просто не знайшли. І це не дивно… До речі, деякі вчені вважають і озеро, і старий замок аномальними зонами. Наприклад, з озера часто з невідомих причин зникають човни й катамарани. Хоча я впевнений, що у випадку з човнами — жодної містики… — пан Хтось сумно посміхнувся. — Ви ж самі бачите, що алея не освітлена та й охорона тут нікудишня. А от зі мною справді без містики не обійшлося. Мабуть, лише я сам зможу свої руки знайти. Ет, якби ж мене хто-небудь оживив! Хоча б на пів годинки! — і статуя тяжко й шумно зітхнула.

— А хіба ти вже не ожив? — справедливо зауважила Єва. — Якби ні — хіба розмовляв би з нами?

— Ожив-то ожив, але ж не цілком. Головою і плечима ворушити можу, а з постаменту злізти — дзуськи: тіло нижче пояса не слухається. А спина свербить! — ох, несила терпіти… Почухаєте мені спинку, га?.. — і статуя так жалібно скривилася, що друзі перейнялися співчуттям.

Дора з Кураєм знайшли в кущах довгу палицю. А дівчинка зайшла за скульптуру й заходилася човгати палицею по мармуровій спині.

— Ох, як хороше… — статуя замружилася від задоволення. І раптом пан Хтось гучно охнув і з тріском заворушив ногами: — Яке щастя! — вигукнув він. — Нарешті повністю відчуваю своє тіло — навіть пальці на ногах!

Раптом він відірвав підошви сандалій від постаменту й зістрибнув на землю. На очах у вражених друзів мармурова статуя стрімко перетворювалася на справжнього чоловіка з плоті й крові — хоча такого двометрового бородатого велетня з величною статурою і в довгому білому вбранні серед звичайних городян годі й шукати.

— Я все зрозумів! — радісно підскочив пан Хтось. — Щоразу після того, як сторож витирає з мене голубиний послід — я вам не дорікаю, люба, — велетень ледь вклонився Дорі, — верхня частина мого тіла набуває здатності ворушитися (певна річ, я це роблю, коли мене ніхто не бачить). Виявляється, якщо добряче потерти мені спину, то я цілком оживаю! Цікаво, чи надовго?..

— Ось і дізнаєшся, — забринів Місяченько. — А зараз не гаймо часу: нумо до озера, мерщій!

І друзі подалися вглиб парку вузькою стежиною, ледь помітною в темряві.

— Ох, яке ж усе тут занедбане… — продираючись крізь чагарники, засмучено пробурмотів пан Хтось.

— На жаль, так і є, — погодилася Єва. — Дядечко розповідав, що колись парк був улюбленим місцем відпочинку городян, а останніми роками швидко занепадає. Навіть екскурсії в замку проводять лише на великі свята.

— Тому що ледащо і нетямущє… Якби бажання — парк був би серед найвідвідуваніших місць Гріандії! Ось, наприклад, бур’яни — хіба важко їх скосити?.. До речі, коли мене сто років тому дістали з озера, цим самим шляхом везли на підводі, запряженій кіньми. Е-ех, у ті часи дорога була широкою, доглянутою, нею їздили ошатні карети, бо господарі замку полюбляли пишні бали й урочисті церемонії. Ах, «срібний вік»!.. Які тоді були вишукані манери!.. Повз мене центральною алеєю ходили парами елегантні пани й пані з мереживними парасольками. А скільки пікантних моментів доводилося спостерігати, коли сутеніло!.. Здається, я зараз почервонів.

Щоб Курай не поранився, Єва взяла його на руки. Її одяг весь час чіплявся за кущі, й дівчинка раз у раз зупинялася, аби відчепити джинси або плащ від колючок. А пан Хтось статечно собі прямував, хоча його довга тога й борода, що сягала пояса, теж чіплялися за кущі, а у своїх тонких шкіряних сандаліях він ступав по землі, можна сказати, босоніж.

— Оце так дивина… — задумливо промовила дівчинка. — Стільки разів проходила повз тебе і навіть не здогадувалась, що ти можеш перетворюватися на справжнісіньку людину! Ну, хіба що велетенського зросту.

— Воно начебто так, але не зовсім… Дійсно, зараз я схожий на звичайну людину, але ж можу та-а-аке-е, що вам і не снилося!.. — велетень загадково гмикнув. — Тож вважайте мене справжнісіньким суперменом.

Невдовзі стежка вивела друзів на втоптану доріжку — то був туристичний маршрут від фонтана до озера й замку. Уздовж доріжки де-не-де маячили ліхтарі, проте без жодного зблиску світла — так само, як і на парковій алеї.

Друзі наблизилися до озера. Воно ніби дрімало, уздовж берега шелестів очерет. Ця частина історичного парку була горбистою, а доріжка розходилася у два боки. Одна стежинка вела до вершечка найближчого невеликого пагорба, над яким стриміла опора канатної дороги, а інша — прямувала до маленького причалу, біля якого на воді погойдувалися човники й катамарани. Відшукавши витоптане місце в заростях очерету, пан Хтось замислено схилився над водою:

— Скільки ж довгих років я провів отут, на дні… Навіть згадувати боляче.

Велетень узявся розминати м’язи, а Курай сміливо заліз у прохолодну воду й трохи поплавав. Тим часом голубка накручувала кола над озером, а сріблястий промінь нишпорив його поверхнею.

Пес вибрався із води й обтрусився. Пан Хтось усе ще тренувався, по черзі піднімаючи зігнуті в колінах ноги.

— Виробнича гімнастика? — незлостиво вищирився Курай. — Між іншим, я добре плаваю. То, може, стану тобі в пригоді?

— Дякую, друже, але ні. По-перше, треба бути підводним плавцем, по-друге, — мати надзвичайну силу.

Дора протуркотіла:

— Озеро величеньке… Ти пам’ятаєш, де саме тебе в нього жбурнули?

— Звісно, ні. Однак пам’ятаю, звідки мене витягли!

— На жаль, — пробринів Місяченько, — мій промінь не зможе дістатися дна, щоб допомогти тобі в пошуках.

— А й не треба! Коли я в людській подобі — то і руки мої оживають. Мабуть, зараз шукають мене в тих темних водах… Хоча… Найімовірніше, вони чимось привалені, бідненькі… Бо інакше вже припливли б до мене.

— Отже, можуть учуяти тебе здаля? — здивувався Курай. — Хіба вони мають настільки чуйні носи?

Дора засміялася:

— Руки з носами?.. Сальвадор Далі зацінив би!

Велетень дещо роздратовано знизав плечима:

— Щось таке верзете… Хіба мої руки — потвори?.. Так, ми одне одного відчуваємо, але ж не за запахом. О-о-о!.. — Пан Хтось помітив, що місячний промінь освітив якийсь загадковий предмет посеред озера, і зацікавлено примружився: — А що це там таке, на камені?..

— То русалка! — відповіла Єва. — З риб’ячим хвостом і довгим волоссям. Я її бачила, коли з дядечком каталася на канатній дорозі. Вона така само мармурова, як і ти — до того, як ожив.

— І така ж самотня, — глибоко зітхнув велетень. — Шкода, зараз немає часу познайомитися… Та годі вже теревенити! — пан Хтось трухнув головою і згрупував м’язи. — Побажайте мені удачі… — він трохи розігнався та спритно пірнув униз головою — тільки й майнули великі стопи в шкіряних сандаліях.

Велетня не було десь пів години, і друзі вже почали непокоїтися. Аж ось на поверхні озера з’явилася бородата голова, і всі з полегшенням видихнули.

— Дивіться! — показала пальчиком Єва. — Він уже з руками і щось у них тримає!

Справді, пан Хтось розмашисто гріб до берега мускулястими руками. Нарешті він вийшов із води, і мандрівники побачили…

Цікаво, чи ви зможете здогадатися?.. Тож — блискавка чи тризубець?..

Пан Хтось почав емоційно розповідати:

— Не дивно, що люди не змогли знайти мої руки… Я мав рацію — їх привалило камінням. Таким величезним, що пересунути його під силу хіба що супермену. Між іншим, — пан Хтось самовдоволено посміхнувся, — я це зробив лише ногами.

Стрибаючи по його широких плечах, голубка зацікавлено розглядала рельєфні біцепси:

— А чи міцно руки тримаються?

— Ще б пак! Тепер уже точно не відпадуть, бо без мене вони неабияк намучилися… Це ж не жарти — пролежати без пуття кілька століть на дні озера, та ще й під камінням! А як я настраждався без них!..

— Що ж, — залопотіла крилами Дора, — час розкрити таємницю: то ти Зевс чи Посейдон?

Друзі затамували подих, а Курай навіть вискнув: усім було дуже цікаво нарешті про це дізнатися! Та велетень розгублено глянув на довгі іржаві предмети, які тримав у руках:

— Здається, що все-таки я — пан Хтось…

Річ у тім, що в правій руці був тризубець, а в лівій — блискавка!

— Гібрид, значить, — гигикнув пес.

— Така примітна культурна пам’ятка, що мимоволі запам’ятаєш, — зауважив Місяченько.

— Так, — погодилася Єва, — оце сюрприз!

— Та я і сам здивований не менше за вас… Зате як зручно тепер буде самому собі спину чухати! — широко всміхнувся пан Хтось. — А потім я гулятиму нічним парком та лякатиму дядьків, які внадилися красти човни й катамарани.

— Може, сторожа в парку більше й не треба? — поцікавилася дівчинка.

— Як це не треба! Хто ж буде з мене голубиний послід витирати?

Немов схаменувшись, Дора тривожно заляскала крилами:

— Ми дуже раді, пане Хтосю, що змогли тобі допомогти. Проте зараз ми дуже поспішаємо. Та ще й до салону краси зайти потрібно…

Єва зібралася запитати, до чого тут якийсь салон, але цієї миті в неї над головою просвистіла блискавка.

— Ой, вибачте, — зніяковів велетень і гримнув на власні руки: — А ну, цить! Невже геть забули гарні манери?.. Ти бач, як здичавіли за довгі роки бездіяльності…

Справді, руки без упину крутили блискавку та тризубець. А ще раз у раз одна рука тицяла в іншу свій символ влади і починала бешкетувати: хапала все, до чого могла дотягтися, чухала голову господареві, смикала довгу бороду та пхала пальці в ніс.

— Схоже, щоб прийти до тями, їм потрібен час, — тяжко зітхнув велетень. — До речі, куди це ви поспішаєте?

— У Каштанове місто, — гордовито відповів пес.

— Отакої! — здивувався пан Хтось. — Я думав, ви на прогулянку вийшли, а виявляється — аж до столиці…

— Ось тільки… — захекав Курай, — як ми туди дістанемося?

— Справді, — Єва замислилася. — Доро, навіщо ми прийшли в цей парк? Звідси ж нема дороги до Каштанового міста.

— Як це, нема дороги? — заперечив пан Хтось. — Завжди була, до того ж дуже зручна. Та чи є у вас алмазний пилок?

— Звісно, він завжди зі мною, — озвався Місяченько. — Найвищого ґатунку!

Дівчинка й Курай здивовано перезирнулися.

— Ох, — зітхнула Єва, — у мене вже голова йде обертом від цих незрозумілок!

— Так нечесно, — пробурчав пес. — Ви приховуєте щось цікаве, а ми з Євою досі не в темі…

Голубка протуркотіла:

— Я сама лише недавно «в темі», бо в цьому особливому парку зустріла нових друзів. Потерпіть, скоро ви теж дещо дізнаєтеся. А тобі, — вона звернулася до Єви, — слід швиденько відвідати салон краси.

— Як це? Таж зараз ніч — усе зачинено!

— Хіба я говорю про звичайний салон? Цей працює саме вночі.

Голубка перелетіла на дерево, що розкинуло напівзасохлі гілки над озером, і заходилася гучно гугукати. Раптом очерет зашелестів і заколихався. Місяченько залив його сріблястим світлом, і здивована Єва побачила… витончені постаті, які виступили з-за високих стебел! Курай почав бігати берегом і гарчати.

— Не бійтеся, — голубка весело залопотіла крилами. — Ви маєте знати, що в цих очеретах живуть надзвичайно талановиті створіння…

— До того ж добрі й розумні, — додав пан Хтось. — Ми, статуї цього парку, вже давним-давно знаємо, що в очеретах живуть мацибáрці.

— Хто-хто? — здивувалася Єва, а собака вискнув.

— Ма-ци-бар-ці, — повторила Дора. — Найкращі в Гріандії майстри краси! Удень вони сплять, а вночі — прокидаються і тільки й мріють про те, щоб комусь зробити зачіску й пошити дизайнерський одяг.

Пан Хтось задумливо мовив:

— Якби люди про це знали, ночами в парку було б повно відвідувачів — ні пройти, ні проїхати!

— Може, це й на краще, що не знають? — зауважив Місяченько. — Кому потрібно, щоб життя цілого міста перевернулося догори дриґом? Якщо люди будуть чепуритися та вбиратися вночі, то, звісно, після цього ніхто не лягатиме спати. Усі почнуть вештатися — хто в гості, хто на танці; навіть театри працюватимуть уночі.

Поки Місяченько так собі міркував, очерет шелестів і колихався, бо з нього виходили й виходили мацибарці: багацько приязних, струнких чоловіків і жінок невеликого зросту — десь метр.

Їхні брючні костюмчики мали незвичний крій і різноманітне оздоблення — вирізи на колінах, ліктях і плечах, вставки з мережива, прикраси з бісеру та стрічечок. Поверх костюмів були одягнені фартухи з численними кишеньками, з яких виглядали коробочки, флакони та ножиці. Чоловіки й жінки мали оригінальні короткі стрижки із залакованими локонами-спіральками, що стирчали на всі боки. Єві здалося, що те волосся пофарбоване в різні кольори й припудрене чимось блискучим — хоча розгледіти все як слід у місячному світлі було важкувато.

Так, мацибарці виглядали дивно, але не менш дивними виявилися їхні помічники: з озера вибралася ціла родина бобрів! Усі були в жилетках — і двоє дорослих, і п’ятеро малих. На березі малюки почали гру. Вони кумедно перекидались через голову, пробували на зуб різні палички та по-доброму жартували один з одним. Бобер і бобриха гукнули нашим друзям: «Привіт!» і заходилися поратися в очереті.

Мацибарці теж привітали мандрівників — увічливо, приємними спокійними голосами. Один із них — напевне, «головний» — поцікавився:

— Сподіваємося, сьогодні ви всі — наші клієнти?

— Ні, друзі мої, — відповіла Дора. — Ми поспішаємо, тому тільки дівчинка. І — тільки найнеобхідніше: нова зачіска і, звісно, щось треба зробити з цим жахливим плащем.

— Шкода, — дружно зітхнули мацибарці, а «головний» шанобливо вклонився Єві:

— Будьмо знайомі: Яромил.

— Дуже приємно, я — Єва.

— Прошу сюди ваш верхній одяг…

Дівчинка слухняно стянула заплічник і довгий сірий плащ, який віддала галантному Яромилу, а той передав його групі дівчат. Єва вирішила, що це закрійниці, бо одна з них одразу ж узялася знімати з дівчинки мірки.

Яромил змахнув рукою — і бобер з бобрихою витягли з очерету на берег столик, плетене крісло та чималеньке дзеркало. Біля столика згуртувалися закрійниці та кравці, а Єві ввічливо запропонували сісти в крісло.

— Це довго триватиме? — поцікавилася дівчинка.

— Вважаю, на зачіску можна було б витрачати набагато менше часу, — відповів Яромил, — але ж бобренята завжди всіх затримують!

— Ну, тоді я дістану плеєр. Поки ви працюватимете, послухаю свою улюблену фортепіанну музику. До речі… Ви ж не обріжете моє волосся? — раптом захвилювалася дівчинка. Хоча короткі стрижки мацибарців — з локонами-спіральками, що ледь тремтіли при кожному русі — їй загалом подобалися, сама такої зачіски вона нізащо не носила б.

— Ну що ви! — заспокоїв її Яромил. — Ми зазвичай узгоджуємо з клієнтом настільки суттєві зміни в образі. Хоча — бувають і винятки… Але вас це жодним чином не стосується! — трохи загадково додав він. — Отже, які у вас побажання щодо зачіски й одягу?

Голубка втрутилася в розмову:

— Усе дуже просто: наше побажання — повна протилежність тому, що є зараз.

…Напівлежачи, Єва дивилась у зоряне небо й посміхалася від задоволення, а в її вуха линуло скерцо Шопена[5]. Десятеро мацибарців, обступивши дівчинку, швидко й вправно щось витворяли з її волоссям. Місяченько намагався забезпечити «салон» гарним освітленням; один з кумедних бобренят змішував якісь таємничі інгредієнти, виготовляючи особливий засіб для фарбування волосся, а двоє інших малюків робили дівчинці масаж рук, втираючи в шкіру духмяну мазь. Єва вперше в житті опинилася в «салоні краси» й досі навіть не здогадувалася, що це так приємно. Раптом перед її обличчям виникла мордочка Курая, який здивовано заскиглив:

— Ого! Та ти ж тепер сама на себе не схожа! Це просто… жахливо…

Єва вимкнула плеєр і зняла навушники, бо трохи занервувала. Голубка протуркотіла:

— Не хвилюйтеся! Нова зачіска протримається недовго, і скоро волосся стане таким, як було.

— А мені подобається, — з усмішкою схилився над кріслом велетенський пан Хтось.

Єві несила було дочекатися, аби побачити, що там наробили мацибарці. Боковим зором вона лише вловлювала миготіння бігудів, пензликів, баночок і тюбиків.

— Зате плащик — просто диво! — дзявкнув Курай.

І справді, дивні майстри вже майже дошили новий Євин плащ. Крім кравецького начиння, на столі були розставлені баночки з фарбами й пензликами. А великі бобри разом із двома малятами-бобренятами метушилися навколо мацибарців-кравців і вчасно подавали їм то нитки, то ножиці, то фарби.

Як ви гадаєте, скільки часу тривала процедура перетворення дівчинки?.. Усього десять хвилин! І ось уже ошелешена Єва в новому образі завмерла перед дзеркалом, а її друзі роти пороззявляли від захвату.

Сірий безформений плащ перетворився на модне приталене картате пальтечко завдовжки до колін, з глибокими кишенями й великим елегантним каптуром. А на голові в Єви тепер височіла копиця кучериків, мовби розвіяних вітром! Точно визначити їх колір уночі ніхто б не взявся, проте він, вочевидь, відрізнявся від попереднього.

— Неземна краса… — захоплено прошепотів Місяченько.

Мацибарці та їхні бобри-помічники теж були задоволені результатом. Вони весело перемовлялися, зусібіч оглядаючи Єву.

— Майте на увазі, — взявся до пояснень Яромил, — що зміна зачіски — тимчасова, а от пальто залишиться таким назавжди. Для одягу ми використовуємо фарби, які не змиваються і не тьмяніють. До того ж просочуємо тканину особливим розчином, і тепер пальто, можна сказати, вічне: не вилиняє, у воді не потоне і навіть у вогні не згорить. Дуже практично! Можна навіть у спадок його передавати. Тим більш, фасончик — класичний, із моди ніколи не вийде. Проте для завершення образу дечого бракує… — Яромил насупився й з докором глянув на двох дівчат, які стояли поряд (до слова, на них були оригінальні костюмчики з мереживними вставками на колінах і ліктях).

— Так-так, як же це ми забули! — заторохтіли дівчата й побігли до горобини, що росла неподалік.

З нижніх гілок вони позривали стиглі ягоди та спритно нанизали їх на нитку. Урешті-решт вийшло довге намисто. Дівчата принесли прикрасу «головному», а той урочисто одягнув її Єві на шию.

— Дякую, щиро дякую… — з розгубленою посмішкою бурмотіла дівчинка, потискуючи маленькі долоньки мацибарців і мокрі лапки бобрів.

— Нам уже час, — поквапила її голубка. — Ох, як же ми запізнюємося!

— Я готова, — Єва натягла заплічник і взяла на руки песика. — Куди йти?

— На канатну дорогу.

— Ой, як здорово! Я так мріяла ще хоча б разок на ній покататися! — зраділа дівчинка, аж раптом її охопили давні страхи: — Тільки… Я ж не загублюся, правда? Друзі, ви ж увесь час будете поряд, чи не так?

— Звісно, я ж обіцяла, — залопотіла крилами Дора.

— І ти ще сумніваєшся! — ображено загавкав пес. — Я тебе ніколи не залишу!

Місяченько нічого не сказав — лише тяжко зітхнув. Правда в тому, що понад усе на світі він бажав бути завжди поруч із дівчинкою, — але ж немилосердні закони природи!..

⁵  За допомогою цього QR-коду можна почути Скерцо №1 Фредеріка Шопена. Зауважте, що аудіозаписи чотирьох скерцо Шопена, на які є посилання в цій книжці, зроблені у вересні 2013 року в рамках програми «Brodmann day» на «живому» концерті в столичному Будинку актора, з вдячними глядачами та реальним диханням зали. І ось що цікаво: в той день Андрій Луньов грав на справжнісінькому сучасному роялі Brodmann! До того ж — на новенькому чорному роялі…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4.
Секретний шлях до Каштанового
міста й «Симфонія бурі»

Песик зручно влаштувався в Єви на руках, і друзі рушили вздовж озера в супроводі мініатюрних мацибарців, модних і ввічливих, та родини бобрів. П’ятеро малюків знову почали пустувати — перекидатися через голову й фехтувати на паличках. Велетень крокував попереду: його руки досі безладно крутили блискавку й тризубець, і пан Хтось переймався, щоб вони часом когось не зачепили.

Второваною стежкою мандрівники без особливих пригод дісталися вершини найближчого пагорба. Єва трішки захекалася, а ось мацибарці й бобри — навіть малюки — анітрохи не втомилися.

Друзі опинилися на невеличкому майданчику, де була розташована станція канатної дороги. Навпроти приміщення машиніста, де знаходився пульт керування всіма механізмами, стояв кіоск, у якому туристи на свята купували воду, бутерброди та морозиво. Зараз, певна річ, усе було замкнене. А на краю майданчика, ніби очікуючи пасажирів, легенько похитувалась прикріплена до троса кабінка з напіввідчиненими дверцятами: простенька, зате простора — з вікнами без шибок, високими бортами й складаними пластмасовими сидіннями.

Місячний промінь зацікавлено пробігся замкненими дверима та тьмяними віконцями будки машиніста й зупинився на маленькій відчиненій кватирці. Велетень докірливо похитав головою:

— Ну я ж вам казав, що в парку скрізь безлад! Хіба ж можна залишати відчинені кватирки на таких важливих стратегічних об’єктах?..

Бобер з бобрихою забуркотіли, теж обурені цим недбальством, а от Дора задоволено промовила:

— А нам це тільки на руку! Думаю, серед вас, мої любі майстри, не бракуватиме сміливців, які пролізли б крізь кватирку та ввімкнули канатну дорогу.

Яромил аж підстрибнув:

— Керувати механізмом канатної дороги?! Та я ж завжди про це мріяв! Будь ласка, довірте цю справу мені!..

— То ти знаєш, які кнопки натискати? — уточнив пан Хтось.

— Упораюся! Чи я не фахівець з різних схем і комбінацій? Найскладніший крій виконую!

— Точно-точно, щирісінька правда, — закивали мацибарці, і в них на головах затрусилися налаковані локони-спіральки. — Він найкращий комбінатор у Лікодонії!

— То мерщій до справи! — вигукнув пан Хтось. Його руки, вочевидь, усвідомивши всю серйозність справи, відклали вбік блискавку та тризубець, обережно взяли чоловічка в долоні й піднесли до кватирки. — Щасти тобі!

— Дякую за довіру! — і худенький Яромил без жодних зусиль проліз у кватирку, потім зістрибнув на підвіконня та зник у темряві.

Місячний промінь поспішив за ним у кімнатку, а Єва з Кураєм на руках і голубка припали до віконця. Усередині виднілися запилюжені полиці та стіл із пультом керування, на якому поряд з тумблерами й кнопками лежала стара пошарпана книжка. Промінь освітив обкладинку, і Дора прочитала назву:

— «Довідник машиніста повітряної канатної дороги».

— Навіть ти вмієш читати, — сумно зітхнула Єва.

— Що, що він там робить?.. — хвилювалися мацибарці й бобри.

— Видерся на стілець, — почала голосно розповідати Єва. — Тепер заліз на стіл. Сів і гортає довідник... Здається, знайшов якусь схему, бо уважно вивчає... Зараз потирає ручки...

— О! Це добрий знак! — зраділи бобри.

— Так, — закивали мацибарці. — Якщо потирає руки — значить знає, що робити!

І справді, Яромил знайшов потрібний тумблер, обіруч узявся за нього й смикнув на себе. Одразу околицею прокотилося рокотіння увімкнутого потужного мотора й затремтів трос, натягнутий над озером між опорами.

— Мерщій у кабіну! — скомандував пан Хтось.

Але Єву охопила паніка.

— Мені страшно! — скрикнула вона, а з очей градом покотилися сльози.

Голубка спустилася дівчинці на плече й ніжно затуркотіла, Курай заходився облизувати Євині щічки, а Місяченько заспівав підбадьорливу пісеньку. Але Єва лише міцніше обійняла собаку. Мотор ревів дедалі гучніше, відчинена кабінка тремтіла — от тільки ноги дівчинки мовби приросли до землі! Бобер із бобрихою схопили її за полу пальта й потягли до кабінки, а руки пана Хтося благально здійнялись:

— Зараз сюди прибіжить сторож, вам слід негайно їхати! А нам з мацибарцями ще треба придумати, де сховатися!

Бобер з бобрихою перезирнулися, і глава сімейства сказав:

— А от нам ховатися не обов’язково — ми ж бобри...

— Маєш рацію, — погодилася мамця-бобриха. — Агов, діти, хутенько скидайте жилетки! Сховаймо їх за отим ларьком. А коли сюди прибіжить сторож — навіть не думайте теревенити й пустувати! З цієї хвилини наша родина грає в захопливу гру — «Звичайний бобер, який не вміє розмовляти». Зрозуміло?

— Зрозуміло! — підстрибуючи, у захваті заволали малюки.

«Справді, — подумала Єва, — бідолашний сторож знепритомніє, якщо побачить тут нашу компанію... А може, навіть збожеволіє...» Ця думка додала їй сили. Тим більше, що дорослі бобри вже майже дотягнули її до кабіни. Похитуючись, на закляклих ногах вона зайшла всередину й тремтячою рукою зачинила за собою дверцята.

Тієї ж миті кабінка смикнулася й рушила. Мацибарці та дорослі бобри радісно замахали друзям, малюки почали перекидатися, а руки височенного пана Хтося заходилися майстерно жонглювати блискавкою і тризубцем. Спостерігаючи за цією виставою, дівчинка не змогла стримати сміх. Вона витерла залишки сліз, відпустила Курая на відкинуте сидіння, помахала у відповідь і прошепотіла:

— Шкода, що так швидко доводиться розлучатися... Хто знає, коли знову побачимося?..

А кабінка мчала невисоко над озером, набираючи швидкість.

— Ой, щось мене нудить... — заскавчав пес.

Єва зняла заплічник, присіла й узяла на руки тремтячого собаку. У просторій кабінці було прохолодно, вітер кошлав нову зачіску дівчинки, і вона накинула каптур. Дора летіла поряд — її крила миготіли в темряві то справа, то зліва.

— Цікаво, а якщо почухати спини іншим статуям — вони теж оживуть? — замислено промовила Єва. Проте їй ніхто не відповів: можливо, навіть Місяченько цього не знав.

Дівчинка витягнула шию й боязко глянула вниз. Вони саме проїжджали над русалкою, і раптом Єві здалося, що довгокоса дівчина-риба підняла голову та глянула вгору!

— Це ж треба... — прошепотіла дівчинка, часто кліпаючи.

Зненацька на кабінку посипалися сріблясті іскри. Ніби дрібний сніжок, вони за мить обліпили вікна без шибок, підлогу, сидіння й облізлі бортики. Але, на відміну від сніжинок, ці іскорки не танули, а сяяли й мерехтіли.

— Що це? — вигукнула дівчинка.

— Це і є алмазний пилок, — відповів задоволений Місяченько. — Запевняю — чудової якості!

І от уже іскорок стало так багато, що Єва замружилася від сліпучого світла. Раптом голубка сіла їй на плече:

— Не бійтеся, — протуркотіла Дора, пригладжуючи дзьобиком відстовбурчене пір’я. — Адже зараз відбудеться дещо незвичайне...

Підлога під ногами трохи здригнулася, і Єва широко розплющила очі: кабінка... відчепилася від троса й почала набирати висоту! Ошелешена дівчинка з роззявленим ротом крутила головою на всі боки, а Курай заливався хрипким гавкотом.

— Куди це ми? — нарешті пробурмотіла дівчинка.

— Не бійтеся! — спокійно повторила Дора, ніби нічого незвичайного не сталося, і засміялася. — Ні у Крополь, ані на Арконові острови — прямуємо в Каштанове місто, як і планувалося!

Кабінка піднялася на висоту дев’ятиповерхового будинку. Пролетівши над пагорбами, зарослими лісом, вона ледь нахилилася, зробила коло над масивними вежами замку й узяла курс на південний захід.

— Не можу повірити... — час від часу бурмотіла дівчинка, а пес то гавкав, то скавучав.

— Та нічого особливого, — переконувала друзів голубка. — Подумаєш — летюча кабінка! Відчепилася від канатної дороги — і дала драла, ну то й що?.. Ось зелений трамвай —зовсім інша річ...

— Який такий трамвай? — зацікавилася Єва.

— Ти хіба нічого не знаєш про чарівний оксамитовий трамвай?

— Оксамитовий?.. Невже такі бувають?

— Звісно. От він літає так літає! — голубка тихенько зітхнула. — Якби ж тобі хоч разочок відчути ту радість...

— Що, так цікаво і так швидко?

Дора трохи пирхнула:

— У цьому йому теж немає рівних: мчати трасами Чумацького Шляху зі швидкістю звуку — уявляєш?

— Ні-і...

— І доїжджати аж до самої Небесної Брами!.. Еге ж, порівняно із зеленим трамваєм ця кабінка — просто якась таратайка. Однак до Каштанового міста дістанемося, хоча й поволеньки. Ну, й за це будемо вдячні.

Вони летіли вже досить високо й так плавно, що Єва з Кураєм без страху вистромили голови з вікна й милувалися зоряним небом та вогниками міст і сіл, що миготіли внизу.

— До речі, Доро, — згадала дівчинка, — за весь цей час ти так і не розповіла, як узагалі опинилася в нашому містечку. Це ж дуже далеко від Каштанового міста — на дядечковій машині ми їдемо до нього аж сім годин! Що ти робила в старому парку? Як ви познайомилися із паном Хтосем?

Курай додав:

— А от мені цікаво — яка це тварюка поранила твоє крило?

— Так, усе, що зі мною трапилося — геть незвичайне... Але... — голубка трохи помовчала, ніби збираючись з думками. — Давайте я розповім про це трохи згодом, гаразд?

Раптом пес занервував:

— Ой, а якщо нашу летючу кабінку хтось побачить?..

— Точно, — сполохалася Єва. — Той, у кого зараз безсоння, і він вдивляється в зоряне небо та мріє...

Місяченько заспокоїв друзів:

— Та ми ж зараз невидимки! Це один із секретів мого алмазного пилку: якщо добренько ним щось обсипати, ця річ стає невидимою і починає літати. Але на світанку мені доведеться піти з неба... Тоді алмазний пилок потроху розвіється й чари зникнуть.

— І багато ще секретів у пилку? — поцікавилася дівчинка.

— Дуже! Алмазний пилок — хоч і незбагненна, проте неймовірно корисна річ...

— Фантастична річ! — вигукнула Єва. — Важко повірити, що я не сплю, ущипніть мене!

— Можу куснути, — запропонував Курай.

— Мабуть, не треба... Ой, яке ж небо, який приголомшливий краєвид! Не вистачає хіба що звучання «четвертого» скерцо[6]... — і Єва потяглася до заплічника по плеєр.

Пес набурмосився:

— Я, до речі, теж хочу послухати якусь веселеньку музичку!

— І я б не проти, — докинула Дора.

— Щось веселеньке — це аж ніяк не скерцо Шопена... О-о! — Схоже, дівчинці сяйнула чудова думка. — Знаю, чим вас порадувати!

З цими словами вона дістала із заплічника свій улюблений патефон із візерунками. Дівчинка прилаштувала його на пластмасовому сидінні, відкрила накривку та вставила збоку ручку. Поки Курай обнюхував дивне навершя — і навіть почухав об нього зуби — Єва замислено перебирала платівки. Вона зупинилася на записі симфонічної музики Абрама Брýнвеля[7], завела патефон, опустила звукознімач на платівку, яка крутилася, і знайомі тривожні акорди «Симфонії бурі» полинули в зоряне небо.

— Ну як, подобається?

Дора протуркотіла:

— Чудово!

— А мені щось не дуже... — скривившись, протягнув Курай. — Не ображайся, та щось я не врубаюсь у цю класику... Може, є платівка з якимись піснями? Ну, типу... — і Курай хрипло заскавучав: — Бі-ілі троянди!.. Бі-ілі троянди! Не захи-ищені шипи-и...

— Ні, такого немає... — знизала плечима Єва.

— Який жах! — голубка прикрила крилами голову. — Друже, як добре, що ти відвідаєш із нами Шоколадний будинок! Буде хоч якийсь шанс поліпшити смак...

— Може, послухаємо мюзикл «Коти»? — запропонувала дівчинка.

— Ти що, знущаєшся?! — обурено загарчав пес. — Краще вже цей Брунвель...

Хвилин п’ять Єва насолоджувалася гармонійним звучанням численних інструментів, що виконували «Симфонію бурі», а її тонкі пальці постукували по сидінню, відтворюючи складну партію фортепіано.

Тут Єві здалося, що відкинута накривка патефона зсередини запилюжена, і вона легенько протерла її рукавом нового пальтечка. Тієї ж миті... з патефона стрімко вилетіла найсправжнісінька скрипка зі смичком! Дівчинка голосно скрикнула від несподіванки. Голубка теж злякалась і прикрила голову крилами, а Курай наїжачив шерсть на зашийку й відчайдушно загавкав. У спантеличеної Єви роїлися думки: «Як?.. Звідки?.. Та це ж неможливо!..»

Інструмент шугонув з кабінки, але дівчинка встигла помітити, що смичок сам по собі ковзає струнами. І от що дивно: від тої елегантної лакованої скрипки линуло багатоголосся не менш ніж десятка різноманітних смичкових струнних: скрипок, альтів, віолончелей і навіть контрабаса!

Ошелешені Єва, Курай і Дора вистромили голови з віконця і спостерігали, як під симфонію Абрама Брунвеля живі скрипка та смичок кружляють у зоряному небі, ні на мить не припиняючи власної гри.

— Які ж талановиті! — нарешті захоплено вимовив Місяченько.

Дора випурхнула з кабінки. Спочатку вона трималася віддалік, а потім осміліла, підлетіла ближче до скрипки зі смичком і з радісним туркотінням затанцювала в повітрі. Спостерігаючи, як Дора пустує, та розпроставши крила, то крутиться дзиґою, то спіраллю звивається вгору, то каменем падає вниз, Курай жалібно заскиглив:

— У‑у‑у, і я теж так хочу...

Його перервало оглушливе, хоча й гармонійне поєднання звуків саксофона, труби й кларнета — це з патефона вилетіла труба. Так, одна-єдина труба! Сколихнувши повітря, вона промайнула над головами собаки й дівчинки та приєдналася до голубки й скрипки. Звучання чарівної труби і струнна музика чарівної скрипки так ідеально злилися з «Симфонією бурі», немов від самого початку були з нею одним цілим.

Не дозволивши нашим друзям отямитися, над укритою візерунками накривкою виник бубон. Похизувавшись спочатку одним, а потім іншим шкіряним боком, він грайливо дзвякнув блискучими тарілочками (водночас почувся несподіваний, хоча й стриманий бій литавр) і неквапно викотився з кабінки.

Вимахуючи хвостом, Курай заходився ретельно оглядати й обнюхувати дерев’яну скриньку. Але патефон працював, як завше: ледь порипуючи, крутилася платівка й здригався звукознімач. Щоправда, Єва подумки відзначила в експресивній «Симфонії бурі» безліч віртуозних імпровізацій — а в тому, що раніше їх не було, вона нітрохи не сумнівалася.

Песик нервово загарчав: було абсолютно незрозуміло, звідки вилетіли чарівні інструменти і як вони взагалі помістилися в невеличкій скриньці. А Єва замислено мовила:

— Значить, недарма мені завжди здавалося, що цей патефон особливий... Значить, він справді відкриває вхід до Запатефóння — невідомого світу з лісами й горами, луками, струмками й квітами... Є там і море, де бушують сильні вітри... Там скрізь зустрічаються незвичайні істоти, а в містах і селах живуть люди в старомодному одязі — і дорослі, і діти...

Курай прищулив вуха й недовірливо покосився на патефон:

— Про істот і людей — це ти просто зараз придумала?

— Звісно, ні! — ледь не образилася дівчинка. — Я їх іноді бачу, коли витираю пилюку з внутрішнього боку накривки. Це завжди такі... — Єва наморщила чоло, намагаючись знайти потрібні слова, — прозорі хмаринки... Одного разу в такій хмаринці я побачила кількох чоловіків і жінок, вони весело сміялися й грали в крокет* на зеленій галявині перед будинком. Раптом вони теж мене помітили! Щоправда, спочатку розгубилися, але потім жінки почали всміхатися, а чоловіки зняли капелюхи й приязно мені помахали.

— Ти кому-небудь розповідала про це? —прожебонів Місяченько.

— Так, і тітоньці, й дядечкові. Тільки вони мені не повірили. Тітонька Клава сказала, що моє місце «в дурдомі», а дядечко взяв з мене слово, що я більше ніколи не говоритиму про Запатефоння, інакше він «викине на сміття цю паскудну шарманку», — дівчинка ображено схлипнула.

А дружна компанія інструментів усе грала та грала, злагоджено й натхненно. До речі, бубон розійшовся не на жарт: його так крутило, трусило й підкидало, ніби він зображав не бурю, а справжній тайфун.

Звісно, Єва не могла не помітити, що всі звуки живих інструментів у дивовижній гармонії поєднуються з симфонією Брунвеля. Однак, попри свій винятковий музичний слух, вона дечого так і не збагнула: чи підіграють інструменти тій музиці, яку видобуває голка звукознімача з вінілової платівки, чи вони самі виконують «Симфонію бурі»?..

Та ось пружина розкрутилася до кінця й припинила рухати механізм — саме на фінальних акордах симфонії. Інструменти миттю замовкли. У тиші, що раптово запала, вони ще трохи політали з Дорою навколо кабінки, а потім неквапно, поступаючись одне одному, повернулися в патефон: просто по черзі розчинилися в просторі між платівкою і відкинутою накривкою.

Єва закрила патефон й обережно сховала його в заплічник. Дівчинка з песиком були просто в захваті від усього побаченого! Однак вони так втомилися від незвичних переживань, що невдовзі закуняли. Але відпочити досхочу їм не довелося — за дві години Дора гучно заляскала крилами:

— Гу-гу-гу! Прокида-айтеся! Ми майже на місці!

Справді, небо посвітлішало, а попереду забовваніли обриси великого міста — якийсь промисловий район із високими димарями. Тим часом світанок невблаганно наближався, над обрієм зарожевіли краєчки хмар. Місяченько тяжко зітхнув:

— Як шкода, що мушу вас залишити...

— Побудь ще хоча б чверть години! — благально склала крила Дора.

— Я б і радий, але... Мене притягує сила, якій не можу опиратися. Такий уже закон Всесвіту... Пробачте, мої любі.

— Ти ні в чому не винен, — посміхнулася дівчинка.

— Як я хотів би постійно освітлювати кожен твій крок, Єво!.. Світанок — найбільша моя печаль. А які жахливі ті ночі, коли крізь темні хмари неможливо до тебе пробитися! Я місця собі не знаходжу в чорному небі: все думаю, чи не сталося з тобою чогось лихого...

— Тепер усе буде ніштяк, — прогарчав пес. — Вона в надійних лапах!

— І в надійних крилах, — докинула голубка.

Місяченько вже танув у небі, і дівчинка прокричала йому вслід:

— Ти ось що зроби! Придумай мені нового листа! А наступної ночі складеш його із зірок. Домовилися?

— Домо-о-овилися... — долинуло ледь чутно здаля.

Дівчинка зітхнула:

— Сподіваюся, наступної ночі на небі не буде густих хмар...

Одна за одною стали гаснути сріблясті іскорки алмазного пилку, й кабінка почала втрачати висоту.

— Я так і знала, — з прикрістю протуркотіла голубка. — От‑от зійде сонце, а ми не встигли дістатися до Шоколадного будинку!

— І що ж тепер робити? — злякано закліпала Єва.

— Ми що, звалимося на землю?.. — заскавучав пес. — Я не хочу вмирати таким молодим!

Дора заспокоїла друзів:

— Усе буде добре, ми спокійно приземлимося. Тільки не в центрі міста, як я сподівалася, а на околиці. І доведеться діставатися до вулиці Шовковичної громадським транспортом.

— Ху‑у‑х, — дівчинка, яка вже добряче перелякалася, з полегшенням витерла спітніле чоло. — Хвалити Бога, ми не потрапимо в аварію. А громадський транспорт... Якщо ви поруч — упораюсь! Головне — ні на мить мене не залишайте...

⁶  За допомогою цього QR-коду можна почути Скерцо № 4 Фредеріка Шопена.

⁷  Абрам Брунвель — дуже відомий в Гріандії композитор-класик.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5.
Громадський транспорт
та сніданок у «Кусарманусі»

Близько дев’ятої ранку на зупинці, майже на околиці Каштанового міста, у трамвай №5 сіла дивна дівчина. Стиснувши тонкі губи, вона боязко вмостилася на задньому сидінні коло вікна й поставила заплічник біля ніг. Дівчина так незвичайно виглядала, що люди, які нудьгували в салоні, миттю пожвавішали. Не в змозі стримати цікавість, вони раз у раз на неї оглядалися. «Бач, іноземка… Може, з Бразивíлії?..» — почувся чийсь шепіт.

Авжеж, прикиду нашої Єви могла б позаздрити будь-яка бразивільянка. На її голові були навушники, руді кучері непокірно розліталися на всі боки, а худеньку постать елегантно обтягувало яскраве картате пальтечко з каптуром. Довге червоне намисто красувалося поверх пальта, і дві старушки в салоні зашепотіли: «Ти диви, яка пішла мода!» Хоча надворі було похмуро, пів обличчя дівчинки навіщось закривали великі сонцезахисні окуляри. На плечі в неї вмостилася голубка, а на колінах сидів невеличкий собака з відстовбурченими вушками й волохатою шерстю пшеничного кольору. Чорна спинка й вузенька чорна «манишка» додавали песику вишуканості, а очі виказували неабиякий розум. Висолопивши язика, він дивився то у вікно, то по сторонах.

Єва вимкнула плеєр і зняла навушники:

— Мені вже краще. Обожнюю ці скерцо[8]! Дивно: вони такі бунтівні й драматичні, а мене чомусь заспокоюють…

Дора задоволено стріпнула крильцями:

— Ах, як вдало наша кабінка приземлилася в тому яру!

Пес невдоволено пирхнув:

— Авжеж, вдало… Це ж не тобі довелося ховати її під тонною сухого листя! Це ж не ти тепер лап не відчуваєш — ні задніх, ані передніх…

Пес хекав і гарчав, голубка туркотіла, дівчинка то посміхалася, то починала щось бурмотіти собі під носа, але пасажирам трамвая навіть на думку не спадало, що то є дружня розмова.

Аби ніхто в салоні не нудьгував, водій увімкнув радіо, яке сповістило: «А тепер до вашої уваги останні новини». «Дивно, — подумала Єва, — вони щодня так кажуть. А які ж ці новини «останні», якщо наступного дня — здоровенькі були, знову новини! І знову «останні»! То хіба вчора вони не закінчилися? От навіщо постійно так усіх дурити?..»

Але тут до Єви дійшло, про що на весь салон гучно повідомляють з радіо: «У Божемирську — невеличкому містечку на сході країни, — говорила дикторка добре поставленим голосом, — сьогодні вночі з будинку своїх родичів зникла відома юна піаністка…»

Дівчинку миттєво наче обсипало жаром, а голова мимоволі втягнулася в плечі. Зараз над усе Єві захотілося знову стати невидимкою.

— О, то ти в нас і справді знана особа! — затуркотіла Дора.

— Не знущайся, будь ласка, — прошепотіла Єва, яка навіть захрипла від страху. — А раптом мене зараз упізнають?

— Не переймайся! Невже забула, що ти тепер — кучерява рудоволоса модниця? Викапана Алла Кудлай!

Дикторка вела далі: «Унікальна дівчинка, на думку фахівців, є найкращою в країні інтерпретаторкою музики Шопена. Улюблениця публіки, Єва регулярно давала концерти в Каштановому місті».

— Я тобою пишаюся! — хекаючи, задоволено примружився пес.

«Велике прохання до всіх небайдужих лікодонців! Негайно повідомте в поліцію, якщо десь побачите тринадцятирічну дівчинку з такими особливими прикметами: довге пряме темно-русяве волосся…»

— Тепер уже й не темне, й не пряме, — зауважила Дора.

«Незвичайні очі: праве — зелене, ліве — сіре…»

— Які там очі за темними скельцями — взагалі не видно, — Курай обнюхав обличчя дівчинки.

«Була одягнена в довгий плащ…»

— Авжеж, саме — була, — Дора весело заляскала крилами. — Мацибарці чудово постаралися! Я ж казала, тепер тебе нізащо не впізнають.

«…Єва може опинитися у великій небезпеці, тому що зовсім не орієнтується на місцевості, не вміє читати, не знає адреси свого дому й навіть може не згадати назви міста, у якому живе…»

— Ото ще проблеми вигадали… — пробурчав Курай. — Головне — не втратити нюх, тоді будь-яку адресу знайти можна!

«Але це — не єдина надзвичайна подія, що сталася в містечку. У це важко повірити, але цієї ночі хтось приробив руки старовинній мармуровій статуї, яка вже сто років прикрашає історичний парк Божемирська. Думка громадськості швидко розділилася: одні вважають, що дорогоцінну статую невідомого божества тепер непоправно спотворено, інші ж — просто в захваті від майстерності таємничого скульптора, який запропонував оригінальне розв’язання загадки, над якою вчені вже давно сушать голови: яке саме божество мала втілювати скульптура. Тепер учені в сум’ятті — як назвати відреставровану статую. Серед запропонованих імен: Посезевс, Зевсодон, Сейзевдон, Посезей…»

— Зеподон! — дзявкнув Курай, а Дора заперечила:

— Мені здається, Позедон — було б милозвучніше.

— Навіщо так ускладнювати? — знизала плечима Єва. — Назвали би просто: «Рукатий пан Хтось».

А дикторка вела далі:

«Крім того, група хуліганів серед ночі ввімкнула канатну дорогу й викрала одну з кабін. Особи хуліганів установити поки що не вдалося, проте сторож стверджує, що серед них був якийсь велетень. Слідство вже розпочато, однак наразі не відомо, чи пов’язане зникнення видатної юної виконавиці з подіями на канатній дорозі та несподіваним перетворенням скульптури».

— Ні, ну ви це чули? — обурено заскиглив пес. — Як це невідомо — чи пов’язано? Хто, запитую у вас, палицю в кущах знайшов? А хто цьому гібридові в поті чола спину чухав?

Наостанок дикторка додала: «Уже зрання в старовинному парку спостерігається справжній ажіотаж, і кількість відвідувачів стрімко зростає. Цілі натовпи городян бажають на власні очі побачити неймовірне мармурове диво. Багато охочих до цікавинок та сенсацій приїздять із інших місць. Кореспонденти національного телебачення перебувають на місці подій, а, за інформацією з неофіційних джерел, із Каштанового міста в Божемирськ уже виїхала група дослідників аномальних явищ».

Новини закінчилися, заграв шансон. А на черговій зупинці в трамвай зайшло багато людей, і навпроти дівчинки сіла висока літня жінка в капелюшку.

— Який гарненький песик! — приязно мовила жінка. — Напевне, у нього в роду були норвіч-тер’єри.

— Можливо… — відповіла Єва. — Я знайшла Курая на вулиці.

— Цікаве ім’я… Якщо не помиляюся, «курай» — це щось на кшталт флейти… І куди ви, люба, прямуєте в такому веселому товаристві? — тепер пані в капелюшку, посміхаючись, з неприхованою цікавістю розглядала величезні Євині окуляри й білосніжну Дору, яка посмикувала горобинове намисто.

Попри поважний вік — десь за сімдесят — пані мала чудовий вигляд: доглянута, струнка, у теплому брючному костюмі. Та поки Єва гарячково міркувала, що ж відповісти на запитання, до них підійшла жінка з паперовим рулончиком у руках і натоптаною сумочкою при поясі.

— Передаємо гроші, панове! Пред’являємо посвідчення! — майже прокричала вона над головами пасажирів неприємним різким голосом.

У Єви аж серце впало: та що ж воно таке — ті гроші?.. І кому й що передавати та пред’являти?..

— Оплачуємо проїзд, — помітивши розгубленість дівчинки, уже спокійніше пояснила кондукторка й боязко покосилася на її товариство, яке скавучало й туркотіло.

На щастя, Євина співрозмовниця, схоже, чудово зналася на «передаванні» й «пред’являнні». Вона спокійно полізла в сумку по гаманець, дістала з нього блакитний папірець (схожий на ті, які Єва забрала з тітоньчиної шафи) та зі словами: «Візьміть гроші, будь ласка» — обміняла свій папірець на інший, геть маленький, який кондукторка відірвала від свого рулону.

І тут дівчинку осінило: якщо блакитний папірець — то є «гроші», то її «гонорари» — теж гроші! Єва заходилася нервово порпатися у своєму заплічнику.

— Вам нема чим заплатити? — співчутливо поцікавилася пані в капелюшку. — Хочете, я куплю вам квиток?

— Ні-ні! Я сама… — спітніла дівчинка тремтячими руками нарешті намацала на дні заплічника важку пачку. Вона відчепила від неї верхній папірець і, полегшено зітхнувши, простягла кондукторці.

— Ах! — криклива жінка не змогла приховати свого подиву.

— Ах-гавх-гавх! — озвався Курай. — Здається, ти в нас багатійка!

Літня пані чомусь схвально гмикнула, а голубка залопотіла крилами й зі сміхом протуркотіла:

— На таку суму ти могла б орендувати цей трамвай разом із водієм та цілий тиждень кататися Каштановим містом з ранку до вечора!

— Не хочу я нікого орендувати! — випалила Єва, неабияк здивувавши кондукторку й пані. — Мені не потрібно кататися тиждень, — винувато пояснила вона, поправляючи окуляри, які весь час сповзали. — Мені б тільки на Шовковичну вулицю потрапити…

Прокашлявшись, кондукторка мовила настільки ввічливо, як тільки вміла:

— Шановна панянко, цей трамвай на Шовковичну не їде. Приблизно за годину ми доберемося до кінцевої зупинки, і звідти вам доведеться діставатися до центру іншим видом транспорту. А зараз, зробіть ласку, пошукайте іншу купюру, дрібнішу, бо з цієї мені не вистачить грошей на решту.

— Добре. — Єва звернулася до пані: — Потримайте Курая, будь ласка… — Вона застромила обидві руки в заплічник і почала перебирати папірці різного кольору: — Яку вам — сіру чи жовту?

— Краще жовту…

Забравши жовту купюру, кондукторка майже спорожнила свою сумочку, відраховуючи дівчинці решту. Єва отримала пухку пачку зелених і блакитних папірців, а на додачу ще й шматочок, відірваний від рулону. Притискаючи все це до грудей і не в змозі повірити своєму щастю, вона пролопотіла:

— Скажіть, я що, оце зараз… купила у вас квиток?

— Авжеж, ви заплатили за проїзд.

— А чим заплатила? Грошима?

— Ну звісно, не за спасибі ж їдете! — кондукторка вже оговталась від здивування, і ця дивна юна багатійка почала її дратувати. — Годі, не заважайте мені працювати! — і вона поквапилася відійти подалі.

Мов у тумані Єва сховала решту в заплічник. Ось вона й відкрила для себе новий світ придбань і витрат! Чомусь він глибоко вразив дівчинку.

Курай знов опинився в неї на колінах і тицяв мокрим носом в обличчя, пані в капелюшку щось розповідала, та Єва лише неуважно всміхалась і відповідала недоладно. Дівчинці здавалося, що в голові у неї розправляється щось, досі зіжмакане. Воно ще й неприємно тиснуло зсередини на перетинки вух.

Ніби розуміючи, що відбувається з дівчинкою, голубка перебралася на маківку її кучерявої голови. Вона розпростала крила, прикриваючи Євині вуха, які мовби горіли, та заходилася туркотіти — негучно й заспокійливо. Пухнасті пір’їнки приємно лоскотали дівчинці шию, і болісні відчуття в голові почали вщухати. Нарешті до Єви дійшло, про що говорить пані.

А розповідала вона страшенно цікаві речі: про ведмедів, які крутять педалі велосипедів, про левів, що стрибають у вогняні кільця, про морських котиків, що ніби плескають у долоні, та розумних мавпочок у фраках… Непомітно втягнувшись у розмову, дівчинка нарешті познайомилася з літньою жінкою. Виявилося, що Таїсія Галактіонівна працює адміністраторкою цирку.

— Коли я вас побачила, люба Єво, то одразу збагнула, що пташка й песик у вас не-е про-ості-і, — хитренько примружившись, Таїсія Галактіонівна підняла вказівний палець. — Ну, зізнайтеся мені!

«Оце так, вона теж розуміє мову тварин і пташок!» — з подивом подумала дівчинка й вирішила, що заперечувати марно:

— Щиро кажучи, так… Справді, вони особливі, вони…

— Дре-си-ро-ва-ні! — закінчила пані її фразу з неприхованим захватом.

Єва мимоволі відзначила, які у співрозмовниці променисті добрі очі й майже дитячий вираз довгастого зморшкуватого обличчя з масивним підборіддям. Кисті рук у пані були худі, з опуклими венами й довгими доглянутими пальцями.

— Я знаюся на тонкощах дресури, — підморгнула Єві літня жінка й нахилилася до неї ближче, — тому мене геть не дивує те, що у вас стільки грошей. Винагорода за таку титанічну працю, безумовно, має бути гідною. Тільки, я вас дуже прошу, — пані перейшла на шепіт, — нікому не кажіть, що у вас у заплічнику таке багатство. Адже люди бувають різні, далеко не всі чесні й порядні… До речі, — Таїсія Галактіонівна вже вголос розсміялася, — у мене на гарних і талановитих людей надзвичайне чуття! Тому я роблю вам ділову пропозицію: хочете зі своїми вихованцями дати виставу в нашому знаменитому цирку? — пані знову заговорила тихо: — Гонораром — не ображу.

— А рояль у вашому цирку є?

— Вони у вас ще й на роялі грають? — здивувалася жінка. — Без проблем, притягнемо!

— Перепрошую, мені потрібно порадитися з друзями, — і дівчинка почала шепотітися з песиком та голубкою.

— Так-так, звісно… — адміністраторка цирку ввічливо відсунулася подалі й нишком зацікавлено спостерігала за дівчинкою та її улюбленцями.

— Усе своє собаче життя мріяв стати актором! — вимахуючи хвостом, дзвінко загавкав Курай, чим переполохав пасажирів. — Я ж такий симпатичний і кмітливий, спритний і тямущий… Хочу, ох, як я хочу веселити і дітлахів, і їхніх батьків!

— А ти що скажеш? — дівчинка легенько почухала шийку голубці, а та стрепенулася й залопотіла крилами:

— Чому ні?.. Я багато чудернацьких трюків знаю. Крім того, у деяких чванливих павичів буде нагода позбутися власної пихи.

— Це у яких таких павичів? — не зрозуміла Єва.

— Та є в цьому місті деякі… — ухильно відповіла голубка. — Не лише люди часом не здатні пройти вогонь і мідні труби.

Урешті-решт, на превелике щастя Таїсії Галактіонівни, Єва оголосила:

— Що ж, ми згодні!

— Отже, домовились! — і пані з ніжністю потиснула Євину долоньку з довгими пальцями. — О, яка дужа рука! — здивувалася вона. — Ви, дитя моє, мабуть, не лише дресурою займаєтеся. Може, ви ще й повітряна гімнастка?

— Ні, та що ви! — посміхнулася Єва. — Я — піаністка… — і нажахано прикусила язика, зрозумівши, що бовкнула зайве.

Курай невдоволено загарчав:

— Угу, ніколи ще Штірліц так не палився… Ти їй ще про мацибарців розкажи, які тебе причепурили та перефарбували.

А пані в капелюшку вигукнула:

— Та ваші таланти не мають меж! Ось, тримайте, — і вона простягла дівчинці малий твердий папірець. — Моя візитка, не загубіть. Ах, та що ж це я! — засміялася літня жінка й махнула рукою. — Навіть якщо загубите — не страшно. У Каштановому місті майже кожен вам скаже, як знайти пречудову будівлю нашого цирку, адже нас усі знають, і не тільки в Лікодонії, а й у всій Гріандії! Ми частенько гастролюємо, ось, тільки позавчора з Крополя прилетіли.

— Ва-а-у… — у Єви заблищали очі, але за темними окулярами цього ніхто не помітив. — Як це класно… Як же я мрію подорожувати іншими країнами!

— Не сумніваюся, що з такими талантами та з такими улюбленцями у вас блискуче майбутнє, — посміхнулася жінка. — Ще втомитеся від перельотів і переїздів… Ох, мені виходити на цій зупинці… Чекатиму на ваш дзвінок! А ще краще — одразу приходьте, бо я на своїй роботі кручуся-верчуся до пізнього вечора. Обговоримо наші плани, роздивитеся сцену й антураж, заразом подивитеся виставу — якщо того дня вона буде. Звісно ж, для вас — усе безкоштовно! Свої люди — поладнаємо…

Літня пані наостанок обійняла Єву, погладила по голові Курая, підморгнула Дорі й спритно вискочила з салону. Зі спини Таїсія Галактіонівна здавалася стрункою молодицею.

Проводжаючи поглядом трамвай, жінка захоплено пробурмотіла:

— Ох, неспроста ці окуляри… Мабуть, відома публічна особа, хоч поки й не роз’їжджає світом… Як це я досі її не знаю?.. А це спілкування з тваринами і птахами! Вражаюче! Вона ж справжній зоотелепат*! Так, мені сьогодні неабияк пощастило…

— Трамвай, потім автобус… — бурмотіла Єва, виходячи на зупинку в центрі міста та невпевнено оглядаючись. — І я сама купувала собі квитки! Не можу повірити, що все це відбувається не вві сні…

— А тепер — до міської площі! — скомандувала Дора і вказала дзьобиком убік. — Ось туди!

Друзі рушили, і Курай заскавучав:

— Скільки оце можна тримати мене на руках, наче якесь безпорадне щеня? Може, нарешті даси мені волю?

— Ох, зачекай ще трішки… Коли відчуваю твоє тепло — мені не так страшно…

Хмари вже розійшлися, і місто купалося в променях теплого осіннього сонечка. Собака час від часу облизував Євині щічки, а голубка на плечі туркотіла їй на вухо, ховаючи голівку в рудих кучерях. Спочатку дівчинка нервово оглядалася навсібіч, та невдовзі розслабилася й вдихнула на повні груди.

Невдовзі мандрівники проминули площу з красивими пам’ятниками і фонтанами й опинилися на широкій людній вулиці.

— Ми на знаменитому Хрещатику, — протуркотіла голубка.

Вони саме проходили повз великі прозорі двері, від яких поширювався апетитний запах. Над дверима височіли якісь елегантні знаки фісташкового кольору, а біля входу перехожим усміхався намальований на тоненькій дошці темношкірий абориген далекої заморської країни. Курай розсміявся:

— Поглянь, Єво, у нього зачісон — майже як у тебе! Дякуй, що мацибарці тобі такі самі губи не надули!

У дівчинки голосно забурчало в животі. І не дивно, адже вчора вона не вечеряла — надто багато було переживань, ще й ця несподівана втеча з дому. Курай і Дора теж витягнули шиї і принюхалися. Песик заскавучав:

— Ну, і чого стовбичимо?.. Закладаюся, там продають щось смачненьке.

— А якщо продають, — підхопила Дора, — то ми можемо це купити! Правда ж, Єво?

Дівчинка невпевнено знизала плечима. А голубка стрепенулася й заляскала крилами:

— Та припини врешті-решт боятися покупок! Ти ж уже зрозуміла, що маєш повний заплічник грошей, які можна обмінювати на безліч корисних речей. Зокрема — й на їжу.

— Та начебто… Ось тільки зрозуміти й зробити — зовсім різне…

Курай обурено вищирився:

— То що нам тепер, здохнути з голоду? Чи жебрати: пригостіть, мовляв, смаженим крильцем або шматочком ковбаски… Ну ж бо, заходь!

Дівчинка тяжко зітхнула. Дійсно, її вже почало нудити від голоду, але заради себе самої вона нізащо не зважилася б на цей подвиг. Її долоньки спітніли, серце шалено застукотіло. Але, пересиливши себе — виключно заради любові до своїх друзів, — вона рушила до скляних дверей.

Із зусиллям їх відчинивши, Єва вперше в житті опинилася в ресторані швидкого харчування й нерішуче завмерла біля входу, розглядаючи довгий прилавок біля дальньої стіни, над яким висів плакат із зображеннями різнокольорового морозива, квадратних різаних булочок з різною начинкою та смаженої картоплі, шматочки якої апетитно виглядали з паперових пакетиків.

— Тебе що, дядечко з тітонькою ніколи не водили в «Кусармáнус»? — поцікавилася голубка.

— Ні-і… У нашому містечку таких «кусарманусів», здається, нема. Зате мені іноді купують морозиво. А одного разу навіть водили в кав’ярню, де було страшенно смачне коричневе морозиво у вазочці, з вершками й корицею…

— Усього один раз?.. — розчаровано пирхнув Курай. — Ну й жаднюги! Вони й мене ледь голодом не заморили…

Тим часом молода усміхнена дівчина біля прилавка запитливо дивилася на Єву, ніби запрошуючи: підходьте, купуйте, тут усе смачно. Відвідувачів у ресторані було доволі багато. Коли дівчинка проходила повз них, дехто здивовано підіймав брови, а дехто навіть переставав жувати. Якби Єва побачила себе збоку, напевне, теж здивувалася б і подумала, що якась рудоволоса дресирувальниця залишила арену цирку просто під час вистави, щоб десь смачненько поїсти. До слова, три роки тому дядечко водив Єву в маленький мандрівний цирк-шапіто, і хоча вистава була, щиро кажучи, простесенька, все одно справила на дівчинку неабияке враження.

Опинившись біля прилавка, Єва розгублено глянула на дівчину в картатій сорочці й світло-зеленому кепі. Утім, її розгубленості ніхто не помітив — адже вона була в темних окулярах. А дівчина в кепі бадьоро запитала, поглядаючи то на собаку, який нетерпляче дзявкав, то на голубку, що пританцьовувала в Єви на плечі:

— Що бажаєте?

На подив працівниці ресторану, дивна клієнтка подивилася на неспокійного песика, потім почухала голубці шийку й похитала головою:

— Та звідки ж тут смажені крильця й вівсянка?

— Звісно, все це є! — з подивом відповіла працівниця. — Чи бажаєте до крилець соус «бешамель по-лікодонськи»? Чи краще «фрамгенський з гірчицею»? Можемо ще запропонувати «дерунові палички». Або ж «кýльки в мундирі». А вівсянку з чим будете — з медом чи з джемом? Є ще з журавлиною і родзинками.

Рудоволоса відвідувачка роззявила від подиву рота, подумала зо дві секунди й випалила:

— Ми візьмемо все щойно назване! А ще — оті апетитні ковбаски, он ту булочку й о-он ті якісь шматочки… — Єва вказала пальцем на малюнки.

— «Мазурики з хроном», «подвійна полядвиця» і «галушки з пармезаном», — сипала незвичними назвами працівниця. — Ще чогось?

— Так, одне морозиво. — Тут голубка переполохалася, і дівчинка поквапливо себе виправила: — Тобто два морозива, будь ласка. — Пес дзявкнув, і дівчинка додала: — І полити шоколадом.

— Що будете пити?

— А що у вас є?

Вислухавши довгий перелік різних напоїв, спітніла Єва нарешті обрала чай «ройбуш», апельсиновий сік і каву з п’янким ароматом, яка називалась «бонармáно», та подала працівниці жовтий папірець.

Дівчинка насилу дотягла переповнену тацю до найближчого столика, і вони з друзями почали бенкетувати. Не лише відвідувачі час від часу зацікавлено на них поглядали; весь персонал «Кусармануса» на чолі з головним менеджером збігся подивитись, як загадкова юна особа — можливо, якась знаменитість або «селебріті» — та її ручні улюбленці з апетитом наминають пригощання.

Здавалося, що дружна компанія весь час перемовляється та обмінюється жартами: то дівчинка раптом починала хихотіти й щось бурмотіти, то голубка, сидячи на столі та клюючи вівсянку з паперового стаканчика, ляскала крилами й туркотіла. А пес узагалі став на стілець задніми лапами, передніми обперся об стіл і, похрумкуючи, так акуратно смакував смажені крильця, що головний менеджер ресторану від подиву закляк, — хоча вже збирався підійти до дивної компанії із зауваженням: мовляв, у їхньому закладі тваринам узагалі-то не дозволяють їсти за столами, як людям. Пес іноді скімлив і гарчав, ніби звертався то до дівчинки, то до голубки. А коли він витягнув шию і сьорбнув через трубочку апельсинового соку, бідолашний головний менеджер ледь не знепритомнів.

— Як добре, що я — не проста голубка, а музейна, — протуркотіла Дора. — Інакше, думаю, мені було б моторошно дивитись, як ти, Кураю, апетитно хрумкаєш смаженими крилами нещасних пташок.

— То є проза життя, — вискалився пес. — Харчовий ланцюжок і все таке…

Невдовзі наші друзі так наїлися, що Єва з Кураєм, важко дихаючи, стомлено розвалилися на стільцях, а голубка закуняла на столі посеред гори порожніх пакетиків і стаканчиків. Раптом вона стрепенулася:

— Утім, не час розслаблятися! Добре, що ми підкріпилися, адже до Шовковичної ще треба пройти Лютеранською.

На Євиному обличчі з’явився переляк:

— Оце ще так довго йти? . .

— Та ні! Лютеранська — зовсім коротенька, і прохід на неї звідси недалечко. На нас чекає чудова романтична прогулянка!

⁸  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Скерцо №2 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6.
«Графська гора» та цікаве
знайомство в дивному провулку

Щоб потрапити на Лютеранську з Хрещатика, друзі піднялися сходами під високою аркою масивної будівлі.

— Погодьтеся, доволі незвичний прохід з однієї вулиці на іншу… — протуркотіла Дора. — Тепер прямуймо та насолоджуймося! До речі, колись давно цю місцину називали Графською горою.

Справді, Лютеранською доводилося йти дещо вгору. Хоча нею сновигали дорогі автомобілі та діловито крокували перехожі, вулиця здавалася доволі затишною. Невеличку ділянку дороги вкривала старовинна бруківка, а історична забудова милувала око дивовижною архітектурою та вибагливою ліпниною.

Курай, невдоволений тим, що Єва притискає його до грудей і не хоче відпускати, нервово крутив навсібіч кошлатою головою.

— Мабуть, тут жили справжні буржуї, — прогарчав він.

Голубка заперечила:

— Скоріше, заможні поціновувачі прекрасного.

— Я ще ніколи в житті не бачила стільки незвичайних будівель! — вигукнула Єва.

— Та що ми взагалі бачили у своїй провінції… — пробурчав пес.

— Мені здається… — вела далі дівчинка, стишуючи ходу й роззираючись на всі боки, і її голос здригнувся: — Здається, що ця вулиця зберігає якісь таємниці…

— Ще б пак! — заляскала крилами Дора. — Тут практично з кожною будівлею пов’язана вкрай цікава історія.

— Ти ж нам розповіси оті історії, правда? — аж підскочила від нетерпіння Єва. — Ну, будь ласочка…

— Звісно, розповім, — доброзичливо затуркотіла голубка. — Але ж не геть усі й не одразу… А ось і мої приятелі! — вона жваво спурхнула й полетіла до рожево-білого фасаду п’ятиповерхового будинку.

Пишно прикрашений розмаїтими орнаментами й колонами, він нагадував багатоярусний кремовий торт, а вісім бородатих гіпсових атлантів аж зігнулися під вагою балконів четвертого поверху.

Дора підлетіла до одного з атлантів, покружляла навколо другого й повернулась до друзів:

— Завжди захоплювалася цими трударями! У такому поважному віці — і така витривалість! До того ж вони спостережливі й мають чудову пам’ять. Утім, не зволікаймо, у нас багато справ!

— То хіба це ми всіх затримуємо? — пирхнув Курай.

Дорогою дівчинка зацікавлено вдивлялася в глибину темних старовинних арок, що вели в тихі дворики. Вона вже майже не зважала на перехожих, які раз у раз озиралися на їхню компанію. Дора пурхала з Євиного плеча на маківку її кучерявої голови й назад, а пес, змирившись зі своєю долею сидіти на руках, заспокоївся, обійняв дівчинку лапами за шию та уважно роздивлявся все, що відбувалося в неї за спиною.

— Оце так! — раптом зупинилася дівчинка, дивлячись під ноги: там була… різнокольорова килимова доріжка*! Мов справжня, але ж намальована на асфальті, вона бігла убік, гублячись десь за аркою. — Куди вона веде?..

— То дізнайся! — затуркотіла Дора.

— А от і дізнаюся! — і, сміючись, Єва забігла яскравою доріжкою в тісний дворик.

— І це все?.. — розчаровано дзявкнув Курай, коли дівчинка зупинилася на намальованому краю з китицями.

— Звісно, не все! — відповіла голубка. — Ну-мо, Єво, підстрибни тричі! — Дівчинка слухняно пострибала. — Вітаю! Тепер збудуться всі твої бажання!

— Ну й разводня-як… — розчаровано протягнув пес.

— Не «разводняк», а повір’я! — Дора виструнчилась і ніби увійшла в роль заумної пернатої екскурсоводки: — До вашого відома, захопливі реальні історії будинків і двориків на цій вулиці породили серед городян безліч легенд і цікавих традицій…

— А мені сподобалося, — промовила Єва, повертаючись килимовою доріжкою на широку вулицю. — Таке кумедне повір’я… До речі, Кураю, я ж стрибала разом із тобою — отже, і твої бажання здійсняться!

— Мої бажання такі грандіозні, що треба стрибати до упаду… — і пес додав ледь чутно: — А щоб уже стопудово, тре надзюрити на ту намальовану ковдру…

Прискоривши крок Лютеранською вгору, трохи захекана Єва широко всміхалась і бурмотіла Дорі:

— Я ще ніколи в житті не отримувала такого задоволення від прогулянки! Тільки уяви! У цьому величезному місті, на цій зовсім не знайомій мені «графській» дорозі — мені не страшно! Не страшно!.. Це таке незвичайне й прекрасне відчуття… І, крім того, тепер я вже не боюся робити покупки, можу купити що завгодно! Ах, яке це щастя…

До слова, крамниці траплялися друзям ледь не на кожному кроці. Раптом увагу дівчинки привернули наручні годинники, викладені рядком у вітрині. Їх циферблати й браслети вабливо сяяли в полуденних сонячних променях, і Єва несвідомо підійшла ближче. Курай хвацько закрутив хвостом:

— Ох уже мені ці жінки… Що тії сороки: кидаєтесь на все, що блищить.

— Іще чого! — заперечила голубка. — Просто ми — пані з вишуканим смаком і вміємо цінувати прекрасне.

— Завжди мріяла про такий годинник… — глибоко зітхнула Єва. — Звісно, я все ще не можу визначати час, зате я би часто-часто на нього дивилася! А раптом оті маленькі закарлючки виявляться ввічливими й добрими? І не танцюватимуть перед очима?.. Крім того, це ж так чудово, коли на руці красивий годинник…

— Не розумію, в чому проблема? — затуркотіла голубка. — Що тобі заважає просто зараз його купити?

Єва на мить завмерла, а потім усміхнулася, рішуче махнула рукою та сміливо штовхнула важкі двері дорогої крамниці.

Побачивши фіолетовий папірець у руках рудоволосої модно одягненої дівчинки з собакою і пташкою, продавець розсипався в компліментах та ледь не навприсядки заходився пропонувати Єві найрізноманітніші годинники. За двадцять хвилин дівчинка залишила магазин сама не своя від щастя: на її тонкому зап’ястку сяяла мрія, що дотепер здавалася нездійсненною — вишуканий годинничок з крученим золотавим браслетом та овальним циферблатом, навколо якого блищали дрібні прозорі камінчики.

— Вдале придбання! — закрутив хвостом Курай. — Хто не в темі — подумає, що це звичайна металева цяцька зі скельцями з ринкового кіоску.

— А хто в темі, — додала Дора, — зрозуміє, що це найкраща річ для найкращої піаністки в Лікодонії!

Можливість вільно гуляти, де заманеться, та купувати все, що сподобається, настільки запаморочила дівчинці голову, що її охопив справжній напад шопоголії. Забігаючи практично в кожну крамницю то з одного боку вулиці, то з іншого, вона скрізь щось купувала. Отже, у Єви з’явилися набір для манікюру, рукавички, нові чобітки, брючний костюм, дві ошатні блузи та елегантний капелюшок, який дуже пасував до картатого пальта, тож дівчинка одразу начепила його на пишну зачіску. Переповнений заплічник уже ледь закривався.

На щастя, Євина жага до покупок швидко зійшла нанівець («на щастя» — бо ж затяжний напад шопоголії може перетворитись на небезпечну психічну хворобу…). Вирішивши, що більше не варто витрачати час на «шопінг», друзі раптом побачили в одній із вітрин симпатичні будиночки для тварин, акваріуми, годівнички, іграшкових мишок, м’ячики зі шпичаками та різнокольорові кісточки — Курай аж вискнув від захвату.

— «Зоомагазин»! — прочитала Дора напис на вивісці.

Звісно, компанія не могла проминути цієї крамниці. Там Єва негайно придбала для Курая гумову кістку й новий нашийник, а потім друзі розглядали все неквапом. На їхню втіху, серед безлічі цікавих аксесуарів і корисних засобів догляду за котами, собаками, рибами, птахами, гризунами й навіть рептиліями знайшлося справжнє різноманіття… собачих комбінезонів!

— Дивіться, костюмчик балерини! — засміялася Дора. — Яка милесенька білосніжна пачка! Може, приміряєш, друже?

Курай вищирився й загарчав:

— Не мій фасончик… А о-он той піджачок — нічогенький…

Без жодних вагань Єва купила волохатому другові чорний собачий фрак з білосніжною манишкою, чорною краваткою-метеликом і гілочкою штучних квітів на грудях. Курай забажав негайно вбратися в обнову та набув такого розкішного вигляду, що Єва з Дорою ахнули. А песик гордовито прогавкав:

— Я ж казав, що я — родовитий джентльмен! Нарешті нормально почуваюся. А мене — на ланцюг, уяви — га?.. Хай їм усячина, негідникам…

У комплекті з фраком ішов і маленький циліндр, але Курай попросив Єву сховати його в заплічник — до особливо урочистих подій. А продавчиня, яка з неприхованою цікавістю розглядала дивних покупців, запропонувала:

— Не бажаєте придбати ще й взуття для песика?

— А хіба буває собаче взуття? — здивувалася дівчинка.

— Ну звичайно! — і продавчиня підвела друзів до полички, якої вони одразу не помітили.

З-поміж різноманітних черевичків різного кольору, серед яких були навіть хутряні унти, Курай обрав дві пари синіх кедів з червоними носаками й шнурками. Розплатившись, дівчинка одразу його взула, і песик з радісним гавкотом почав гасати крамницею.

Коли друзі вийшли на людну Лютеранську, Курай категорично відмовився йти до Єви на руки і гордовито почимчикував попереду, демонструючи перехожим ошатний фрак і синьо-червоні кеди.

Крута частина вулиці вже залишилася позаду, і голубка радісно повідомила:

— Гу-гу-гу! Половину дороги до Шоколадного будинку ми вже подолали!

Тим часом друзі минали церкву — невеличку, але дуже затишну, кольору теплих сонячних променів. З її прочинених вікон линула повільна фортепіанна музика.

— «Тринадцята» прелюдія[9]! — вигукнула Єва.

Дора здивувалася:

— Ти що, знаєш номери усіх отих прелюдій?

— Авжеж. У Шопена їх двадцять шість, тож усі запам’ятати не так уже й важко.

Курай пробурчав — тихенько, щоб Єва не почула:

— Непогано… Як для людини, яка не пам’ятає адреси своєї домівки…

Ліворуч від входу до церкви на постаменті височів білий янгол із сумним обличчям, привітно розкриваючи обійми назустріч перехожим. Дора підлетіла до нього, вмостилася на плече й трохи потуркотіла. Коли голубка повернулася, Курай здивовано запитав:

— Ти що, і з тим янголом побалакала?

— Звісно. До речі, ось це — лютеранська Кíрха Святої Катерини.

Єва кивнула:

— Тепер зрозуміло, чому вулицю назвали Лютеранською…

Тут на протилежному боці вулиці друзі побачили дивну сіру будівлю, на фронтоні якої (височенько, аж над дахом) було викарбуване кам’яне жіноче обличчя — прекрасне, але суворе. Голубка пояснила:

— Цей особняк називають Будинком невтішної вдови*.

— Ой, бідолашна вдова… — поспівчувала Єва. — І давно вона тут страждає?

— Ну-у… — голубка нахилила голову, щось подумки підраховуючи, — років зі сто шість. Хоча, якщо чесно, — ніяка вона не вдова.

— А хто ж?

— Місцева красуня, яка оберігає спокій свого дому.

— Ой, погляньте! — дівчинка здивовано вказала пальцем угору. — На її обличчі й справді видно сліди від сліз! То, значить, вона постійно плаче?..

— Отож-бо, городянам теж так здається.

— А ти як вважаєш?

— Можливо, то просто сліди від дощу. А може, й ні…

Єва з Кураєм перетнули вулицю й наблизилися до сірої будівлі. А Дора підлетіла до сумного кам’яного обличчя, але швидко повернулася назад:

— Здається, сьогодні пані не в гуморі…

Здивовано похитуючи головою, дівчинка рушила далі. Зненацька, зовсім поряд із Будинком удови, вона помітила вузенький завулок, чомусь притьмарений клубками сірого туману. Єва зупинилася, схвильована несподіваним бажанням:

— Слухайте… Мені дуже-дуже хочеться прогулятися ось цим провулком!

Дора з Кураєм подивились туди, куди Єва вказувала рукою. Раптом туман почав швидко розвіюватися, і на вузькій, доволі темній вулиці вималювалися обриси кущиків і будинків.

— Це ж треба… — пробурмотіла дівчинка, дивуючись власній забаганці. — Раніше я б знепритомніла від самої лишень думки, що опинюся на такій вуличці, та ще й без дорослих…

Трохи подумавши, Дора вирішила:

— Можна й прогулятися… Шоколадний будинок саме в тій стороні, ми навіть трохи скоротимо шлях. До речі, раніше я цього завулка чомусь не помічала… Хоча Каштанове місто дуже добре знаю…

— Значить, не так уже й добре, — Курай струснувся й, ні на кого не чекаючи, завернув у провулок та побіг до невеличкої клумбочки, щоби «помітити» кущик ялівцю.

Дівчинка з голубкою рушили за ним. Єва з полегшенням скинула темні окуляри, які вже неабияк їй набридли, бо постійно сповзали. Та й ховати обличчя зараз не було від кого.

Еге ж, провулок виявився дуже дивним. Щоправда, Єва цього не помітила — їй просто не було з чим порівнювати. Та ще й новий годинник!.. Дівчинка не могла ним намилуватися й поглядала на браслет і камінці набагато частіше, ніж озиралася навколо.

А ось Дора одразу зауважила, що навкруги неприродно тихо й безлюдно, хоча буквально за два кроки жваво гомоніла широка вулиця. А тут — час ніби призупинився… Старі цегляні будинки не більш ніж у три поверхи здавалися нежилими, та й погляду нічим не вабили. Диво-дивне: навіть небо над завулком було сірим і похмурим, хоча над Лютеранською воно сяяло блакиттю. Євині кроки відлунювали від стін, і той звук ніби вдаряв у щільно завішені вікна перших поверхів.

Раптом голубка помітила прибиту до стіни іржаву металеву табличку. Підлетівши ближче, вона прочитала:

— Зміїний провулок…

Брукована вуличка справді постійно різко вигиналася то праворуч, то ліворуч — точнісінько, як змія. Ще одна дивина: ніде не було жодної крамниці — тільки криті ґанки зі сходами й замкненими дверима та де-не-де невеличкі клумби з низькорослими хвойними рослинами.

Друзі йшли вже доволі довго, і голубка почала хвилюватися:

— Та що ж це таке?.. Від Будинку невтішної вдови до Шоколадного будинку — кийком кинути, а цей завулок ніяк не скінчиться… Не подобається мені тут. Може, повернемося на Лютеранську?

— Здається, — прогарчав Курай, — ми ходимо по колу…

Друзі вкотре завернули за ріг і віддалік побачили триповерховий будинок, який значно відрізнявся від решти: звідти долинала сумна музика, а накриття над ґанком миготіло різнокольоровими вогниками.

— Нарешті якісь ознаки життя… — полегшено зітхнув Курай та побіг швидше.

Єва зраділа й теж пришвидшила крок:

— Яке щастя, крамниця! Там і запитаємо, чи виведе нас ця доріжка на Шовковичну.

Невдовзі друзі зупинилися перед ґанком. Задерши голову, дівчинка розсміялася й заплескала в долоні:

— То он воно що, дивіться!..

Старезну вилинялу вивіску обрамлювали… не лампочки, а великі різнокольорові жуки! — з надкриллям, що світилося. Схожі на жуків-скарабеїв, тільки вдвічі більші за розміром, чудернацькі комахи безперервно ворушилися й неголосно гули. Здаля вони здавалися миготливими вогниками, тому що трохи підіймали по черзі то одне сяюче надкрилля, то інше. Дора придивилася до літер на вивісці — напівстертих та вибагливо закручених:

— «Антикварна крамниця. Брати Хýгель і Мýгель».

— Яка знайома музика… — Єва наморщила чоло. — Схожа на «Сарабанду» Генделя, проте — це не варіації, а все ж таки інший твір. Уявіть, не можу пригадати, звідки я його знаю!.. Дивно, адже зазвичай я дуже добре запам’ятовую і авторів, і назви всіх музичних творів, які чула колись бодай раз.

Рипучими сходами друзі зійшли на дерев’яний ґанок і нерішуче потопталися перед старезними облупленими дверима. Колись їх було пофарбовано в темно-червоний колір, але тепер грубий шар фарби майже облущився разом із розсохлим деревом. Крізь заґратоване віконце посередині дверей, запилюжене й тьмяне, виднілися лише невиразні обриси якихось меблів.

Єва обережно натиснула ручку й ледь прочинила двері. Вони натужно зарипіли, водночас жалібно теленькнув дзвіночок. Друзям відкрилося таке цікаве видовище, що майже несвідомо вони перетнули поріг і завмерли, роззявивши роти.

Велика кімната була геть заставлена старовинними меблями всіляких кольорів і форм: сервантами, шафами, трюмо, диванами, стільцями та пуфами. Де-не-де на меблях лежали багаті запилені килими, а на підлозі розташувались численні витвори мистецтва впереміш із прадавніми предметами побуту. Пробиратися поміж цього нагромадження можна було лише вузенькими проходами.

Друзі рушили центральним проходом, оминаючи торшери, великі вази, ручні швейні машинки, підлогові дзеркала, скульптури (деякі сягали людського зросту), поцвяховані скрині і якесь допотопне сільськогосподарське приладдя.

Єва зазирнула в інший прохід, що вів убік і закінчувався біля стіни з прочиненим вікном:

— Тепер зрозуміло, звідки ця музика!

Дійсно, на комоді під вікном стояв грамофон, велика блискуча труба якого виглядала на вулицю. Порівняно з невеличким Євиним патефоном цей пристрій мав доволі поважний вигляд. Утім невдовзі завод грамофона скінчився, й музика обірвалася.

Друзі із захопленням розглядали вміст книжкових шаф, буфетів і секретерів, численні полиці яких прогиналися під вагою старовинних книг і різноманітного антикваріату. Чого там тільки не було! Від крихітних чашечок і позолочених ситечок до величезних таць і самоварів, від мініатюрних різьблених статуеток-нéцке до важезних порцелянових композицій. Курай раз у раз скавучав: «Здуріти!.. Якби ще не смерділо…»

Роззираючись і перешіптуючись, друзі вийшли на середину кімнати, де було значно просторіше. Вони зауважили, що всі стіни над меблями рясно увішані різноманітними картинами й годинниками — з боєм та із «зозульками». Деякі полотна, писані олійними фарбами чи аквареллю, красувалися в масивних позолочених рамах, а між ними так-сяк примостилися гравюри й замальовки олівцем чи вугіллям у дешевеньких рамках під склом. Годинники вряди-годи «бемкали» та «кували» — зовсім невлад, адже всі показували різний час. Із високої стелі, прикрашеної пожовклим від часу ліпним візерунком, звисали кришталеві люстри зі свічниками — штук із тридцять.

Біля найдальшої стіни розташувалися дубові сходи з вибагливо різьбленими перилами. «Бом, бом, бом!» — пролунало над головами, і раптом почулися неквапні кроки: хтось ішов униз рипучими сходинками.

Спочатку поперед очі мандрівників з’явилися капці з овечого хутра, потім до них додалися товстенькі ноги в сірих спортивних штанях, розтягнутих на колінах, потім — вгодоване черевце, і нарешті — нахилена додолу голова. Товстенький господар спускався дуже обережно, дивлячись під ноги та зосередивши всю увагу на підступних сходинках.

Він був середній на зріст, років сорока, у безформеному чорному светрі, круглолиций, з величезним гачкуватим носом і лисиною, обрамленою ріденьким, масним чорним волоссячком до пліч. Розчепірені пальці товстуна тримали залізну миску, з якої стирчала ложка, а рот, без сумніву, був натоптаний їжею. Друзі почули плямкання й мукання: поквапливо дожовуючи, господар намагався щось сказати.

— Вітаю, — несміливо мовила Єва. — Пробачте, якщо ми вас потурбували… Адже це ваш антикварний магазин, правильно? Тут так цікаво…

Товстун здригнувся, завмер, а потім з неабияким подивом підняв погляд на відвідувачів і ледь не впустив миску — насилу встиг її підхопити. Його брови поповзли догори, великий рот мимоволі відкрився, і друзі побачили, що він їсть: масні макарони.

— Схоже, «по-флотськи»… — облизнувся Курай. Він ще не встиг зголодніти, та від пригощання все одно не відмовився б.

— Ах, Єво, негайно сховай обличчя! — похопилася голубка, але надягати окуляри було запізно: господар так оглядав дівчинку та її друзів круглими від здивування очима, ніби до нього завітали три привиди.

— Вітаю, — уже сміливіше повторила Єва. — А ми тут проходили повз та побачили вашу «Антикварну крамницю». Вирішили зайти. Чомусь у вашому завулку більше нема ніяких магазинів…

— А-а-га… — з набитим ротом нарешті витиснув із себе товстун. — Немає… у завулку… — Чоловік урешті-решт зійшов зі сходів і тицьнув миску на якусь полицю. Непевним кроком він наблизився до друзів і спантеличено роззирнувся: — А де ж… су-у-упровідник?

— Який супровідник? — не зрозуміла Єва. — Ми самі прийшли — я і мої друзі. — Пес загарчав, і дівчинка поквапливо пояснила: — Я хотіла сказати, мої дресировані улюбленці.

— А-а-а… чому це — зелене, а те — сіре? — господар несміливо вказав товстим пальцем на Євині розкосі оченята.

— Я такою народилася, — посміхнулася дівчинка. — Так, спочатку всі дивуються. А потім — звикають.

Тут звідкілясь із меблевих надр почувся доволі грубий, невдоволений голос:

— Кого там ще принесло? Невже знову ти, мурмило восьминоге?

Товстун злякано здригнувся та спробував щось вигукнути, але вдавився макаронами, які так і не встиг дожувати й проковтнути, і страшенно закашлявся. «Ку-ку, ку-ку…» — почулося від вхідних дверей. А голос тим часом наближався:

— Краще б ти луснув разом зі своїм дружбаном Тіком, як і вся ваша липуча братія. Ну нема в нас лабдетилу, нема! Усе ваші гноми вижерли, щоб їх підняло та й гепнуло[10]…

Із-за різьбленої шафи з ніжками у вигляді лев’ячих лап з’явився худорлявий чоловік — середній на зріст, з величезним носом і чорним хвилястим волоссям до пліч. Як і товстун, він з витріщеними очима й роззявленим ротом завмер перед Євою та її друзями. На вигляд чоловікові теж було років сорок, і вбраний він був у такі самі сірі спортивні штани та чорний светр, тільки іншого розміру.

Було цілком зрозуміло, що господарі антикварної крамниці очікували появи кого завгодно, але тільки не кучерявої рудоволосої дівчинки в капелюшку та картатому пальті, на плечі в якої сиділа білосніжна голубка, а біля ніг крутився пес у кедах і чорному фраку з метеликом.

— Та що це з ними? — протуркотіла Дора. — Вони що, модних панянок ніколи не бачили?

— Ой, не подобаються мені ці брати, — вищирився Курай. — Може, час попрацювати зубами? — він наїжачився й загарчав.

Насилу отямившись, худорлявий чоловік, задкуючи від войовничого пса, озирнувся на вхідні двері:

— А де ж… ваш супровідник? — чомусь запитав він те саме, що й товстун.

Собака загавкав — дзвінко, але хрипкувато:

— Та не потрібні нам няньки! Ми самі гуляємо, де хочемо, зрозуміло?

— Ми самі прийшли, — сказала дівчинка, присівши перед песиком і намагаючись його заспокоїти. — Побачили вашу крамничку — і зайшли подивитися. А може, й купити що-небудь. У вас стільки всього цікавого…

— Ми — це хто? — догідливо поцікавився товстун. Він нарешті прокашлявся і дожував свої макарони.

— Ах, ну звісно, — посміхнулася Єва. — Я ж не відрекомендувалася. І взагалі — гуляю тут без дозволу. Напевне, ви подумали, що я дуже неввічлива…

— Щиро кажучи, — протуркотіла голубка, — з їхньої реакції на нашу компанію доволі складно зрозуміти, про що вони думають…

— Мене звуть Євою, — вела далі дівчинка, — а це — мої улюбленці, Дора та Курай.

Немов схаменувшись, товстун став поряд із худорлявим і ввічливо мовив:

— До ваших послуг — антиквар Мугель!

— Антиквар Хугель… — невдоволено пробурчав худий. — До послуг… наших… тобто ваших…

Чоловіки, як за командою, ледь вклонилися — ніби були навчені саме так зустрічати гостей. А Дора заляскала крилами:

— Між іншим, вельми цікаве знайомство! Сподіваюся, у цій крамничці ми й для мене знайдемо пристойний подаруночок…

⁹  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Прелюдію №13 Фредеріка Шопена.

¹⁰  Трагічна доля «липучої братії», що луснула, описана в книжці «Зелений трамвай», а цікаву історію про «восьминогого» і його дружбана Тіка ви знайдете в казці про морських свинок Теддіка і Нюську. А от що відбувається з гномами, якщо нагодувати їх лабдетилом, — поки секрет.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7.
Антикварний ексклюзив,
подарунок для Дори
і браковане дзеркало

Хоча господарі антикварної крамниці мали геть різну статуру, не складно було здогадатися, що вони рідні брати, — навіть без напису на вивісці.

Якби хтось визначав їхні «особливі прикмети», без сумніву, на першому місці опинилися б носи. Величезні, гачкуваті, вони відрізнялися тільки шириною: у Хугеля — тонкий і кістлявий, а в Мугеля — товстий і м’ясистий. Здавалося, носи в братів займають пів обличчя, а тому решта рис немовби губилися, хоча вони теж були неординарними: неприродно темні очі та якісь незбагненно мерзенні чуттєві роти. Можливо, цю відразу викликали великі гострі зуби, а може, губи, які постійно ледь тремтіли. Утім дещо спантеличені друзі над тим не замислилися, адже у крамниці геть усе було чудернацьким.

— Значить, — Мугель нарешті перервав незручну мовчанку, — ви бажаєте щось придбати в нашій чудовій крамниці? — чомусь він зробив особливий акцент на слові «бажаєте». — Безумовно, ви зробили правильний вибір, заглянувши на вогник саме до нас! Навіть, можна сказати, на багато вогників! — товстун захихотів, і дівчинка, усміхнувшись, закивала, згадавши кумедних жуків, що світилися на вивісці.

Курай загарчав:

— Можна подумати, у цьому провулку багатий вибір — куди заглядати.

Брати злякано позадкували.

— Не бійтеся Курая, він у нас не кусючий, — дівчинка з докором глянула на песика. — Просто гарчить, коли хоче що-небудь сказати. Ну… собаки ж говорити не вміють, ось і гарчать…

— Певна річ! — заляскала крилами голубка. — І голуби теж говорити не вміють, ось і туркочуть та гугукають!

— Одразу попереджаю вас, шановна пані, — вів далі товстун, боязко поглядаючи на Курая, — що ви потрапили до особливого місця. Усі речі тут — незвичайні та ексклюзивні! А щоб ви не мали сумнівів — вельми прошу…

Поблискуючи лисиною й потираючи пухкі долоньки, Мугель заходився водити друзів крамницею, петляючи вузькими проходами та час від часу спотикаючись об вази й самовари. Набурмосений Хугель плентав позаду та лише байдуже кидав погляд на експонати, над якими товстун ледь не трусився. Під бемкання і хрипке «ку-ку» Мугель захоплено розхвалював старовинні статуетки, порцелянові сервізи та інші незчисленні запилені витвори мистецтва, розбавляючи розповідь цікавими історичними подробицями, подекуди геть фантастичними:

— …Ось із цієї склянки — ви не повірите! — Сальєрі отруїв Моцарта…

— А чи ви впевнені, що те отруєння справді було? — поділилася Єва своїми сумнівами. — Вóльфганг Амадeй Моцарт — один із моїх найулюбленіших композиторів, тож я добре знаю його біографію. Зараз багато хто з дослідників вважає, що в його смерті Антоніо Сальєрі анітрохи не винен.

— Отакої… — посмутнішав Мугель і підбіг до брата. — Ти чув?.. Невже отой химородник нас обдурив?

— Запросто, — промимрив худорлявий і важко зітхнув: — А ми ж обміняли п’ять золотих на цей миршавий стакан!.. Тепер треба ретельно перевірити його автентичність і з’ясувати причини загибелі Моцарта. Ото роботи добавилося!.. До речі… — Хугель наблизився до братового вуха й перейшов на шепіт: — Ти бачив, які в неї очі?..

— Та бачив, бачив… — Товстун повернувся обличчям до відвідувачів і розплився в улесливій посмішці: — Утім не переймаймося! Сподіваюся, капосник Сальєрі все ж таки вкоротив віку своєму супернику, цьому вискочці… — Хугель голосно кахикнув, і його брат одразу змінив тему: — Ви тільки подивіться на цю срібну ложечку!.. Її подарувала маленькому графу Дракулі троюрідна тітка, коли в того прорізався перший зубчик.

— А що це за картинка? — показала Єва на рамку з чорно-білим малюнком, криво почеплену аж під стелею.

— А-а-а, ескіз Леонардо да Вінчі… — Товстий атиквар зневажливо махнув рукою. — Знаєте, що цікаво?.. Світ навіть не підозрює про його існування!.. Ну й нехай, бо мені він не надто подобається.

Тим часом друзі підійшли до стелажа з мисливським знаряддям. Побачивши іржаві капкани, Курай наїжачився та люто загавкав, а Дора обурено заляскала крилами, бо помітила ще й сильця для лову пташок. Товстун поквапився відвести відвідувачів подалі й знов узявся до своїх коментарів:

— Бачите цю симпатичну хустку з вишитим візерунком? Оце через неї загинула Дездемона… А о-он тією чавунною праскою, у яку треба насипати гарячого жару з печі, служниця спалила улюблену сукню Марії-Антуанетти[11].

Товстун так захопився, що вже незграбно розмахував руками, із захватом оповідаючи про списи, зламані під час турнірів, та черевички, загублені чи то Попелюшкою, чи то Сіндереллою, чи ними обома. Дора з підозрою покосилася на стоптані гостроносі черевики, анітрохи не схожі на елегантне взуття принцес, а Мугель дещо чванливо кинув:

— Звісно, такі особливі речі найрозумніше приносити саме до нас. Бо ми з братом — знамениті анонімні антиквари!..

Дівчинка здивовано перепитала:

— Анонімні — це як?

— Це-е… — на мить товстун замислився. — Невідомі місцевим жителям. Так-так, практично ніхто про нас не знає! Хоча ми розташувалися в самому центрі Каштанового міста. Потішно, правда? — товстун захихотів.

— Ага… Тільки якось дивно… — невпевнено всміхнулась дівчинка. — Невже ви не хочете, щоб до вас у крамницю заходило більше людей?.. Адже чим більше покупців, тим краще!..

Мугель завмер і здивовано підняв брови. Здавалося, ця невибаглива думка ніколи дотепер йому не спадала.

— Ну, знаєте, — нарешті промимрив Мугель, — заради безпеки доводиться чимось жертвувати… Стільки грабіжників нині усіляких та злодіїв, адже час такий непростий. А в нас — цілковитий антикварний ексклюзив! — Господар знову пожвавішав, і його темні очі заблищали. — Тут такі скарби, що людям і не снилися. Ось, наприклад, зверніть увагу на багатющий вибір старовинних ювелірних прикрас!..

Він зірвав килимову доріжку з одного комода, і під нею виявилася засклена вітрина.

— Ах! — Єва не змогла стримати захоплення.

Яких дивовижних речей там тільки не було! І сережки, і кольє, і персні, а ще якісь запонки, браслети й брошки, і щось кручене на ланцюжках — дівчинка навіть назви цього не знала. Від коштовного каміння на дивовижних старовинних прикрасах із червоного та білого золота струмувало загадкове сяйво. До речі, захоплені цією красою друзі навіть не замислилися — звідки взялося сяйво?.. Адже похмурого провулку не досягав жоден сонячний промінчик…

Курай став на задні лапки, намагаючись роздивитися вітрину, а Дора зістрибнула з плеча дівчинки на скло. Мугель натхненно затеревенив щось про скарби Сіндбада-мореплавця, але друзі слухали його в пів вуха.

Голубка задивилася на золотий перстень з великим каменем, колір якого безперервно змінювався — від жовтаво-персикового до фіалкового. Вона ніжно затуркотіла, і дівчинка сплеснула руками, перервавши розповідь про піратські скрині:

— Та ми ж досі нічого не подарували Дорі! — й пояснила: — Сьогодні такий незвичайний день, коли я гуляю містом, роблю покупки і щось дарую своїм улюбленцям. Ось у Курая вже є ошатний фрак і кеди, й в мене багато обновок. А в голубки досі немає подаруночка! Це слід негайно виправити!

Дора радісно затуркотіла та застрибала по вітрині, і Єва рішуче мовила:

— Я хочу купити ось цей перстень! — і показала пальцем туди, куди тицьнула дзьобиком голубка.

— Чудовий вибір! Перстень з аметрином — демократично й шляхетно… — Мугель розплився в усмішці та схрестив на грудях товстенькі пальці. — Крім того, дуже практично: камінь може набувати різних кольорів — за бажанням власниці.

— А хіба так буває? Як звичайний перстень може дізнаватися про бажання власниці?

— Смію вам нагадати, шановна, — голос Мугеля посерйознішав, — що в нашій «Антикварній крамниці» немає звичайних речей. — Він побачив, що дівчинка полізла в заплічник, і поквапливо додав: — А ще хочу попередити, що ми не продаємо свій крам. Ми його обмінюємо.

Останнє слово ввічливого господаря чомусь прозвучало надзвичайно жорстко, навіть з дивною погрозою. Однак дівчинка подумала, що їй це здалося: адже Мугель знову розплився в догідливій посмішці, мовби нічого й не сталося.

— Ну, я ж саме й збиралася це зробити: обміняти гроші на перстеник.

— Ні, ви не зрозуміли… Нам з братом не потрібні гроші, ми й так дуже багаті, — брати перезирнулися, і Хугель ствердно гмикнув. — Нам потрібні… особливі речі. Самі розумієте — ми ж антиквари.

— Але в мене таких нема, — розгубилася дівчинка.

— Усі так думають, — криво посміхнувся Мугель, — і дуже помиляються. Здебільшого люди навіть не здогадуються, що володіють безліччю рідкісних речей. Адже антикварну цінність мають не лише статуетки, картини чи прикраси. Це може бути, наприклад, рідкісна монетка, ґудзик, або… — погляд товстуна став замріяно-відсутнім, — або навіть звичайнісінький трамвайний квиток. Якщо він… так би мовити… старовинного зразка. Часом трапляються такі… рідкісні трамваї. Цілком випадково, звичайно…

— Я сьогодні якраз їхала трамваєм — цілу годину, а потім ще й автобусом, — простодушно сказала Єва, і брати аж підскочили.

— Та що ви кажете! Трамваєм? Це ж чудово! — товстун чомусь так зрадів, що почав пританцьовувати, і його губи затремтіли більш ніж зазвичай. — А кольору трамвая… не пригадуєте?..

— Якщо чесно, то не пригадую… А це важливо?

— Ні, що ви, звичайно ж, ні. Але ось якщо ви знайдете свій трамвайний квиток — він може виявитися антикварним!

— Оце так! — зраділа Єва, пошукала в кишенях пальта й дістала два пом’яті квиточки — рожевий і сірий.

Побачивши їх, брати не змогли приховати розчарування. Мугель ледь не пустив сльозу і якось трагічно промовив:

— Його тут нема…

— Так, знову нема… — додав Хугель.

— Що ж, — тяжко зітхнувши, розвів руками товстун, — доведеться вам пошукати чогось іншого… Можливо, обміняєте наш перстеник на… ось на це намисто? — і він тицьнув пальцем у подарунок мацибарців, який красувався у Єви на шиї поверх пальта.

Але дівчинці чомусь страшенно не хотілося розлучатися з довгим горобиновим намистом. Вона доторкнулася до нього й жалібно скривилася:

— А можна, не намисто?.. Можна запропонувати щось інше?..

— Ну, пропонуйте, — так засмучено сказав Мугель, ніби невдячна рудоволоса відвідувачка остаточно розбила йому серце. — Ми ж не можемо взяти у вас те, що ви самі не захочете віддати… Ет, не можемо!

Дівчинці здалося, що останні слова прозвучали аж зі злістю.

— Так, не можемо… — приречено підтвердив неговіркий Хугель.

— Тоді я хочу обміняти на перстень… мій чудовий плеєр! Це підійде?

— Чудовий — що? — в один голос перепитали брати.

Єва відкрила натоптаний заплічник і насилу витягла з дна торбинку з плеєром, навушниками та зарядним пристроєм.

— Ось, тримайте!

Брати здивовано покрутили в руках маленький прилад і сплутані дроти. Вочевидь, вони й гадки не мали, як усім цим користуватися.

— Невже ви ніколи раніше плеєрів не бачили? — здивувалася дівчинка. — З їх допомогою можна слухати музику, ось… — вона розплутала дроти, надягла навушники на чорняву голову Хугеля й натиснула кнопочку.

Складно описати словами безмежний подив худорлявого власника крамнички: спочатку він із жахом схопився за голову, збираючись зірвати з себе навушники, але раптом завмер, прислухався й блаженно заплющив очі. За хвилину Хугель дав послухати плеєр братові. У того покруглішали очі, і він пробурмотів: «Та це ж портал… туди, де мешкає чудовий музикант…»

Єва це почула, вимкнула плеєр, зняла навушники з голови Мугеля та спробувала все пояснити:

— Та ні, жодних порталів у плеєрі нема! Хіба ж у таку маленьку коробочку вміститься фортепіано й піаніст, який виконує скерцо Шопена[12]? Просто в цьому приладі зберігається дуже багато музики, яку можна слухати й слухати з ранку й до вечора, головне — вчасно його підзаряджувати…

Мугель уточнив:

— А макаронами — можна?

— До чого тут макарони? — не зрозуміла Єва.

— Ну, підзаряджувати — макаронами можна? Адже в нас делікатесів немає…

— Ох! — зітхнула дівчинка. — Плеєр потрібно годувати не їжею, а струмом. Струм у вас є? Ну, той, що з розеток?

Брати перезирнулися. У них були такі розгублені обличчя, що навіть Кураю стало їх шкода:

— Овва, як усе запущено в цьому завулку, — заскиглив він. — Та в них же тут електрики нема… Кам’яна доба! А ще центр міста!

Мугель почухав лисину й пошукав на одній з полиць:

— Десь тут були кришталеві розетки, для варення…

— Ні-ні! — похитала головою дівчинка. — Струм — він в інших розетках…

Хугель роздратовано махнув рукою:

— Гаразд, потім розберемося…

— Атож, — погодився Мугель, відсунув шухляду в комоді й запхав туди плеєр з навушниками та дротами. — Ми самі потім вирішимо, чим годувати цей дивовижний крихітний грамофончик. У будь-якому разі оборудка відбулася! — Голубка перепурхнула на плече до дівчинки, а товстун обережно відсунув скло вітрини та дістав аметриновий перстень: — Але я можу віддати його лише новій власниці.

— Тоді, будь ласка, одягніть його Дорі, — попросила дівчинка.

Голубка хутенько підняла праву лапку й простягнула її Мугелю. Той здивувався:

— Вона у вас що, розуміє людську мову?

— Просто вона в мене дресирована, — посміхнулася дівчинка.

— А-а-а, зрозуміло… — посопуючи, товстенький господар спочатку обережно стулив докупи розчепірені пальчики Дори, а потім натягнув золотий перстень на пташину лапку якомога вище — аж на пухнасте стегенце.

Камінь одразу ж змінив колір з фіалкового на малиновий, а голубка затуркотіла й обійняла крилами дівчинку за шию:

— Дякую, люба Єво… Дивовижний подарунок! Я всією душею відчуваю, що цей перстеник — дуже-дуже непростий.

А обоє братів виструнчилися, і Мугель урочисто промовив:

— Обмін відбувся!

— Схоже, — рикнув пес, — вони страх як полюбляють усілякі ритуали.

— А ще, — додала голубка, нахиляючи голівку то праворуч, то ліворуч, щоб помилуватися великим каменем з безліччю граней, — живуть без електрики, а значить, і без мобільників, і без телевізора, і навіть без холодильника…

— Який жах! — так голосно гавкнув Курай, що брати аж підскочили.

І тут Єва зненацька зачепила рукавом квітчасте покривало, накинуте на якусь округлу річ.

— Обережно! — роздратовано гаркнув Хугель.

— Так-так, — переполохався Мугель, — це дуже коштовний експонат!..

Та було вже запізно: покривало сповзло, здійнявши клуби сірого пилу, і дівчинка голосно чхнула. А коли підвела погляд — побачила своє відображення.

Без сумніву, велике овальне дзеркало, що стояло на підлозі в масивній бронзовій рамі, було дуже старе. Ззаду до нього кріпилася підставка, а дзеркальною поверхнею, немов ластовиння, розсипалися плямки іржі.

— Ах, погляньте! — здивовано вигукнула дівчинка, вказуючи на своє відображення.

— Отако-ої… — затуркотіла Дора.

Курай вискнув і кинувся обнюхувати дзеркало, навіть кілька разів оббіг навколо нього. Річ у тім, що все відображення Євиної стрункої постаті… сяяло смарагдовим світлом! Розсипи іскорок миготіли й на новому капелюшку, і на кінчиках рудих кучериків, і навіть навколо підошв. Причому відображення Дори та Курая ніякого сяйва не випромінювали. Не світилися й відображення носатих братів-антикварів, які теж здивовано й навіть якось перелякано витріщалися в дзеркало — аж роти пороззявляли. Тут Хугель чомусь розгнівався і схопив брата за барки:

— Де наш мутивиловий засіб?! Негайно кажи!

— Т-точно н-не п-пригадую, — забелькотів той. — Зд-дається, на третій полиці згори в калмахíдському секретері…

Хугель миттю зник, і десь у меблевих надрах у протилежному кутку кімнати почулися грюкіт і брязкіт речей, що падали на підлогу. Намагаючись помацати лапкою смарагдове сяйво у дзеркалі, пес припустив:

— Може, це рештки алмазного пилку?

Дора не погодилася:

— Чому ж тоді їх видно тільки в дзеркалі?.. Та й колір не той… До того ж алмазний пилок не може довго залишатися на Землі, якщо на небі немає Місяченька.

Поки Хугель шумно щось шукав, дівчинка заходилася розпитувати його брата:

— А як таке можливо — на мені, виявляється, такі красиві іскорки, а їх ніхто не помічає? І навіть я сама не помічаю?

— Це — особливе сяйво, мушу вам сказати. Його взагалі мало хто може бачити.

— Але ж у вашому дзеркалі його видно?

— Так, але таких дзеркал — штук зо два на всю Гріандію.

— Це ж треба, які рідкісні дзеркала! Дуже коштовні, напевне.

— Я б навіть сказав, їм ціни немає!

— І що ж означає це сяйво?

— Те, що ви — обрана…

Раптом до дівчинки й товстуна підскочив Хугель:

— Та не слухайте цього недоумкуватого! Перевтомився він, казочок начитався…

Худий господар таки знайшов загадковий мутивиловий засіб, бо тримав у руці мокру ганчірку, яка огидно смерділа. Пробурмотівши тремтливими губами: «Ніяка не третя й не згори… а п’ята знизу…», він роздратовано відтіснив брата подалі та заходився оскаженіло терти дзеркало ганчіркою. Несподівано досі мовчазний Хугель розговорився:

— Сяйво це — несправжнє… І дзеркало в нас звичайнісіньке, хоча й антикварне. Та ще й браковане, від старості показує не знати що, всілякі плями в ньому виникають. Ось ми його зараз почистимо, і все буде як слід…

Однак «чищення» справило цілком протилежний ефект: поверхня дзеркала зашипіла, вкрилася масною плівкою і взагалі перестала будь-що відбивати. А худорлявий витер піт із чола, підняв з підлоги квітчасте покривало та ретельно затулив ним дзеркало. Проймаючи принишклого брата красномовним та недобрим поглядом, Хугель процідив:

— Ну, нам, загалом, уже час…

— Ах, справді, — підтримав його Мугель. — Вибачте, але якщо ви більше нічого не бажаєте, ми змушені зачинити крамницю та взятися до важливої справи. Нам терміново потрібно… читати! Так, ми це дуже любимо…

— Які ж ви щасливі… — зітхнула Єва. — А що ви читаєте?

Брати перезирнулися.

— Е-е-е… — розгублено протягнув Мугель.

— Енциклопедію, — виручив його Хугель. Кинувши погляд на вміст найближчої книжкової шафи, він уточнив: — Багатотомну енциклопедію Брокгауза та Ефрона.

— Вау… — Єва теж задивилась на книжкові полиці, а її очі спалахнули від захвату. — Справжні антикварні книжки! Пошарпані та з позолотою на корінцях… — Тут голубка затуркотіла, песик заскавучав, і дівчинка пригадала, що вона теж поспішає: — Ну, і мені вже час. Ой, як же я тут у вас затрималася! До речі, підкажіть, будь ласка, чи виведе нас Зміїний провулок на вулицю Шовковичну?

— Авжеж, виведе… — ввічливо відповів Мугель і поцікавився: — А куди саме ви прямуєте, якщо це не секрет?

— Звісно, не секрет: у музей «Шоколадний будинок».

— У той музей?.. — насупився Хугель. — Навіщо?..

— Ну… — на мить дівчинка замислилась. — Щоб знати історію Каштанового міста, адже тут завжди мешкало стільки чудових людей. А ще — мені так сподобалося гуляти Лютеранською і розглядати старовинні будівлі! Хочу почути про них якомога більше цікавезних легенд. Утім ви, напевне, знаєте силу-силенну тих повір’їв, бо, звісно ж, бували в музеї, й не раз?

Зненацька запала незручна тиша. Трохи потупцявши, товстун якось напружено відповів:

— Ні, ще не бували… Часу нема, ми з братом дуже зайняті — цією, як її… дослідницькою роботою! А ще ми постійно їздимо на розкопки — ці, які ахре… ахреоло…

— На археологічні розкопки, — крізь зуби процідив Хугель.

Посміхаючись негарними ротами з гострими зубами (Мугель — широко та облесливо, а Хугель — стримано й напружено), брати провели рудоволосу відвідувачку з її улюбленцями до дверей і навіть вийшли на ґанок.

Раптом Хугель простягнув руку й клацнув пальцями. Один із жуків широко розкрив червоні надкрилля, що світилися, і з-під них розгорнулися прозорі темнуваті крильця. Червоний жук злетів зі злинялої вивіски, слухняно опустився в сухорляву долоню антиквара й сховав прозорі крильця під надкриллями, які щільно зімкнулися. Хугель простягнув його дівчинці:

— Прийміть від нас із братом цей скромний подарунок.

Мугель додав:

— На добру згадку! До речі, відмовлятися від наших подарунків не можна — погана прикмета. А вихід зі Зміїного провулка недалечко, ще всього три повороти…

— Ой, яка краса! Дуже дякую! — Єва сховала жука, що світився, у кишеню пальта.

Вона ще раз подякувала господарям крамниці за гостинність, цікаві розповіді про всілякі дива й чудовий перстень з багатобарвним каменем і ввічливо попрощалась. Весело крокуючи похмурим завулком, дівчинка промовила:

— Це ж треба, із якими незвичайними антикварами ми сьогодні познайомилися!

— Зроду не зустрічав таких диваків, — докинув Курай. — Ну як можна жити без холодильника?

— Хоча… Дуже дивно, що люди такого фаху жодного разу не бували в нас, у Шоколадному домі, — зауважила Дора, милуючись перснем на своїй правій лапці. До слова, зараз камінь був зелений. — Адже це широковідомий музей. У нас постійно відбуваються творчі зустрічі, виставки картин і скульптур, лекції, екскурсії та ще багато всього цікавого. А крім того, у Білій залі проводяться чудові концерти класичної музики! Ну як можна жодного разу не побувати на виставці чи на концерті, живучи буквально за два кроки від музею?..

— А ось ти, Доро, — пробурчав Курай, — раніше знала, що за два кроки від твого музею — такий особливий антикварний магазин? Ні? Так отож…

— Крім того, — подумала Єва вголос, — вони ж анонімні антиквари, а значить, уникають усіх інших людей. Ох, і шкода мені братів: напевне, їм буває дуже нудно в тій крамничці, натоптаній скарбами… Ой, — згадала дівчинка, — я ж забула в них запитати, що то за музика звучала з грамофона — схожа на «Сарабанду». Ет, як же шкода! А ще дуже шкода, що дзеркало виявилося бракованим… — І дівчинка пробурмотіла собі під ніс: — Ці смарагдові іскорки так загадково миготіли… Навіть не віриться, що вони не справжні…

Вузька вуличка востаннє вигнулася, і друзі побачили попереду вихід на Шовковичну. З цієї щілини в пітьмавий завулок струменів сніп яскравого денного світла. Друзі так зраділи, що нарешті виберуться з цього похмурого місця на простору столичну вулицю, сповнену діловитого гамору великого міста та терпких пахощів кави й опалого осіннього листя, що майже побігли. І навіть не замислилися, як таке можливо: у завулку, мов у занедбаному підвалі, — тиша, напівморок і, окрім хазяїв крамниці, жодної живої душі, а на виході з нього — світло й гамір…

А брати-антиквари все ще стояли на порозі своєї крамниці, і кожен замислено потирав лоба. Над головами в них ворушилися, світилися й гули різнокольорові жуки. Раптом з-під коміра чорного светра Хугеля з’явилася біла зміїна голова.

— Що, прокинулася нарешті? — буркнув Хугель. — Знову проґавила все найцікавіше…

Невеличка біла змія засичала й вистромила роздвоєного язика, повільно виповзаючи з-за пазухи в худі руки Хугеля. А Мугель пробурмотів:

— Як, ну як вони до нас потрапили?.. Цього ж не мало статися!

— Це все дівчисько… — повільно, розтягуючи слова, мовив його брат, погладжуючи зміїну голову. — Ти ж бачив, смарагдове сяйво миготіло тільки навколо неї. Отже, це вона помітила наш Зміїний провулок. Бач, закортіло їй зайти! Упевнений — вона й не відає, що ненавмисне відкрила таємний портал і для себе, і для своїх дресированих опудал. Як там вона їх називає, «улюбленці»?.. Яке ж огидне слово. А той злий розфуфирений пес — особливо мені не сподобався… І ти теж утнув! — Хугель кинув на Мугеля роздратований погляд. — «Ви обрана, ви обрана…» Думати треба, що й кому кажеш! І взагалі, навіщо язиком плескати? — Худорлявий передражнив брата: — «Ось у нас скляночка з отруткою, а ось — мотузочка, щоб душити за горло, тут те, а там се…»

— Але ж… — винувато потупився товстун. — Цій Єві все так цікаво було… А мені ж у крамниці й поговорити нема з ким, ти он тільки й знаєш, що лаятися та штовхатися, а Гадя спить увесь час…

— А ти не подумав, що добрим чарівникам зовсім не обов’язково знати, що вони — добрі чарівники*?

— Ні-і… — розгублено закліпав Мугель.

— Ото ж бо… А якщо ця Єва не тільки сама знову до нас приплентається, а ще й зелений трамвай сюди притягне?.. Тоді — баста, накриється мідним тазом наша лавочка. Що Бунгару тоді скажемо?..

Від згадки про цього Бунгара і Хугель, і Мугель виструнчилися, неначе віддані солдати, які почули ім’я головнокомандувача, а Гадя рвучко підняла голову й зашипіла.

— Ой лишенько, — злякано прошепотів Мугель. — І що ж робити тепер, га?..

— Не трусися, братчику. Триматимемо руку на пульсі.

— Це ж як?.. — Мугель розгублено глянув на свої пухкі долоні.

— Простежимо за дівчиськом та постараємося турнути цю Єву подалі від Каштанового міста. Нема чого їй тут блукати, таємними провулками… Отже, вони попрямували до музею «Шоколадний будинок»…

— Еге ж…

— Ще той заклад… — поморщився Хугель. — І «пощастило» ж нам — таке неприємне сусідство. Одне втішає: Дім з химéрами* теж недалечко… Гаразд, одягайся пристойніше. Хотів з людцями теревені правити? . . Що ж, тепер цього сумнівного задоволення матимемо більш ніж удосталь.

¹¹  Звісно, така прикрість могла статися, хоча жодних історичних свідоцтв про це немає. Як, до речі, і про те, що в графа Дракули була троюрідна тітка.

¹²  За допомогою цього QR-коду можна почути Скерцо №3 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8.
Екскурсія будинком
купця Могилевцева
і надзвичайний терпець
Ельвіри Віталіївни

Дрова мелодійно потріскували в каміні, й вигляд старого, який сидів біля вогню з голубкою на плечі, був би цілком зворушливим, якби не лиховісне звірине виття за вікнами.

— Доро, ну як могло статися, що ці підлі антиквари настільки втерлися до вас у довіру? Ну хай там Єва: вона ще дитина. І собаці можна пробачити, що він не розгледів чиюсь підступність. Але ж ви — така мудра, прониклива…

— Ох, не ятріть мою душу, майстре… Звісно, я не зовсім звичайна голубка, проте ви дуже переоцінюєте мої можливості. Я ж музейна пташка: дружу з усіма статуями й маскаронами в околиці, можу розповісти багато цікавого про наше прекрасне Каштанове місто, про особняки на Шовковичній і Липській, на Басейній, Хрещатику і Лютеранській… Так, можу протистояти деяким темним силам й успішно з ними битися — що є, то є! — але ж… — Дора важко зітхнула й понурилася. — Мені не відкриті всі таємниці духовного світу… Антиквари Хугель і Мугель геть не схожі на чудовиськ із хисткої імли, з якими я доволі часто стикаюся. Звідки ж мені було знати, що ті носаті брати — теж слуги Бунгара?.. Ох, якби ж я тільки це знала! Ми б ніколи не опинилися в цьому жахливому місці…

— Мені дещо не дає спокою… Навіть мешканці Шоколадного будинку не здогадуються, хто такі насправді Хугель і Мугель, не кажучи вже про Єву та Курая.

— Я теж постійно про це думаю. І просто божеволію від думки, що не можу попередити друзів про небезпеку… Той злощасний лист був адресований дівчинці — отже, сюди хотіли запроторити саме її. Але навіщо?.. Чим вона так допекла братам?..

Єва завбачливо начепила на ніс тітоньчині окуляри, і друзі виринули зі Зміїного провулка на людяну Шовковичну. Вони опинилися майже поряд із Шоколадним будинком — достатньо було просто перейти дорогу. Голубка протуркотіла:

— А ви знаєте, що в давнину на цьому місці був величезний шовковичний сад? Подейкують, ще й шовковичний завод працював.

— Тепер знаємо! — дзявкнув Курай.

— А ще була липова алея*. Уявляєте, як усе навкруги духмяніло? І хоча всі ті дерева вже давним-давно вирубали, назва місцевості залишилася — Липки.

Волохатий світло-коричневий песик миттєво привернув до себе увагу перехожих, і не дивно: фрак із гілочкою штучних квітів у петельці й чорна краватка-метелик на білій манишці чудернацько поєднувалися в його гламурному прикиді з синьо-червоними кедами. Дехто доброзичливо захихотів, дехто засюсюкав, та Курай лише приосанився й діловито задріботів пішохідним переходом поперед Єви. Голубка сиділа в дівчинки на плечі й підскакувала від нетерпіння:

— Ріднесенька домівка! Нарешті так близесенько!..

— О-о-о! — вигукнула Єва, перейшовши дорогу.

Перед мандрівниками височів казковий рожевий замок* з гостроверхими вежами, а його вишукане оздоблення нагадувало збиті вершки.

— Між іншим, — затуркотіла голубка, — це особняк барона на прізвище — хоч би вимовити! — Ікскюль-Гільденбанд. Утім, не зволікаймо, хутенько проминаймо цей гарнесенький замок, бо вже за кілька метрів від нього — Шоколадний будинок!..

— До якого ми вже прийшли! — затявкав Курай, вимахуючи хвостом.

За мить Єва була коло песика — перед двома півколонами, що прикрашали вхід темно-коричневого двоповерхового особняка. Порівняно з домівкою барона з екзотичним прізвищем він виглядав доволі строго, а фасади дійсно нагадували апетитні плитки шоколаду, прорізані великими вікнами: прямокутними на першому поверсі, а на другому — заокругленими згори.

Єва задерла голову, зацікавлено розглядаючи коричневе ліплення майже під са-мим дахом уздовж усієї стіни. Посередині стирчали чотири лев’ячі морди з роззявленими пащами, а обабіч них містилися факели з крильцями. Обрамляли все це гірлянди із квітів і плодів.

— Схоже на шоколадні фігурки… — вихопилося в Єви.

— Та невже?.. — здивувалася Дора. — Мені так ніколи не здавалося. Мабуть, тому що я знаю войовничість тих левів… Повірте, вони аж ніяк не солоденькі…

Голубка спурхнула та чкурнула вгору. Політавши навколо ліпних голів, вона трохи посиділа на одному з витягнутих носів, а потім повернулася до друзів.

— Ну що? — поцікавився Курай. — Вони доповіли тобі, що тут і як? Без тебе господарство не розвалилося?

— На щастя, ні… Хоча деякі ворожі підступи все-таки були.

— Це ж які такі підступи? — здивувалася Єва.

— Довго пояснювати… Ходімо, я так скучила за друзями!

— Ой, щось я починаю нервувати… — зіщулилася дівчинка і схопила собаку на руки. — Вибач, але мені так спокійніше. Та й тобі ніхто лапи не віддавить.

— Я в таких кедах, що хай мене бояться… — заричав Курай. — Я сам кому хоч ласти віддавлю…

Однією рукою Єва потягнула на себе масивні двері. Ті не піддалися. Дівчинка потягнула сильніше — двері не зрушили з місця.

— Вони там що, знущаються?.. — загавкав Курай. — Це музей для пана Хтося? Іншим тут не раді?

Дора стрепенула крильцями та зайшлася відчайдушним сміхом:

— Гу-гу-гу!.. Ой, вибачте!.. — Дівчинка з песиком здивовано перезирнулись, а голубка, трохи заспокоївшись, пояснила: — Звісно, треба було вас попередити, та я не втрималася… Бо це так забавно — спостерігати за новачками!.. Річ у тім, що відчиняти треба навпаки — не на себе, а від себе!

Курай загарчав:

— Опупіти, як смішно… — І перекривив голубку: — «Гу-гу-гу — гну дугу…» Я теж якось над тобою покепую, не сумнівайся…

Великі двері гупнули в Єви за спиною, і вона нерішуче зупинилась, притискаючи до себе волохатого песика. Схожа на екстравагантну бразивільянку, кучерява руда дівчина в капелюшку, великих темних окулярах і з білою голубкою на плечі боязко огледіла невеликий вестибюль: праворуч і ліворуч — двері до інших приміщень, далі зліва — дзеркало на стіні, попереду — арка, прикрашена з обох боків білими гіпсовими обличчями з чупринами, які були увінчані розкішними вінками, а за аркою — мармурові сходи з фігурними литими перилами.

Звісно, на таку знану панянку одразу звернув увагу охоронець. Узагалі-то, вхід до музеїв з тваринами заборонено, та цього разу чоловік вирішив зробити виняток. На його втомленому обличчі раптом заграла усмішка, і він мимоволі покрокував у бік відвідувачки. Можливо, хотів просто привітатися й подякувати за гарний настрій: адже не кожного дня люди водять до музею таких милих і, на перший погляд, безневинних домашніх улюбленців. Та Курай запанікував і тихенько заскиглив:

— Що ж ти стовбичиш, немов уперше в пристойному закладі?.. Зараз спалиш нас усіх… Ну-мо, роби щось!

— Що, що робити? — прошепотіла спантеличена дівчинка.

— Не вигадуйте дурниць, — затуркотіла Дора. — Ти, Єво, трохи скута, та це не проблема, усе гаразд… Не хвилюйся, усміхнись до охоронця і кивни, потім підійди до дзеркала й поправ капелюшка… А далі ми спокійнесенько піднімемось на другий поверх…

Дівчинка повернула голову до чоловіка, але, замість посміхнутися, так жалібно скривилася, що той хутенько позадкував і знайшов важливе заняття — гортати книгу відгуків. Та не встигла Єва наблизитись до дзеркала, як вхідні двері розчинилися навстіж, і за якусь хвилину вестибюль заполонила група веселих і балакучих туристів із Байбубéка. Єва мимоволі змішалася з цим яскравим натовпом, а байбубекці щось їй емоційно вигукували, із захватом показуючи пальцями на білосніжну голубку з красивим перснем на стегенці й на розфуфиреного волохатого песика.

— Якщо і далі стоятимеш з кислою пикою, я тебе вкушу! — анітрохи не жартуючи, прогарчав Курай.

Єва слухняно заусміхалась і навіть почала помахувати рукою:

— Привіт… І вам привіт… Так, ви всі мені теж подобаєтесь… Що-що?.. О-о, напевно так, хоча — я не зрозуміла ані слова…

— Ти ба, як усе вдало складається! — радісно протуркотіла Дора. — Краще й не придумати! Ці туристи прийшли сюди на екскурсію. Отже, ми до них приєднаємось і, не викликаючи жодних підозр, дістанемося того особливого місця, де я вас надійно заховаю.

— І довго ми там ховатимемось? — запитала дівчинка.

— До глибокої ночі.

— Отакої… — прогарчав Курай. — Аж до ночі! Я завию з голоду й усіх нас викажу… А ти сама — теж будеш із нами?

— Мені ховатися не потрібно, я ж пташка: захотіла — прилетіла, захотіла — полетіла… У мене тепер інший клопіт: як повернутися на своє законне місце, не викликаючи підозр…

— На яке ж це місце? — поцікавилася Єва.

— Ох, скоро дізнаєтеся…

Нарешті сходами спустилася екскурсоводка — молода серйозна жіночка в окулярах. Із групи байбубекців до неї вийшла перекладачка, вони трохи порозмовляли, і перекладачка щось гукнула. Миттєво туристи принишкли та з’юрмилися коло тих двох панянок — а серед них і наші друзі.

— Любі гості Каштанового міста! — поправивши акуратно підстрижене чорне волосся, урочисто почала екскурсоводка. — На вас чекає надзвичайно цікава годинна подорож одним із найвідоміших і найзагадковіших будинків нашої столиці. Екскурсію проводитиму я — молодша наукова співробітниця музею, Ельвіра Віталіївна.

Кожну фразу Ельвіри Віталіївни перекладачка повторювала незрозумілою, але милозвучною байбубекською мовою.

— Цей особняк збудував знаменитий архітектор Володимир Ніколаєв у 1901 році на замовлення не менш знаменитого купця, відомого мецената Семена Семеновича Могилевцева*. Зверніть увагу на маскарони, що прикрашають арку перед сходами: це боги Діоніс та Аполлон…

— А фуршет буде? — привітно, але доволі голосно прогарчав Курай. В оточенні людей у яскравому одязі, які не припиняли ним милуватися й чухати за вушками, розвіялись усі його побоювання. — Я вже зголоднів!

Екскурсоводка і перекладачка з докором подивилися на песика, а голубка порадила:

— Слухайте уважно — дізнаєтесь багато цікавого…

— Над маскаронами — кадуцей, — вела далі Ельвіра Віталіївна, — тобто чарівний жезл Меркурія, бога торгівлі. Вважається, що він дарує своєму власникові таємні знання про світ. Під маскаронами — перевернутий ріг достатку, із якого висипаються земні дари, — символ процвітання та щедрості…

— Куди не глянь — самі боги, — прогарчав Курай.

Дівчинка показала пальчиком:

— Дивись: навколо цього жезла з крильцями — обвилися дві змії, а згори на ньому — шишка… Як цікаво… А що таке «маскарон»? — пошепки запитала Єва в голубки. Не роздумуючи, Дора затуркотіла:

— Скульптурна прикраса на фасаді будівлі або на стіні приміщення у вигляді голови людини, тварини чи фантастичної істоти, причому обличчя має бути звернене до глядача. Дім невтішної вдови пам’ятаєш? Її обличчя — теж маскарон. І голови левів перед входом до Шоколадного будинку — маскарони.

— А тепер запрошую піднятися на другий поверх ось цими мармуровими сходами, — Ельвіра Віталіївна зробила гостинний жест. — Зверніть увагу на перила з дивовижним художнім литтям. До речі, багато хто з наших гостей вірить, що доторкнутися до цього поруччя — гарна прикмета, адже колись цими сходами ходив і тримався за поруччя сам Семен Семенович Могилевцев!

— Ви йдіть з усіма, — протуркотіла Дора, — а я трохи потеревеню з приятелями… — Вона спурхнула й хутенько вмостилася на увінчану голову чи то Діоніса, чи то Аполлона.

Мабуть, байбубекці дуже вірили в прикмети, бо, крокуючи нагору, розтягнулися вервечкою й старанно хапалися за поруччя.

На невеличкому сходовому майданчику другого поверху праворуч та ліворуч були двері, а посередині височіло аж під стелю старовинне дзеркало. Оскільки місця на всіх не вистачило, більшість туристів, а з ними Єва з Кураєм, скупчилися на останніх сходинках. Спочатку відвідувачі почули розповідь про грифонів, зображених на стелі, а потім — про унікальні венеційські дзеркала, яких у Шоколадному будинку малося двійко, й одне з них просто зараз милувало око туристів.

Із телепередач Кока Пока дівчинка вже знала, що люди здавна приписували дзеркалам магічні властивості, а дехто навіть вважав, що за їхньою допомогою можна потрапляти в інші виміри.

Тепер Єва з Кураєм дізналися, що в XVI столітті венеційські майстри почали додавати в амальгаму частинки дорогоцінних металів, і їхні дзеркала з того часу стали чистими та сяйливими, мов гірський кришталь, а віддзеркалення в них виглядало краще, ніж сам оригінал!

— Майже сто років венеційським майстрам удавалося зберігати свою таємницю, — розповідала Ельвіра Віталіївна, а байбубекці ловили кожне слово, яке їм розтлумачувала перекладачка. — А все тому, що склодуви та дзеркальники домовилися відокремитися від усього світу на острові Мурáно, де жили й працювали. Залишати острів їм заборонялося під страхом смертної кари…

— Усе життя на якомусь острові?! — відчайдушно загавкав Курай. — Та це те саме, що на ланцюгу сидіти! Куди дивився відділ з питань прав людини?

Акустика так підсилила собачий гавкіт, що на обох поверхах Шоколадного будинку і відвідувачі, і працівники музею підскочили від несподіванки.

— Що ти робиш?! — зашепотіла Єва собаці на вухо. — Який там відділ, які права людини, — це ж XVI століття!.. А за твою поведінку нас зараз виженуть!

Дійсно, до сходів підбіг занепокоєний охоронець і задер голову. Побачивши зніяковілу дівчину в темних окулярах з притиснутим до грудей песиком, який начебто заспокоївся, він зітхнув, махнув рукою та повернувся до вестибюлю.

Екскурсоводка з осудом зміряла поглядом худеньку руду дівчину, але зробити зауваження не наважилась: іноземна туристка як-не-як.

— На другому поверсі цього особняка, — суворим тоном продовжила розповідь Ельвіра Віталіївна, — кожна кімната є справжнім витвором мистецтва й анітрохи не схожа на інші. Утім зараз кожен переконається в цьому особисто, прошу!.. — і жінка повела групу праворуч.

Цієї миті на Євине плече опустилася голубка.

— Кураю, чи ти з глузду з’їхав? — обурено затуркотіла вона. — Ти навіщо зчинив такий галас?

— Вибачте, не втримався… — буркнув пес. — Але ж… Тримати на ланцюзі… тобто на якомусь вшивому острові — все життя, уявляєш?..

Дівчинка припустила:

— А якщо він не вшивий, а навпаки — дуже фешенебельний? Ти тільки уяви: острів, де на кожному кроці — «Кусарманус»…

— О-о, то інша справа, — захекав Курай і нарешті заспокоївся.

Тим часом наші друзі разом із байбубекцями опинилися в невеликій кімнаті й одразу ніби потрапили до східної казки.

— Ми в Мавританській залі, — розповідала екскурсоводка. — Зверніть увагу на різнокольорову стелю з безліччю ліпних восьмикутних зірок…

— Ага… — задерла голову Єва, — зірочки із рожевим осердям, а в центрі них шишечки… Зроду не бачила таких стель.

— …а темно-зелені стіни згори й знизу прикрашені широкими різьбленими панелями з арабесками…

— З чим-чим? — перепитала дівчинка.

Дора пояснила:

— Це такий вигадливий орнамент, що поєднує геометричні та рослинні елементи.

Курай здивувався:

— І звідки ти стільки знаєш?..

— А уявляєте, скільки я лекцій та екскурсій прослухала — відтоді, як у Шоколадному будинку влаштували музей?..

У кутку кімнати стояв вишуканий дерев’яний столик і два м’які бордові крісла зі спинками у вигляді багатокутних зірок.

— Ці старовинні меблі збереглися ще з часів Семена Семеновича. До речі, тут була курильня для гостей. Прошу далі!..

Курай поморщився:

— Нізащо не палитиму! Від цієї шкідливої звички жовтіють зуби та тьмяніє шерсть.

Через старовинні двері друзі ввійшли до просторої зали з великими вікнами, заокругленими згори, зі стінами темно-червоного кольору, оздобленими високими дубовими панелями, та з масивною дерев’яною люстрою на ошатній стелі.

— Ми у Гранатовій їдальні! Багатство декору, велич і гармонія цього інтер’єру є ознаками стилю ренесанс. Бачите маскарони Вакха — бога рослинності й виноробства?

Дійсно, під стелею, що нагадувала гобелен, де-не-де красувалися маленькі лукаві личка, а трохи нижче були намальовані гірлянди з листя та фруктів. Раптом до відвідувачів долинули звуки фортепіанної музики.

— Як чудово, десь тут є піаніно чи рояль! — посміхнулася Єва.

— То воно й зрозуміло, — захекав пес. — Куди ж без рояля в такому шикарному музеї? Зараз ще й спів почуємо… якогось Козловського…

— Під цю мазурку[13] можна й заспівати, — погодилася дівчинка.

Тим часом Ельвіра Віталіївна розповідала:

— У часи Могилевцева посеред цієї кімнати стояв великий стіл — тут пригощали гостей. До речі, їжу вносили не слуги; її доправляли невеликим ліфтом, убудованим у стіну, і господар цим неабияк пишався: не кожен купець міг похизуватися такою новацією.

— Ти диви, який модний був дядько! — песик схвально труснув головою.

— А це — антикварні дубові меблі, — вела далі екскурсоводка, — які були спеціально виготовлені на замовлення Семена Семеновича для інтер’єрів Шоколадного будинку. — Ельвіра Віталіївна вказала на старовинний буфет, великий підлоговий годинник із боєм, столик і два м’які бордові стільці з такими самими багатокутними спинками, що й у крісел із Мавританської зали. — До речі, механізм цього годинника й досі відмінно працює!

Квадратну оправу круглого золотавого циферблата тримали на зігнутих плечах дві дерев’яні фігурки перших на Землі людей, Адама та Єви. Тіла в них були настільки виснажені, а обличчя настільки трагічні, що сумнівів не залишалося: вони дуже гірко каялися, що втягли все людство в таку серйозну всесвітню халепу.

Та більш за все дівчинку зацікавив величезний темно-коричневий буфет. Вона підійшла до нього ближче й задивилася на різьблені зображення, які прикрашали дверцята.

— Якісь дивні створіння… — пробурмотіла вона.

— Тому що це — міфічні істоти, — пояснила Дора. — А тут, там і о-оно — зображення звичайних людей. Хоча… чому ж звичайних? Насправді дуже незвичайних! Бо це ж рельєфні копії на біблійні сюжети з гравюр Гюстáва Дорé.

— Красиве ім’я — Гюстав Доре…

— Так, фрáмгенське. Це відомий живописець, гравер і скульптор XIX сторіччя, до того ж видатний ілюстратор книжок епохи романтизму.

Дівчинка не могла стримати здивування:

— Дорочко, та ти й сама можеш проводити екскурсії! І як ти примудрилася стільки всього запам’ятати?..

— Хто б казав! — втрутився Курай.

— Еге ж! — погодилася голубка. — І це мені каже дівчинка з унікальною здатністю запам’ятовувати найскладніші музичні твори!

— Не заперечуватиму, — посміхнулася Єва.

Тим часом невідомий піаніст усе грав і грав — одну мазурку за іншою. Голубка енергійно стріпнула крилами:

— А екскурсії я, дійсно, інколи проводжу, для своїх друзів. Якби ж ви знали, які то незвичайні екскурсії! Отже, Єво, тобі сподобався цей буфет?

— Дуже!

— До речі, у нього є неабиякий секрет!

— Овва, — оживився пес, — обожнюю такі пригоди! І що за секрет?

— Ну на те він і секрет, щоб ви трохи помучилися здогадками, — насмішливо затуркотіла голубка.

Тим часом Ельвіра Віталіївна розповідала про благодійні проекти та чуйне серце відомого купця Могилевцева. Дівчинку це зацікавило, і вона підійшла ближче до екскурсоводки. Наприкінці жінка аж розчулилася:

— Це так дивовижно — ви тільки уявіть! — господар власноруч заводив механізм цього самого годинника і разом зі своїми гостями сидів ось на цих стільцях!

— Авжеж, саме так і було. Я це чудово пам’ятаю! — підтвердила Дора, а химерний камінь на її стегенці засяяв у сонячному промінні.

— Точно! — захоплено прошепотіла дівчинка. — Адже ти живеш у цьому будинку відтоді, як його побудували!

— Ну-у, — голубка замислено нахилила голівку набік. — Наскільки мені відомо, венеційські дзеркала завезли сюди через шість років після зведення будинку. Тож ми з друзями мешкаємо тут з 1907-го*.

— Отакої! — голосно вискнув Курай. — Це ж скільки тобі років?!.. Тільки не думай, що я натякаю, нібито ти дряхла гримза…

Екскурсоводка та перекладачка кинули суворі погляди на екстравагантну туристку, а Дора стріпнулася й трохи підняла крильця, немов знизуючи плечима:

— Сто шість років для антикварної пташки — не так уже й багато…

Єва стурбовано прошепотіла:

— Кураю, припини верещати! Подивись на цю бідолашну Ельвіру Віталіївну — вона ледь стримується, щоб нас звідси не вигнати. А якщо в неї увірветься терпець, як то буває в моєї тітоньки?.. Ой, навіть страшно уявити, що вона почне робити…

— Кидатися стільцями! — припустив Курай.

— Та ні, не буде такого, — заспокоїла друзів голубка. — Я добре знаю цю чудову жінку. У неї такий терпець, що ого-го! Як у сфінкса. Надзвичайний терпець. Витримає навіть нашого галасливого бешкетника.

Пес набурмосився:

— Та годі вже, вмовили… Галасу більше не зчинятиму, обіцяю…

Єва поцікавилась:

— Доро, а ти часто бачила Могилевцева?

— Так, постійно… А як інакше, якщо жити разом під одним дахом. Іноді я навіювала на нього сон — коли Семен Семенович страждав від безсоння…

— Начебто все це логічно, — задумливо мовила Єва, — але просто вражає!

Курай пирхнув:

— Повір, якби нам із тобою було за сто років, і нам було б що згадати — не менш вражаюче…

Тим часом Ельвіра Віталіївна вказувала вгору:

— Мабуть, ви помітили, що над деякими дверима розміщені напіврозгорнуті сувої. Це — картýші. Вони виготовлені з дерева чи гіпсу і, як бачите, обрамлені розмаїтими закрутами й вензелями.

Ставши спиною до дверей Мавританської зали, вона граційно повела руками:

— Отже, Гранатова їдальня має сполучення з трьома іншими кімнатами. Справа від мене — вхід до Кутової, а зліва — до Квіткової. Почнемо з Кутової кімнати, прошу!

Курай забурчав:

— Так, я помітив — і в курильні купа дверей, і тут… Навіщо так будувати? Незатишно, бо ніякої приватності, та ще й протяги…

— Так задумано, — протуркотіла голубка. — Весь другий поверх навмисне спроєктовано анфіладою.

Єва промовила:

— Ох і незвично… Це щоб можна було ходити з кімнати в кімнату по колу? — припустила вона.

— Можна не лише ходити, а ще бігати й танцювати… Звісно, я жартую. Для танців призначена Біла зала.

— Де ж вона?

— Терпіння, люба.

Тим часом туристи вже набилися в невелику Кутову кімнату, тож дівчинка зі своїми улюбленцями теж поквапилася туди. Порівняно з Гранатовою їдальнею, там було доволі скромненько, хоча вздовж стін тягнулася вибаглива гірлянда з листя, а на стелі, у великому овалі, на блакитному тлі красувалися букетики невеличких ніжних троянд.

Пес покрутив головою і вискнув:

— Ні, ну це вже занадто! Укусіть мене, якщо о-он там не вхід до кімнати, із якої ми знову потрапимо до Мавританської зали!

Дійсно, справа від вхідних дверей на сусідній стіні були ще одні двері — не старовинні, як більшість на другому поверсі, а сучасні й невеликі. Та не тільки Єві з Кураєм проєктування анфіладою здалося аж занадто незвичним, дехто з байбубекців щось заторохтів і захихотів, вказуючи на ті самі непримітні двері, а перекладачка розтлумачила:

— Вони питають, чи не заховано за тими дверима проходу з Кутової кімнати до Багатокутної?

— Ні, — усміхнулася Ельвіра Віталіївна, — хоча ідея непогана. За часів Семена Семеновича там була напрочуд гарна окінáвська Чайна кімната, але з роками, після багатьох перебудов, її первісний вигляд непоправно втрачено. На превеликий жаль, досі не вдалося з’ясувати, як вона виглядала. Хіба… дещо відомо про меблі: вони були перетягнуті червоним шовком із вишитими чаплями, розквітлими сакурами та блакитними коропами у прозорих водоймах.

— Які ж красиві були меблі… — зітхнула дівчинка.

— Так, шкода, що все непоправно втрачено… — погодився Курай. — Як справжній джентльмен, я б не відмовився від окінавської чайної церемонії, заради такої нагоди навіть приміряв би кімоно.

Дора весело затуркотіла:

— Отже, з втраченої Чайної немає проходу до Мавританської зали! А це значить, що треба вкусити Курая!

 — Нічого не зробиш, — удаючи приреченість, зітхнув пес. — Слово джентльмена — закон! Та чи є в тебе зуби?

— Ні… Натомість можу добряче клюнути!

— Не годиться. Тільки вкусити, інакше ніяк.

— Єво, надія лише на тебе, ну-мо вкуси цього шаромижника!

— Тихіше, — відмахнулася дівчинка, — заважаєте слухати!

Екскурсоводка тим часом привернула увагу відвідувачів до вікна — звичайного, не старовинного:

— Ось на цьому місці раніше був вихід на балкон, а з балкона гвинтовими сходами гості спускалися в садок. Це було дуже зручно — мати змогу вдихнути свіжого повітря, адже після ситної трапези чоловіки відлучалися спілкуватися саме до Кутової.

Одна із туристок щось затеревенила, байбубекці дружно засміялися й загомоніли, а перекладачка розтлумачила Ельвірі Віталіївні:

— Пані питає, куди відлучалися спілкуватися жінки? Чи, бува, не до кухні — мити брудний посуд?

— Ні, ну що ви! Цим займалися служниці. А для чарівних панянок Семен Семенович облаштував одну з найгарніших кімнат. Запрошую! — швидким кроком екскурсоводка вийшла з Кутової та попрямувала Гранатовою їдальнею до протилежних дверей.

¹³  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Мазурку №11 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9.
Біла зала,
законне місце голубки
і секрет антикварного буфета

У невеликій затишній кімнаті ніжно-оливковими стінами ніби плинули волошки та великі маки. Високих вікон було аж шість, а на двох із них замість звичайного скла виблискували чудові вітражні картини: благородні іриси та милі незабудки.

Ліворуч від входу в сусідній стіні були ще одні старовинні високі двері. Із-за них, ледь прочинених, проглядала дуже світла зала і так виразно линули звуки наступної бадьорої мазурки[14], що стало зрозуміло — фортепіано стоїть саме там. Раптом невідомий піаніст припинив грати, і почувся легенький стук: вочевидь, він закрив накривку над клавіатурою.

— Інтер’єр у стилі модерн! — мовила Ельвіра Віталіївна й задивилася вгору.

Туристи теж задерли голови й ахнули: триколірну стелю обрамлювали блискучі золотаві букети лілій і нарцисів, переплетених стрічками, а на ній самій панував справжній чарівний світ. На рожевому та кремовому тлі розпускалися квіти, пурхав жовто-брунатний метелик і вигинав шию синій павич із теракотовими крилами та довгим зеленавим хвостом. Розкішний, хоча й нерозпущений павичевий хвіст був усіяний синіми кружальцями. А з ніжної блакиті на відвідувачів дивилося… жіноче обличчя! Здавалося, з невеликого круглого отвору в стелі у світ людей зазирає казкова принцеса з довгою шиєю, ледь розтуленим ротом і розпущеними звивистими пасмами рудуватого волосся, прикрашеного діадемою та великими білими ліліями* біля скронь.

Принцеса мала дещо розгублений вигляд, і дівчинка збиралася запитати в Дори — хто ця жінка і чи не трапилося з нею якогось лиха, та не встигла.

— На деякий час я вас залишу, — протуркотіла Дора. — Зустрінемось у Білій залі біля венеційського дзеркала! — і спурхнула з Євиного плеча до ледь прочинених дверей у сусідню світлу кімнату.

Звісно, Ельвіра Віталіївна, зосереджена на власній розповіді про особливості стилю модерн, не помітила б цього пташиного свавілля, якби не Курай. Він трохи втомився, а тому геть забув і про обережність, і про свою обіцянку більше не зчиняти галасу, та хрипко загавкав:

— Тільки не забудь підсуєтити якийсь фуршет! Що то за екскурсія без пригощання?

Бідолашна Дора ледь не врізалася в двері, останньої миті таки вируливши до Білої зали, а у виваженої екскурсоводки — усьому ж є межа! — таки урвався терпець.

Ні, стільцями вона не кидалася — тим паче у Квітковій їх не було. Але другим поверхом прокотився її несамовитий крик:

— Перекладіть!.. Будь ласка!.. О-он тій дівчині в окулярах і капелюшку! Що в нашому музеї не годииться відпускати птахів без нагляду! Бо вони, перепрошую за відвертість, можуть обгидити коштовні експонати!..

Туристи збентежено зашепотіли, а перекладачка щось заторохтіла до Єви по-байбубекськи. Курай неабияк злякався, притиснув вуха до голови й учепився лапами в Євине пальто. І недарма, бо нарешті дісталося і йому:

— І соба-акам! У музе-еї! Не-е мо-ожна порушувати порядок і тишу!.. Перекладіть! Щоб дівчина нега-айно угамувала свого пса! А ще хай упіймає птаха та тримає його при собі!

— Ушиваймося!.. — заскиглив Курай.

— Куди?.. — закліпала перелякана Єва.

— Та ловити нашого птаха, куди ж іще! Тікаймо, мерщій!

Жалібно посміхаючись і незграбно розкланюючись, Єва позадкувала до дверей, за якими зникла Дора, і в якомусь напівсні прослизнула до сусідньої кімнати.

— Причини двері щільніше… — почула дівчинка туркотіння біля вуха. — Що, догрався?.. — Дора з докором подивилася на Курая, а той винувато зітхнув. — Нам дуже пощастило, — вела далі голубка, — що всіх нас не викинули з музею геть. І, на щастя, у Білій залі зараз нікого немає.

Дівчинка вже оговталася, опустила песика на підлогу і роззирнулася.

Велика Біла зала… Стеля та стіни навіть перламутрово-білі, рясно вкриті ліпними вазонами із квітами й плетивом із рослин. На величезній багатоярусній люстрі ледь чутно дзеленчить сила-силенна прозорих скелець.

— Здається, там на стелі, де люстра… зображені нотні аркуші! — неабияк здивувалася дівчинка. — А ще скрипочки, дивіться!

Дійсно, все це містилося в ліпному колі, у центрі якого кріпилася люстра, — разом із квітами у вазочках та іншими прикрасами.

У кутку кімнати стояв рояль, — певна річ, це було очікувано. Зовсім новенький, чорний і блискучий. Звісно, дівчинка не могла до нього не підійти:

— Вітаю! Як чудово, що ви теж мешкаєте в цьому будинку!

— Добрий день, панянко! Чесно кажучи, я тут не мешкаю, а гостюватиму кілька тижнів, бо треба взяти участь у кількох концертах. От, наприклад, завтра та післязавтра на мені гратимуть талановиті діти: буде конкурс юних піаністів.

— Як здорово! А ось нещодавно — хто це так майстерно виконував мазурки Шопена?

— Один із конкурсантів. Готується старанніше за інших, тож, думаю, стане переможцем. Ох, тільки б я не підкачав… — тяжко зітхнув рояль.

— Та немає чого переживати! — підбадьорила нового знайомого дівчинка. — У вас прекрасне звучання!

— Дякую… — трохи зашарівся рояль. — Але я так нервую, що, здається, аж розстроївся…

— Думаю, вам це просто привиджається.

— Добре, якщо так… Розумієте, я ж зовсім новенький, концертного досвіду обмаль, а тут — така відповідальність! Навіть не знаю, чи впораюсь…

— Я впевнена, що впораєтеся! Вибачте, та в нас із друзями мало часу, а то б я залюбки ще поспілкувалася.

— Та не переймайтеся… Гарного дня!

Тим часом Курай обнюхував елегантні старовинні меблі. Усі вони були білі: під високими вікнами вздовж стіни вишикувалися м’які стільці на вигнутих ніжках і з круглими спинками, а біля протилежної стіни під величезним дзеркалом стояли комоди.

А дзеркало!.. Перед ним дівчинка вимовила своє улюблене «вау!» Воно височіло над комодами аж до стелі, у білій рамі, оздобленій різноманітним білим гіпсовим ліпленням.

З обох боків від дзеркала до стіни спинками тулилися гіпсові скульптури двох діток, — простягнувши руку, Єва доторкнулася до босих ніжок дівчинки з квіткою у волоссі. Симпатичні пухкенькі хлопчик і дівчинка — схожі на амурчиків, тільки без крилець, на перший погляд, віком до двох рочків, — однією ручкою нібито підтримували раму, а в другій тримали по довгій пишній гілочці. З одягу на них були лише пов’язки на стегнах.

— Що то за мода — бігати голяка? — пирхнув Курай, обнюхуючи комоди.

— Це ж пýтті! — відповіла голубка. — Таке в них традиційне вбрання. До речі, пальмові гілочки — це символ тріумфу й відродження.

— Оце таке, «путті»… — пробурмотіла Єва. — Милесеньке прізвисько… Ой! — дівчинка вказала наверх. — Це що, барани?.. — І справді, зверху, обабіч дзеркала, із рами висовувалися невеликі баранячі голови, а з їхніх ший звисали вінки з листя. — А в них є якесь кумедне прізвисько?.. — Чомусь голубка мовчала. — Агов, Доро, ти де?..

Зверху почулося веселе туркотіння:

— То ви ще не помітили? Я ж нарешті — на своєму законному місці!

Тепер уже й песик задер голову. Ще вище баранячих мордочок, майже попід стелею, на дзеркало трьома хвилями спадала гірлянда з квітів, з обох боків верхньої перекладини рами стояли вазочки з квітами, а посередині красувався картуш. Коло нього завмерли дві голубки, повернуті спинками до глядача, ніби готові злетіти, і два голуби, що розправили крила над своїми лагідними подружками. Парочки так повернули одне до одного голівки, нібито нічого у світі не існувало, окрім їхнього кохання.

Раптом одна з голубок… заворушилася й подивилася вниз!

— Доро!.. — негучно заплескала в долоньки Єва, а Курай, навчений гірким досвідом, тихенько заскавучав і почав радісно, але беззвучно гасати великою залою.

Голубка розправила крила, здійнялась у повітря й закружляла навколо люстри:

— Тепер я знову вдома, поруч із коханим!..

Опустившись Єві до рук, вона протуркотіла:

— Тільки от моє повернення на своє місце повинно виглядати природньо. Зараз працівники музею думають, що я відвалилася, і хтось із відвідувачів мене забрав. Отже, треба, щоб мене «знайшли» і принесли до них.

— А давай я тебе знайду! — запропонувала Єва.

— Гарна ідея, але ж трохи згодом — бо є деякі справи… І бажано зробити їх посеред дня, а не вночі…

Тут відчинилися двері з Квіткової, і до Білої зали почали заходити гомінливі байбубекці на чолі з Ельвірою Віталіївною. Курай швиденько підбіг до дівчинки й сів біля її ніг із такою безневинною мордочкою, ніби був собачим янголом у кедах і фраку. Екскурсоводка зміряла поглядом наших друзів і задоволено гмикнула. Туристи принишкли. Поправивши зачіску, Ельвіра Віталіївна промовила:

— Біла зала — найбільша в Шоколадному будинку: цілих дев’яносто п’ять квадратних метрів. Вона поєднує елементи кількох стилів — химерний декор рококо, доповнений строгими ампірними композиціями, серед яких пишний вінок, колчан зі стрілами та факел…

Перекладачка вправно тлумачила розповідь туристам.

— А ось у це венеційське дзеркало дивився ще сам Семен Семенович та його шановні гості! Як бачите, його увінчано геральдичним картушем і квітковими гірляндами, а обрамлення прикрашене скульптурними композиціями…

Відвідувачі також дізналися, що протягом двадцяти двох років минулого століття — ще задовго до того, як в особняку Могилевцева влаштували музей — Шоколадний будинок служив… Палацом шлюбів! У ті часи в мешканців Каштанового міста існувало повір’я: якщо молодята вдвох подивляться ось у це венеційське дзеркало — житимуть разом довго й щасливо.

Єва виразно уявила, як щасливі закохані, пригорнувшись одне до одного, вдивляються у свої відображення. Аж тут їй здалося… що гіпсова дівчинка-путто їй підморгнула! І почулося… ледь чутне бекання! Спантеличена Єва помотала головою, і мара зникла.

— …І не випадково рояль стоїть саме тут, — не вмовкала Ельвіра Віталіївна. — За часів Семена Семеновича в Білій залі влаштовували урочисті прийоми та доброчинні музичні вечори. Тутешня акустика й досі вважається однією з найкращих у Каштановому місті!.. А тепер прошу до Візантійської зали…

На чолі з екскурсоводкою і перекладачкою туристична група потягнулася до чергової кімнати, вочевидь, значно меншої за Білу залу. Здаля Єва помітила обриси розкішного інтер’єру: рельєфні фігурні прикраси під стелею, малюнки якихось птахів, дивовижні різьблені підвіконня… Аж раптом Дора кинула: «Почекайте тут», — спурхнула з Євиного плеча й кудись шугнула. За хвилину пташка повернулася й протуркотіла дівчинці на вушко:

— У Гранатовій зараз нікого, і в Квітковій теж. Тож трохи зачекайте, поки я начеплю на камери спостереження вільхові листочки, а потім — мерщій до їдальні!

Дора похопилася й зникла за дверима Мавританської кімнати (так, із Білої зали можна було потрапити й туди).

Дівчинка взяла песика на руки:

— Та-ак… Здається, розпочинаються якісь особливі пригоди…

— А як же екскурсія?.. — невдоволено прогарчав пес. — Сказати по правді, ця Ельвіра Віталіївна таки знається на своїй справі… Востаннє мені було так цікаво лише на заміському звалищі сміття. Я тоді був ще цуценям…

— Так, шкода, — погодилася Єва, тупцяючи на місці та пропускаючи поперед себе кількох останніх байбубекців. — Адже після Візантійської зали — Фрамгенська… Утім, годі балачок, — наказала вона сама собі. — Ще сто разів побуваємо на таких екскурсіях… Ми вже трохи зачекали, еге ж?

Удавши, що затрималася в Білій залі розглядати дзеркало, Єва обережно позадкувала до Квіткової. Дійсно, там нікого не було, і дівчинка притьмом кинулася до Гранатової, де на них уже чекала Дора.

— Швидше, — поквапила друзів пташка, — відчиняйте нижні дверцята буфета! А тепер — мерщій залазьте!

— Куди?.. — закліпала Єва.

— Усередину, куди ж іще!

Курай вискнув від подиву, але в Єви не було часу на роздуми: мить — і вони вже сиділи в нижній шафці антикварного буфету.

— Дверцята, дверцята за собою зачиніть! — туркотіла Дора. — І — тихенько тут! А мені треба вільхове листя прибрати, поки його доглядачка[15] не помітила…

Причиняючи дверцята, дівчинка залишила щілинку — щоб не опинитися в цілковитій пітьмі.

— То о-он який секрет антикварного буфету!.. — захихотіла вона. — Ми з тобою, Кураю, і є його секретом…

Шафка виявилася чималою — для невеличкого песика взагалі хоч качайся. Єва, звісно, не стала б на повний зріст, але могла вільно сидіти й навіть лежати. Вона з полегшенням стягнула зі спини заплічник, скинула пальто й капелюшок та акуратно склала все це в кутку. Пес принюхався:

— Схоже, тут чиясь схованка…

Він подріботів у дальній куток буфету й притягнув звідти пласку коробку. Єва її понюхала й розпливлася в блаженній усмішці:

— Це ж цукерки, мої улюблені — «Чарівні каштани»!

— Гадаю, власник коробки не образиться, якщо ти з’їси цукерочку…

Довго вмовляти дівчинку не довелося: вона миттю розпакувала коробку й поклала до рота запашну шоколадну цукерку з горішками. Курай поморщився:

— А я, мабуть, дочекаюся нормальної їжі. Краще б вони тут шматочок ковбаси заховали…

Єва швидко з’їла спершу одну цукерку, потім другу, третю… І тут вона пригадала:

— Нам же брати подарували жука, що світиться!

Вона потягнулася до згорнутого пальта й дістала з кишені живий подаруночок. Приглушене червоне світло одразу прогнало темряву. Жук набундючився, невдоволено потрусив надкриллями — світло при цьому заблимало — та заходився було гудіти, але Єва злякано прошепотіла:

— Тихше, тихше!

Диво-дивне — та жук усе зрозумів. Він притих, покрутив навсібіч маленькою головою, потім зістрибнув з Євиної руки й кудись поповз, не зважаючи на Курая, який не тільки його обнюхував, а ще й намагався помацати лапою. Поки дівчинка смакувала четвертою та п’ятою цукерками, жук забився в дальній верхній куток. Більше не блимаючи, він освітив їхнє таємне укриття, немов тьмяний червоний ліхтарик.

Щойно Єва з блаженним зітханням відсунула від себе напівпорожню коробку, у дверцята дзьобиком постукала пташка. Впустивши Дору, дівчинка прошепотіла:

— А камери спостереження не помітили, що ти в буфет запурхнула?

— Саме ця частина кімнати — для камер «мертва зона», я це вже багато разів перевіряла. Головне — камери не помітили, що ви з Кураєм зайшли до їдальні, а потім із неї не вийшли[16]. О, та у вас тут й освітлення, і цукерки… Як у ресторані!

Курай пробурчав:

— Не надто вже й розкішно, як на ресторан. Нам же тут доведеться до ночі сидіти… Ет, сюди б оті смажені крильця та всілякі «мазурики» і «полядвиці», що були вранці в «Кусарманусі»! — він облизнувся. — Тоді б очікування було не таким обтяжливим…

— Та не буде вам тут тяжко, — протуркотіла Дора. — Відпочинете, виспитеся. І це дуже доречно: перед веселою вечіркою треба набратися сил.

— Перед вечіркою?.. — здивувалася дівчинка. — Якою такою вечіркою?

— Отак усе й одразу вам розкажи!.. До того ж, — весело підмогнула Дора, — хай дехто, кого так ніхто і не вкусив, помучиться у здогадках.

— А шо, хіба я один «стратив»? — пробурчав Курай. — Хочу нагадати, як дехто тішився, що ми з Євою не можемо зайти в музей, бо двері відчиняються, бачте, «туди» замість «сюди». Тож, ми квити…

Єва зізналася:

— Щиро кажучи, я зовсім не хочу спати. Стільки подій, стільки вражень! Який там відпочинок!

— Так само… — тихенько заскімлив пес. — Хай там що — не стулю очей!

— А це вже мій клопіт… Приготуйтеся: невдовзі вас усе ж таки здолає сон. Тільки не забудьте зачинитися, щойно я полечу.

Голубка підсунулася ближче до друзів, почала плавно помахувати на них крилами й наспівувати:

Над Землею каламуть:
хмари темряви пливуть.
Та не бійся, бо за мить
добрий Ангел прилетить.
Він рукою проведе 
світ засяє, зацвіте,
геть піде сумна пітьма.
Де страхи? А вже нема!
Посміхнися уві сні:
ходить Ангел по Землі.
Він дає надію всім —
і великим, і малим.

Справді, Єва раптом відчула втому, голова почала хилитися, і вона солодко позіхнула. Пес теж позіхнув. Дора ще трохи помахала крилами, а потім дівчинка, у якої вже змикалися повіки, випустила її та причинила дверцята. Єва обійняла свого песика, згорнулася калачиком, і вони поринули в міцний-міцний сон…

За п’ятнадцять хвилин, відколи пістрява зграя галасливих байбубекців залишила музей, — було вже близько п’ятої пополудні — до холу Шоколадного будинку ввійшли двоє дивних чоловіків: худорлявий і товстий. У них були неприродньо великі гачкуваті носи й чорне волосся — у худого красиве й густе, а в товстуна лише тоненькі масні пасма навколо лисини. Одяг відвідувачів відрізнявся хіба що за розміром і мимоволі привертав увагу: пом’яті сорочки в червоний горошок, зелені стьобані жилетки й мисливські штани, абияк запхані в потерті ковбойські чоботи. Чудернацькі образи доповнювали сіренькі кепі «а-ля Шерлок Голмс».

Прибиральниця кинула здивований погляд на носатих відвідувачів і нишком запитала в охоронця:

— Сьогодні що, день відчинених дверей для дивакуватих іноземців?

Нишком зиркнувши на охоронця та прибиральницю, товстун прошепотів худорлявому:

— Ти помітив, як на нас подивилися леви? Схоже, вони щось запідозрили…

— Не тремти. І зроби байдужу пику — тобі пасуватиме.

— А бачив афішу? Отам, біля входу…

— Я її навіть прочитав. Завтра й післязавтра в них тут концерти… — Худий так скривився, ніби ледь стримувався, щоб не плюнути: — Бач, «фортепіанна музика» в них тут…

Тим часом із другого поверху в хол спустилася Ельвіра Віталіївна. Помітивши двох відвідувачів, що розгублено тупцювали біля входу, вона підійшла і ввічливо поцікавилася:

— Добрий день. Мабуть, ви тут уперше?

— Вітаємо, — ніяково озвався Мугель, а Хугель похмуро кивнув і щось пробурмотів. — Так, ми з братом уперше сюди зайшли.

— Я так і подумала, що ви родичі, — посміхнулася Ельвіра Віталіївна. — Чи можу я чимось допомогти?

Мугель захихотів і почухав лисину:

— О, так, ми дуже схожі один на одного, а ще ми — відомі анти…

— А ти диви, який цікавий тут музей! — несподівано перебив худорлявий і злостиво зиркнув на товстого темними очима. — Звісно, нам потрібна ваша допомога, аби все тут роздивитися… — Хугель вирішив, що у спілкуванні з людьми краще брати ініціативу у свої руки, — а інакше його братчик зіпсує всю справу.

Аж тут із-за пожмаканого коміра його сорочки з’явилася біла зміїна голова. Ельвіра Віталіївна охнула й зблідла, однак худорлявий поквапився її заспокоїти:

— Не бійтеся, у нас цілком безпечна дресирована змійка, — і Хугель запхав голову Гаді назад під сорочку.

— Та що ж це за день сьогодні такий! — забідкалася жінка, стискаючи скроні долонями. — Збожеволіти можна! Спочатку ця байбубекська туристка з невихованим птахом і нестерпним собакою, а тепер ще й ваша змія…

— А ось із цього моменту, будь ласка, детальніше, — попросив Хугель і подарував пані екскурсоводці найпривітнішу усмішку, на яку був здатен. — Річ у тім, що ми з братом саме розшукуємо свою руденьку знайому з Байбубека. За дивовижним збігом, вона теж скрізь тягає за собою дресированих голубку із золотим перснем і волохатого пса…

— …У фраку й кедах! — закінчила його фразу жінка. — Не знаю, які вони там дресировані… Мені здалося, геть здичавілі!.. Так, саме ця панянка була сьогодні на екскурсії разом з іншими туристами. Але їхня група вже пішла.

— А куди вони подалися, не знаєте? Хоч якусь адреску залишили?

— Ні.

— Шкода… — худорлявий з щирим розчаруванням зітхнув і прошепотів братові на вухо: — Це все через тебе, чи не годину перед дзеркалом крутився. Та нічого, нікуди дівчисько від нас не подінеться… Чекатимемо на сигнал. — Хугель увічливо звернувся до жінки: — Чи не могли б ви провести екскурсію для нас із братом? Нам дуже, дуже цікаво якомога більше дізнатися про Шоколадний будинок, адже ми тут уперше.

— Залюбки, тільки, будь ласка, спочатку придбайте в касі квитки.

Через декілька хвилин Ельвіра Віталіївна привітно запросила братів пройти крізь арку до мармурових сходів. Минаючи строгі обличчя Діоніса й Аполлона, Мугель запанікував і пришвидшив крок. На превеликий жаль, замріяні маскарони не відчули ніякого лиха.

¹⁴  За допомогою цього QR-коду ви можете почути Мазурку №10 Фредеріка Шопена.

¹⁵  Доглядачами називають працівників музею, які стежать за порядком у залах і відповідають за збереження експонатів.

¹⁶  Любі читачі, навіть не намагайтеся непомітно залізти в антикварний буфет у Гранатовій їдальні, бо отримаєте від спостерігачів на горіхи… Цей трюк вдасться, тільки якщо вам допомагатиме Дора.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10.
Таємниця венеційського дзеркала
та зустріч майстра з принцесою

Опівночі, щойно пробемкав дубовий годинник, голубка гучно застукотіла дзьобиком по буфету:

— Встава-айте! Агов, де ви там?

Песик миттю скочив, заскавучав і почав обтрушуватися. А Єва, повільно виринаючи з чарівного сну, ще з напівзаплющеними очима спробувала підвестися, але вдарилася головою об щось тверде. Сидячи навпочіпки та охкаючи, вона потерла забите місце й тут-таки пригадала, що взагалі-то вони з Кураєм знаходяться усередині старовинного буфета. Дівчинка насилу розліпила повіки. Жук-ліхтарик досі сидів у куточку, наповнюючи їхній притулок м’яким червоним світлом, а волохатий Курай крутився під руками й скиглив. Дівчинка обережно прочинила дверцята.

— Можете вилазити, — протуркотіла Дора. — Охоронець міцно спить.

— А як же ці… камери спостереження? — прошепотіла Єва.

— А раптом нас застукають співробітники музею? — заскиглив Курай. — Я не хочу в тюрму!

— На камери я знову начепила вільхові листочки, — заспокоїла друзів голубка. — На ранок їх зніму. Усе передбачено, не переймайтеся! І можете сміливо говорити вголос. У нас тут часто бувають вечірки, і жоден співробітник ще жодного разу нас не застукав.

Дівчинка та песик вилізли з надійного укриття, залишивши там жука й усі свої речі. Єва з насолодою потягнулася, розминаючись. Двері до Квіткової були прочинені, і друзі попрямували туди. До кімнати крізь великі вікна проникало світло вуличних ліхтарів, і Євині очі швидко звикли до півтемряви.

— Там, на підвіконні, — протуркотіла Дора, — я дещо для вас приготувала…

— О, то цей апетитний запах мені не примарився?!.. — із захватом закрутив хвостом Курай. — Пізня вечеря!.. Як кажуть студенти, краще переїсти, ніж недоспати…

Справді, коло одного з вітражних вікон дівчинка знайшла паперовий пакунок. Заглянувши всередину, вона вигукнула:

— Хот-доги! — і заплескала в долоньки. — А в пакетиках що?

— Апельсиновий сік, — відповіла голубка. — Сподіваюсь, чотирьох хот-догів вистачить?

— Цілком, — вискнув Курай і накинувся на їжу.

— Яка ж я голодна, — набивши повний рот, насилу вимовила Єва. — Здається, слона з’їла би… Дорочко, ти — найкраща у світі подружка!

Сидячи на підвіконні, голубка розчулено спостерігала за друзями. Незабаром від вечері не залишилося й крихти, і пташка стрепенулася:

— Єво, піди сховай пусті пакетики в заплічник, бо якщо спостерігачі їх зранку знайдуть, то викличуть поліцію. А потім — мерщій до Білої зали, вечірка ось-ось почнеться!

…Ледь тремтячи від хвилювання, Єва прослизнула до зали. Курай і Дора вже були там. Та щойно дівчинка причинила за собою високі двері, до Квіткової залетів… жук!

Облітаючи кімнату, він тьмяно світився і, здавалося, вибирав місце для приземлення. Нарешті жук опустився на підвіконня біля того вікна, яке виходило на Шовковичну й не мало вітража. Зненацька він… сліпуче засяяв! А ще почав по черзі погойдувати надкриллями. Цей миготливий червоний вогник неначе подавав комусь сигнали…

Дівчинка несміливо вийшла на середину кімнати. Примарне світло тьмяних ліхтарів вливалося крізь вікна до Білої зали й загадково виблискувало у венеційському дзеркалі, а в дальньому кутку невиразно вимальовувався рояль із розкритим крилом. Раптом до Євиної щічки доторкнувся сріблястий промінь.

— Це ти! — зраділа дівчинка. — Любий Місяченьку, як же я скучила! Лише день минув, а здається, рік не бачилися…

— Знову складаю рядочками зорі слухняні,
ніч затягнула папером хистким небеса… —

наспівно зажебонів місяць, невагомо потискуючи Євині руки.

Курай замахав хвостом:

— Друже, навіть я за тобою скучив! До речі, як тобі мій новий прикид? — пес покрутився, демонструючи фрак і кеди.

— Вражає… Я б теж не відмовився від таких черевиків — звісно, якби мав лапи.

— А що скажеш про це? — голубка сіла дівчинці на плече й підняла праву лапку. Місячний промінь ковзнув по персню, і багатогранний камінь помітно посвітлішав.

— Та це ж аметрин! — здивувався Місяченько. — Дуже рідкісний камінь! Де ти взяла таку прикрасу?

— Це подаруночок від Єви, — затріпотіла крилами голубка. — А придбали ми його в антикварній крамниці. Точніше, обміняли на плеєр.

— Ох і дивні ж там господарі, — додав Курай. — Ти прикинь: помешкання завалено скарбами, а електрики немає…

Дівчинка підійшла до вікна й глянула в небо:

— Де ж мій лист?

— Велику Ведмедицю бачиш? Ківш, окреслений зірочками… Пригадуєш, як я тебе вчив?.. А тепер — трішки вище подивися.

— Бачу, — посміхнулася Єва. — Який чудовий лист! Він схожий… на дивовижну квітку. Цікаво, що там написано?

— Я, звісно, міг би тобі розповісти… Але це буде нецікаво. Колись ти прочитаєш сама.

— Ох, — тяжко зітхнула Єва. — Хоч би швидше… До речі, я так хочу й тобі що-небудь подарувати…

— Найкращий подарунок для мене — твоя усмішка…

Зненацька десь за Євиною спиною почулося… бекання! Курай від несподіванки дзвінко загавкав, а дівчинка схопилася за голову:

— Тихше!

— Не бійтеся! — загугукала Дора й залопотіла крилами. — Зараз можна шуміти на повну! Бо я вмію наводити такий сон, що охоронець не прокинеться навіть від гуркоту гармат.

Тим часом забекало вже на два голоси! Місяченько посвітив на стіну навпроти вікон, і дівчинка з песиком побачили дещо незвичайне: попід стелею, обабіч ошатного обрамлення венеційського дзеркала… бекали й моталися з боку на бік дві гіпсові баранячі голови! Зненацька тваринки зовсім ожили, потягнулися шиями уперед — і випростали із рами передню частину кучерявого тулуба зі справжнісінькими ногами й ратичками. Вінки так і залишилися на їх шиях — тільки біле гіпсове листя перетворилося на справжнє й зелене. Ще кілька секунд — і двоє дорослих, але невеличких барани повністю вибралися з химерної рами та з гуркотом звалилися на підлогу.

— Бідолашні! — вигукнула Єва й підбігла до тваринок. — Вони повбивалися!

— А ось і ні-і-і-і! — пробекав один баран.

— Ми не вби-и-ивані-і-і! — підтвердив інший.

Спритно зібравши докупи ноги, що роз’їхалися на паркеті, абсолютно однакові барани з білою кучерявою вовною доволі злагоджено забекали на два голоси веселу мелодію, раз у раз вигукуючи дивне «друм-бун!» і «бун-друм!» . До того ж вони заходилися танцювати, вистукуючи ратичками по паркету та помахуючи головами із закрученими рогами, а вінки із зеленого листя розгойдувалися в них на шиях. Курай почав гасати навколо веселих тваринок, не набагато більших за нього, а Дора то кружляла над ними, то розгойдувалася на кришталевих підвісках величезної люстри.

Спостерігаючи за кумедними баранами, Єва плескала в долоні й сміялася від душі, а коли вони звелися на задні ноги та з беканням «а-а-а-асссса!» ушкварили лезгінку, дівчинка так зайшлася реготом, що ледь не впала на підлогу.

— Ой, не можу! — стогнала Єва, схопившись за живіт. — Уже сили нема, зараз лопну!

Тут вона помітила, що голубів у Білій залі вже четверо, але навіть не здивувалася: справді, мали ж гіпсові птахи бодай іноді оживати, щоб розім’яти м’язи й відчути радість польоту… Шляхетні білосніжні голуби покружляли біля своїх голубок, а потім одна пара примостилася на роялі, а інша — на люстрі. Пташки ніжно затуркотіли, аж раптом… від дзеркала долинув тонкий дівчачий голосок:

— Агов, допоможи-но мені!

Здивована Єва наблизилася до стіни й побачила, що дівчинка-путто теж ожила! Вона погойдувала ніжками й простягала ручки до Єви, затиснувши під пахвою пальмову гілочку:

— Ой, я надто міцно прилипла… Допоможи, будь ласка!

Не зволікаючи, Єва схопилася за маленькі долоньки й смикнула дівчинку до себе. Та, ойкаючи, відліпилася від стіни й упала Єві в обійми. Дівчинка нетерпляче завовтузилася, і Єва опустила її на підлогу.

Поруч пролунав глузливий хлопчачий голосок:

— Вона вдає, що не може сама злізти. Запросто могла б, це ж не вперше…

Єва озирнулася й побачила хлопчика-путто, який стояв на підлозі. На зріст він був такий самий, як і дівчинка, — Єві десь до пояса, а в ручках крутив таку саму зелену пальмову гілку.

— А ось і ні! — тупнула босою ніжкою дівчинка й поскаржилася Єві: — Він мене постійно обмовляє…

Діти розправили свої білосніжні пов’язки, що виявилися достатньо широкими, і спритно ними обмоталися. Тепер їхнє вбрання нагадувало тоги. Курай підскочив до путті та заходився їх обнюхувати, а вони сміялися й відмахувалися, примовляючи:

— Ой, годі, лоскітно!..

Єва замислено мовила:

— Я так і знала, що це дивовижне венеційське дзеркало приховує якусь таємницю…

Біляві путті були дуже схожими одне на одного, мов братик і сестричка, тільки зачіски мали різні: у хлопчика — неслухняне густе волосся, не надто довге, і на лоб спадав хвилястий чубчик, а довге волосся дівчинки було зібране в охайний пучечок, над лівим вушком красувалася квітка, а на чоло спадало кілька коротких пишних локонів.

— Може, познайомимося? — запропонував Місяченько.

— Залюбки! — погодилася дівчинка-путто. — Мене звуть Аріадною.

— А мене — Матфеєм! — сказав хлопчик. — Ми з Аріадною — двійнята.

— Я так і думав, — прожебонів місяць і з гідністю відрекомендувався: — До ваших послуг — Місяченько.

— А я Курай — просто так не зачіпай! — весело прогавкав пес.

— Мене — Євою звуть.

Хлопчик кивнув на баранців:

— А он ті парнокопитні — Друм і Бун. Вони близнюки й завжди разом, і такі схожі, що навіть ми з Аріадною не розрізняємо, хто з них хто. До того ж в обрамленні дзеркала вони щоразу міняються місцями й одночасно відгукуються на обидва імені. Тож ми їх частенько називаємо Друм-Бун або Бун-Друм — це вже як хто захоче.

Самі барани не гаяли часу на знайомство й розмови. Утомившись танцювати, вони всілися на підлогу, сперлися один на одного спинами й бекали собі пісень — уже не таких запальних, та все одно веселих.

Четверо голубів злетілися до Єви й Курая, і Дора протуркотіла:

— Тепер, любі мої, я нарешті познайомлю вас зі своїм чоловіком.

— Веніамін, — відрекомендувався красивий голуб.

— А ще, — Дора повела крильцем, — ось моя сестра та її чоловік, Рената та Оксентій.

Білосніжні голуби галантно вклонилися. А Єва щасливо зітхнула й розчулено схрестила пальці на грудях:

— Ах, яка ж велика і весела у вас компанія! І мені разом з вами так хороше, що душа співає… — Дівчинка раптом відчула, що її пальці аж сверблять від нетерпіння, адже не музикували від учорашньої ночі. — Ви не будете проти, якщо я акомпануватиму співу Друм-Буна?

— А ти вмієш? — зраділа Аріадна. — Яких чудових гостей нам привела Дора! Звісно, заграй!

Баранці повернули до Єви голови, енергійно закивали й забекали:

— Твоя че-е-ерга! Давай щось нове-е-еньке, чого ми ще ніколи не чу-у-ули!

— Домовились!

Дівчинка підійшла до рояля, сіла на стільчик і підняла з клавіатури накривку. Вона змахнула руками, уже відчуваючи на кінчиках пальців рухливу й романтичну «дев’ятнадцяту» прелюдію[17], аж тут… місячний промінь освітив напис над клавіатурою.

У Єви перехопило подих. Миттю милі пустощі друзів, їхні голоси, бекання, гавкіт і воркотіння — усе мовби відпливло до іншого берега невідомої річки. А на цьому березі, у царстві непевних тіней, залишилися вони з Місяченьком і чорним роялем, на якому блищали знайомі знаки — Brodmann.

Із Євиних очей градом покотилися сльози й закапали на клавіші. Вона так голосно заридала, що Друм і Бун на пів слові обірвали пісню.

— Що з тобою, дівчинко моя?.. — вигукнула Дора і спурхнула на Євине плече. Збентежені барани, двійнята й Курай підбігли до рояля, а троє голубів опустилися на його відкрите крило.

— Це він… — схлипувала Єва. — Це ж… Бродманн! Ріднесенький, чому ти тут?.. Та ще почорнів! Де твій різьблений пюпітр?..

— Е-е-е… Ну, мене так пофарбували… — ніяково озвався рояль, і ридання застрягли у Єви в горлі, а сльози миттю висохли.

— Ти — не він… — закліпала дівчинка. — Хоча — теж Бродманн…

— Авжеж, Бродманн! Хіба ви тільки зараз помітили?.. Ми ж нещодавно розмовляли!

— Так, розмовляли… Але ж я не помітила…

— Це я винен… — зітхнув рояль. — Треба було запитати ваше ім’я і назвати своє… Вибачте, я ж просто новенький, зовсім не знаю життя. Навіть ще пахну фабрикою, відчуваєте?..

Курай дзявкнув:

— Відчуваю, пахне приємно!

Барани забігали навколо ніжок рояля, бекаючи й старанно принюхуючись. І раптом невідомо звідки, здаля, пролунав приємний чоловічий голос із м’яким шáпольмським акцентом:

— Що за гамір, та без бійки?..

— Майстер! — зрадів рояль. — Як добре, що ви знову прийшли!

Путті, Друм-Бун і голуби здивовано переглянулися, а песик наїжачився й насторожено загарчав:

— Це ще хто такий? Ви його знаєте?

— Ні-і, — розгублено знизала плечима Аріадна.

— Раніше його тут ніколи не було, — підтвердив Матфей.

— Та що ж це за неподобство таке! — хрипко загавкав пес. — У вас тут цілий театральний зоопарк, та ще на додачу рояль, що розмовляє, — і це, виявляється, ще не всі сюрпризи?! Оце-то вечірка… Не знаєш, радіти чи тікати, поки не пізно…

— До речі, — затуркотів Оксентій, — це в нас ще не весь зоопарк. Деякі хвостаті просто надто довго прокидаються. Може, чекають на каву в ліжко?.. — і решта голубів захихотіли.

А чоловічий голос наближався:

— Із ким це ти розмовляєш, мій юний друже, і звідки ці гавкіт, вереск і бекання? Тебе що, на ферму привезли?

Тепер стало зрозуміло, звідки чувся голос — із глибини великого венеційського дзеркала! І тільки-но місячний промінь туди потягнувся, усередині дзеркала замерехтів клаптик лагідного сяйва. Украй зацікавлені гості вечірки підійшли до нього ближче. Двійнята й баранці з протилежних боків заскочили на білі комоди, голуби примостилися на рамі, Єва взяла на руки песика та стала навшпиньки. Мов за командою, усі обережно зазирнули в дзеркало.

Сяйво неквапно ширилося, і в цьому сонячному порталі друзі побачили, як обабіч неширокого ґрунтового шляху вітерець колише золотаві лани та польові квіти, а сільською дорогою до Білої зали наближається чоловік — старий, але доволі бадьорий, в ошатному, хоча й дивакуватому одязі, із саквояжем у руці. До вух наших друзів долинули пташиний спів і приємна музика. Схоже, літній чоловік не бачив ані розгублених облич, притулених до дзеркала, ані інтер’єру Білої зали. Він поправив густу чуприну з пасмами сивини й забурчав — зовсім не сердито:

— Я, звісно, чував, що від звуків класичної музики в корів зростають надої… Але щоби аж так — ставити в хліву цілий рояль, та ще й чіпляти таке величезне дзеркало, — це вже якесь збочення… Сподіваюся, там ніхто тебе не кривдить?.. Бо в мене ще досить міцні кулаки!

Старий упритул наблизився до дзеркальної межі, яка виявилася йому трохи нижче пояса. Крекчучи, він просунув ногу в Білу залу — так, ніби боком перелазив паркан, аж тут вперся коліном у поверхню комода.

— О, яке щастя! — вигукнув старий. — У вас тут меблі! Що б я без них робив?.. Гасав, а потім шкутильгав?..

Путті й барани миттю зістрибнули на підлогу й разом з дівчинкою відбігли на безпечну відстань, голуби сполохано спурхнули, а Курай вищирився в бік стоптаного черевика незнайомця та загарчав:

— Може, таки час попрацювати зубами?

Новенький Бродманн занепокоєно вигукнув:

— У жодному разі, благаю! Хіба ж то можна кусати майстра Бродманна?!

Від подиву Єва втратила мову. А Матфей з Аріадною зашепотілися:

— Так це сам майстер?.. Як він сюди потрапив?..

А старий уже сидів на комоді, звісивши ноги, і зацікавлено крутив головою, оглядаючи напівтемну залу й гостей незвичайної вечірки. Зненацька він застромив руку в дзеркало, дістав з того боку свій саквояж і поставив на коліна. Тієї самої миті м’яке сяйво в дзеркалі почало неквапно звужуватися. Посміхнувшись, чоловік зняв із носа старомодне пенсне і, протираючи хусточкою скельця, мовив:

— Начебто й не високо… Та, вибачте, мені вже давно не двадцять!.. Тож — респект тому добродію, який поставив тут оці меблі!

Начепивши пенсне на ніс, майстер зіскочив на підлогу — доволі спритно, як на його поважний вік. Тим часом сяйво звузилося до цяточки, яка на мить спалахнула й зникла, — портал закрився.

Роззявивши роти, друзі розглядали невисокого літнього чоловіка, і його потертий саквояж із невеликою ручкою, і старомодний одяг, і шовкову хустку навколо шиї, і приємне зморшкувате обличчя з охайною борідкою, густими бровами та іронічно примруженими очима.

— Хто це тут зібрався мене кусати? — поправляючи жакет, із удаваною суворістю заговорив старий та обвів поглядом простору кімнату. — Ти ба, на хлів не схоже…

— Ще б пак! — трохи ображено озвався Матфей. — Це Біла зала знаменитого Шоколадного будинку! Між іншим, важливого об’єкта культурної спадщини Каштанового міста.

— Та невже! От мені пощастило — обожнюю шоколад! А каву тут подають?

Друзі здивовано перезирнулися, а новенький рояль вигукнув:

— Вітаю, дорогий майстре! Я навіть не мріяв так скоро знову з вами зустрітися! Не хвилюйтеся, зі мною все гаразд. Кілька днів тому мене сюди привезли для деяких важливих справ. От, наприклад, завтра і післязавтра в цій залі проходитиме конкурс юних піаністів. А цієї ночі тут відбувається мила вечірка — чарівне товариство, будьте певні!

Єва тільки-но почала потроху оговтуватися. Та, як виявилось, вражаючі сюрпризи ще не скінчилися. Раптом із Квіткової кімнати почувся ніжний жіночий голос:

— Мсьє, ми дуже раді, що ви завітали до нас!

Дівчинці цей голос здався майже неземним. Він був надзвичайно мелодійний, з елегантним фрамгенським акцентом і ненав’язливим грасируванням — аж ніяк не з гаркавістю, а з характерною для фрагменської мови особливою вимовою звука «р». Мешканці Білої зали поштиво розступилися. Наповнивши приміщення дивними пряними пахощами, до дзеркала наблизилася істота неймовірної краси, і Курай захоплено вискнув:

— Фея! О, це ковбасна фея з моїх дитячих снів!

Дора тихенько протуркотіла:

— Сподіваюся, вона не розчула, як ти її назвав… Це ж принцеса Мелісíнда!..

Поряд із жінкою величаво виступав павич із ошатним чубчиком на гордовито піднятій голові, а його довгий хвіст шурхотів по паркету. Місяченько огорнув жінку сріблястим сяйвом, і Єва нарешті змогла добре її розгледіти.

Вона була тоненька, трохи вища середнього зросту, у просторій довгій сукні. Пишне, кучеряве темне волосся було недбало заплетене в густу, не надто довгу косу, що спадала на спину. Голову жінки прикрашала вишукана діадема, усипана коштовним камінням, до якої з боків кріпилися жмутки великих живих лілей. З-під діадеми вибивалися симпатичні кучерики й пухнастий чубчик до брів, обрамляючи одухотворене обличчя з променистими очима. А на запашних лілеях… умостився великий жовтий метелик! Його перетинчасті крильця з брунатною облямівкою трохи здригалися, а на жовтому тлі рясніли брунатні й рожеві кружальця. Де-не-де на крилах зблискував золотий пилок.

Білосніжні лілеї так духмяніли, що в Єви й Курая запаморочилися голови. А жінка, приязно всміхаючись, величаво розкинула руки, ніби хотіла обійняти не лише всіх присутніх у Білій залі, але й увесь примарний нічний світ. Чарівливим проникливим голосом вона продекламувала:

Так, я люблю в садах моїх безмежних,
що в темряві срібляться дивовижно,
вслухатися у шелест буйних віт.
Коли на лазурових тихих водах
мій човен ясні вогники засвітить,
люблю плисти замислено я в нім.
Летить до мене снів химерних зграя
під шепіт струн смутний,
чи то мрійливий,
та муза поетична розквіта… [18]

— О незрівнянна принцесо, браво, браво! — підстрибуючи, зааплодували двійнята-путті, а потім заходилися розмахувати зеленими пальмовими гілочками: — Які ми раді, які щасливі, що ви вшанували своєю присутністю нашу вечірку!

А барани, помахуючи головами, дружно забекали:

— Ми у за-а-а-ахваті, у за-а-а-ахваті від бо-ожее-е-е-ественної принце-е-еси Ме-е-е--е-елісінди!

¹⁷  За допомогою цього QR-коду ви можете почути Прелюдію №19 Фредеріка Шопена.

¹⁸  Уривок із п’єси Едмона Ростана «Принцеса Мрія».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11.
Фантастична вечірка
й лиха справа,
замислена братами

Над Мелісіндою закружляли голуби, час від часу сідаючи їй на плечі. Вона ж тішилася, мов дитина, брала до рук то одного, то іншого птаха й гладила тонкими білими пальцями.

Павич, що походжав біля ніг жінки, набундючився і раз у раз пирхав. Не важко було здогадатися, про що він думає: «Знайшла, кого гладити… Краще б на мене увагу звернула…». Раптом принцеса помітила Курая й вигукнула:

— Ах, який милий песик, та ще й розкішно вбраний! Ось хто по-справжньому підготувався до балу! — Вона нахилилася: — Ходи-но, я тебе погладжу. Як тебе звуть?

Обурення павича не мало меж: він витріщив очі й аж дзьоба розтулив. А пес заверещав від захвату й шалено закрутив хвостом:

— Мене звуть Курай! До речі, у моєму роду були норвіч-тер’єри! — він заходився облизувати ніжну руку. — Та в мене ж ще циліндр є! Єво, негайно неси його сюди! Цієї ночі я буду кавалером принцеси Мелісінди на балу, тож повинен приголомшити всіх своїм шармом!

— То, значить, ти — Єва? — посміхаючись, жінка підійшла до розгубленої дівчинки й легенько потиснула їй руку. — Чудове ім’я, воно означає «життя». Ласкаво просимо у світ чарівних мрій, люба.

Пес прогавкав:

— А знаєте, що означає моє ім’я? Одна тітка вчора сказала, що «курай» — це така флейта. І я впевнений, що вона неперевершено звучить!

Мелісінда простягнула руки назустріч сріблястому сяйву, що струмувало з вікна:

— А з тобою ми й раніше часто зустрічалися, але чомусь не здогадалися познайомитися та потоваришувати. Чи не дивно?..

— Авжеж, дивно… — зажебонів місяць. — І, звісно, це моя провина: я мав перший запропонувати вам свою дружбу, незрівнянна принцесо. Я — Місяченько, і відтепер — ваш покірний слуга.

— Краще просто товаришуватимемо, — заперечила Мелісінда. — Бо вірний слуга в мене вже є. До речі, познайомтеся, — звертаючись також до Єви та Курая, вона вказала на пихатого павича: — Це Падишах, і він не надто говіркий.

— І ми навіть знаємо, чому, — захихотіли голуби. Але принцеса їх зупинила:

— Не будемо це обговорювати, бо недоліки є в кожного. А ось цей ніжний метелик на моєму волоссі — Злата. На жаль, вона не може говорити, однак усе розуміє.

Тут наперед виступив старий і, помітно нервуючи, трохи незграбно вклонився:

— Дозвольте й мені відрекомендуватися, мадам… Я — Йозеф Бродманн, фортепіанний майстер зі славетного міста Вієнни. Ах!.. Важлива деталь… У минулому — фортепіанний майстер… Ось уже п’ять років, як я відійшов від справ…

— Не морочте мені голову, шановний, — у голосі принцеси з’явилися нотки іронії, і він миттю перестав здаватися неземним. — Я талановитих людей бачу за милю, просто нюхом їх відчуваю! — Курай дзявкнув: «Зовсім як я!» , а Мелісінда повела далі: — Повірте, ви й зараз — той самий блискучий майстер, що й п’ять років тому. У ваших очах я бачу вогонь, який ні з чим не сплутати: кожна мить вашого життя сповнена самовідданої любові до своєї справи… Між іншим, я теж «майстриня». І хотіла би поглянути на того, хто насмілиться сказати, що моє покликання, сенс мого життя, — вже «в минулому»… — у мелодійному голосі почулася погроза.

— І яка ж справа стала сенсом життя такої чарівної пані, — поцікавився майстер, — та ще й принцеси?

— Театр! — піднесено промовила Мелісінда й здивовано озирнулася навколо, ніби не виявивши чогось звичного.

— Ах, принцесо, даруйте, перепрошуємо! — в один голос загукали Бун і Друм та кинулися до тієї стіни, де під вікнами стояли стільці.

Звідти вони притягли спершу два стільчики для Мелісінди й Бродманна, а потім ще й стілець для дівчинки. Старий акуратно поставив на комод потертий саквояж. Вони з принцесою вмостилися біля венеційського дзеркала і невимушено продовжили бесіду, а павич Падишах поважно сів біля ніг жінки, час від часу сердито поглядаючи на собаку, який хекав неподалік, не зводячи відданих очей з принцеси.

Білосніжні голуби розгойдувалися на великій люстрі, підвіски якої подзенькували. А один із баранів зненацька втнув дивну штуку: заскочив на коліна до принцеси, звідти — їй на плече, дістав із зеленого листя в себе на грудях кришталевий флакончик, прив’язаний до вінка шнурком, відкрутив накривку й… заходився струшувати у флакон квітковий пилок із білих лілей! Стривожений метелик спурхнув, але одразу ж повернувся на іншу квітку. Жінка тим часом спокійно погладжувала баранця, ніби не відбувалося нічого незвичного, і тільки морщилась, коли пухнаста вовна лоскотала їй вуха.

Єва скромненько примостилася на своєму стільчику неподалік, не сміючи заважати розмові таких незвичайних особистостей, як майстер і майстриня. На плечах дівчинки розлігся місячний промінь, Аріадна видерлася їй на коліна, а Матфей сів просто на підлогу, поруч із другим баранцем. Єва зашепотіла до Аріадни:

— Навіщо баран збирає пилок?

— Гадаєш, легко гасати Шоколадним будинком удень — так, щоб тебе ніхто не помітив? А за допомогою цього пилку вдається ненадовго відволікти увагу людей.

Дівчинка здивувалася ще більше:

— Ви й удень оживаєте?.. Як чудово!

У розмову втрутився Матфей:

— Авжеж, іноді доводиться — коли потрібно захистити дім від підступів лихих сил.

— І як же пилок у цьому допомагає?..

— Перш ніж прогнати темні сили з того місця, куди їм удалося проникнути, ми спочатку розвіюємо там пилок лілей, щоб люди нас не помітили.

Дівчинка-путто загадково посміхнулася й додала:

— Ну, дехто не помічає, а дехто все-таки бачить, — буває по-різному. Ми самі вирішуємо, кому хочемо показатися на очі, а кому — ні.

— Як же все це цікаво! — сплеснула руками Єва. — Хоча й не дуже зрозуміло… Але й це теж добре: адже чарівні речі не можуть бути цілком зрозумілими, чи не так?

 — Твоя правда, — погодився Матфей. — Те, що відбувається в Шоколадному будинку, частенько не піддається людській логіці.

Тим часом, немов не помічаючи дивне заняття барана, Йозеф Бродманн захоплено розповідав Мелісінді:

— Аби сконструювати якісне фортепіано, необхідно посилити міцність резонансної деки, ви розумієте? — принцеса невпевнено кивнула. — Адже це захистить деку від тріщин — навіть якщо суттєво зросте натягнення струн!..

Дівчинка слухала майстра неуважно, бо крадькома зацікавлено розглядала дивовижну принцесу. Звісно, Єва впізнала цю пані в білому ще до того, як вона назвала себе: адже саме її голову в розкішній діадемі з квітами було зображено на стелі Квіткової кімнати, щоправда, з розпущеним волоссям. «Як вона примудрилася зістрибнути з такої висоти?..» — подумала Єва та одразу згадала, як Друм-Бун вилізли з білої рами й з гуркотом звалилися на підлогу, і насилу стримала сміх.

Щиро кажучи, назвати Мелісінду втіленням класичної краси було важко. Перш за все, вона була вже немолода: безліч променистих зморшок виказували її зрілий вік. До того ж хтось, напевне, сказав би, що ця пані занадто худа, ніс у неї — завеликий, із різко окресленими ніздрями, рот — теж чималий, а невеликі блакитні очі надто широко розставлені.

Проте шляхетність, яка відчувалася в кожному жесті й у повороті голови, а ще ніжна посмішка й принадний погляд — водночас відкритий і загадковий — усе це робило принцесу неземною красунею. А голос! Почувши його лише раз, уже неможливо було забути. Подібний до чарівної арфи, він звучав кришталево-чисто й водночас тепло, сягаючи самого серця.

Біла сукня Мелісінди з невеличким круглим вирізом біля шиї була гаптована перлами й різнобарвними візерунками з квітів, а особливо багатий орнамент прикрашав комір спереду. З білосніжної шиї звисали кілька разків перлів, а великі розрізи на рукавах — вище ліктів — відкривали граціозні руки. На тонких пальцях поблискували масивні персні з коштовними каменями. А духмяні лілеї в кучерях принцеси! — це взагалі було щось неймовірне… Дівчинка й песик раз у раз із насолодою шумно втягували в себе повітря — здавалося, воно просякнуте не просто запаморочливими пахощами, а справжньою чарівною казкою.

Принцеса та майстер уже помінялися ролями, і тепер Мелісінда так емоційно щось розповідала, що Єва зацікавилася й прислухалася.

— …Усе дуже просто! — елегантно жестикулюючи й грасируючи, ділилася своїми переживаннями Мелісінда, а майстер із розумінням кивав. — Мені страшенно хочеться подорожувати, бачити щось нове, дихати іншим повітрям, дивитися в інше небо — не таке низьке, як наше; на інші дерева — вищі за наші… Словом, поринути з головою в інше життя!

Не стримавшись, Єва заплескала в долоньки та втрутилася в розмову:

— Тепер я знаю, хто ви!.. Це ж відомі слова знаменитої актриси Сари Бернар!.. Я по телевізору дивилася про вас передачу.

— Ти ба, майже в кожному своєму химерному сні я чую про «цікаве кіно», «телевізори» й «телепередачі», — пробурмотіла Сара Бернар. — Отже, я мала рацію: у майбутньому кінематограф дійсно стане надзвичайно популярним*…

Хоча жінка сказала це тихо, нібито самій собі, майстер Бродманн її почув.

— Як, і ви теж?! — вигукнув він і сплеснув руками. — Ви теж подорожуєте зі свого часу в майбутнє?!

— Не зовсім так… — поправила його Сара Бернар. — Я сказала, що мені сниться, буцімто я потрапляю в майбутнє.

— Отже, — задумливо мовив Бродманн, — ви вважаєте, що бачите дивні сни…

— Звичайно, — гмикнула Сара. — Ось і зараз — бачу вас, і цього павича, і цих істот із обрамлення венеційського дзеркала, що ожили… — Жінка почала помітно нервувати, а її голос дедалі набирав сили й драматичних нот: — А ще бачу волохатого пса, який розмовляє, і кучеряву дівчинку, — до речі, її волосся дуже схоже на моє. І хоча я обожнюю всіляких пташок, звіряток і рептилій та чепурю своїх черепах золотими прикрасами з топазами*, — навіть я ніколи не додумалася б пошити псові фрак із краваткою-метеликом і взути його в черевички! Тільки не кажіть, що оце все — мені не сниться, а є реальністю!

Майстер Бродманн нічого не відповів. Він лише підняв густі брови, зітхнув і чомусь сумно посміхнувся. А Курай скочив і спантеличено замотав головою:

— Стривайте, щось я заплутався… Так ви — Сара Бернар чи принцеса Мелісінда?..

— Друже, я — і те, й інше. У цих дивовижних снах я завжди опиняюся в образі Мелісінди. Чомусь тут я не Федра, не Клеопатра, не Маргарита Готьє й не герцог Рейхштадський, а саме східна принцеса фрамгенського походження…

Зненацька на плече дівчинки опустилася Дора і жартівливо звернулася до місячного променя:

— Посунься, друже…

— Дійсно, цікаво, — прошепотіла Єва. — Чому вона завжди опиняється Мелісіндою?..

Голубка протуркотіла:

— Тому що велика актриса Сара Бернар намальована на стелі саме в цьому образі.

— А чому? Можна ж було зобразити її Клеопатрою, Маргаритою або цим… якимось там герцогом?

— Напевне, художник хотів додати атмосфері Квіткової кімнати казкової романтики, а серед ролей Сари складно знайти більш романтичний образ, ніж Мелісінда.

— А чому намальована саме Бернар? — не вгавала Єва. — Були ж інші видатні актриси…

Адріадна пирхнула й втрутилася в розмову:

— Ой, не смішіть мене… Які такі інші?.. Сара Бернар — перша у світі суперзірка!

— Так і є, — підтвердила Дора. — Відомішої за неї актриси на початку XX століття не було.

Тим часом жінка розповідала:

— На жаль, п’єса «Принцеса Мрія»* не принесла мені жодної копійки… — вона так тяжко зітхнула, що білосніжні лілеї стріпнулися. — Зате скільки я відчула радості й натхнення, декламуючи поетичні, сповнені глибокого змісту тексти Едмона Ростана! — Сара Бернар труснула головою, і баран, який усе ще збирав пилок, забалансував і не надто делікатно затоптався по її плечах і волоссю. — Ну все, досить, уже набрид! — жінка зігнала баранця та рвучко підвелася: — Ну-с, чи не час почати веселитися? Урешті-решт у нас бал!

Двійнята, барани та песик вибігли на середину зали й радісно застрибали:

— Еге-гей, нумо веселитися!

Друм-Бун щось забекали на два голоси, а Курай зажадав, щоб йому таки принесли циліндр. Єва пішла по нього, і невдовзі песик у маленькому чорному циліндрі весело гасав залою, викликаючи загальне захоплення, — лише Падишах несхвально настовбурчив свій чубчик. А дівчинка нарешті сіла за рояль. Той гмикнув:

— Отже, друга спроба потішити гостей? Сподіваюся, це буде не «Собачий вальс»?

— Та ні, — усміхнулася Єва, — знайдемо щось цікавіше! — і вона енергійно заграла жвавий етюд[19].

— Оце — цікавіше за пречудовий собачий вальс?.. — пирхнув Курай і заскавучав: — Слухай, не ображайся, та від цієї класики вже вуха в’януть… Щось сучасніше треба! Та ти на це, мабуть, не здатна…

— Ах, так?.. — спалахнула дівчинка. — От я тобі зараз покажу, на що здатна!..

Тут-таки дещо розлючена Єва приголомшила всіх спочатку «Лібертанго», потім «Чардашем» і нарешті віртуозною імпровізацією на музику з кінофільму «Пірати Карибського моря».

Путті весело танцювали й розмахували пальмовими гілочками. Майстер Бродманн, сидячи на стільці, час від часу підстрибував і вигукував то дівчинці, то жінці «браво!» , а Сара Бернар граційно кружляла залою, залитою місячним сяйвом. Навколо Мелісінди вистрибували баранці й Курай, голуби й Злата пурхали в неї над головою, а від лілей, що колихалися в зачісці принцеси, струмували такі пахощі, що у всіх паморочилося в головах.

— Фа-а-антастична, фе-е-єрична ве-е-ечі-і-ірка! — співуче бекали Бун-Друм.

Навіть павич урешті-решт пішов у танок, струшуючи чубчиком і кумедно перевалюючись з лапки на лапку, а коли Єва майстерно виконала «коду», розпустив розкішного хвоста — всі навкруг так і ахнули!

— Що я бачу, ти не повіриш! Павич розкрив хвоста! — вигукнув Мугель і ледь не звалився з драбини.

— Обережніше… — пробурчав Хугель, який стояв на землі й притримував драбину, приставлену до стовпа зі згаслим ліхтарем. — Дивись не впусти бінокля нічного бачення: він великих грошей коштує… — Брати-антиквари розташувалися на протилежному боці Шовковичної вулиці, у темряві між гіллям дерев. Хугель поморщився: — Теж мені, павич!.. Я спостерігав, як оживали гіпсові диваки та дідуган із дзеркала вилазив. Ото було на що подивитися! Теж ледь рівновагу не втратив. А потім, не знати звідки, взялась ота нервова тітка з квітником на голові…

— Це ти про пані з великими лілеями у волоссі? А мені вона вельми сподобалася, і танцює гарно…

Товстун уже ледь тримався на вершечку драбини, однією рукою обіймаючи стовпа, а в другій стискаючи бінокль.

— Ох, голова паморочиться, більше не можу, — жалібно простогнав він. — Там більше нічого цікавого не відбувається. Можна злізти?..

— Та добре вже, спускайся, бо й справді ще звалишся — потім клопоту з тобою буде…

Охаючи та крекчучи, товстий антиквар сяк-так дістався землі. А його брат тяжко зітхнув:

— Жахливо… Те, що сталося, — просто жахливо.

— А що ж такого сталося?.. Ну ожили ті скульптурки — подумаєш, велике лихо…

— Ти що, й досі не второпав, наскільки це для нас небезпечно?! — Хугель обурено штурхнув брата. — Дівчисько знайшло собі в Каштановому місті друзів! Справжніх вірних друзів! І де знайшло?.. У цьому злощасному Шоколадному будинку! Бодай би химери його зжерли з усіма залами й маскаронами…

— А-а-а… чим для нас небезпечні її друзі?..

— Та вона ж їх усіх може затягти до нашого потаємного провулка! Тепер дійшло? — Товстун зі стогоном стукнув себе в лоба й закивав, а Хугель вів далі: — Якби вона була звичайним дівчиськом — не проблема. Навіть якби вона теревенила про нашу «Антикварну крамницю» на кожному розі — ніхто не повірив би: чого там не вигадають дурнуваті дівчиська? Але ж вона реально здатна привести до Зміїного завулка весь цей натовп — разом із дідуганом і квітковою тіткою!

— А мені ті лілеї в неї у зачісці сподобалися. Напевне, вони чудово пахнуть…

— Ти геть з глузду з’їхав? Які лілеї?!. Ми вже за крок від викриття!

— І що ж його робити?..

Хугель знову тяжко зітхнув:

— Доведеться вжити крайніх заходів.

— Може, не треба?..

— Треба, братухо, треба…

Тут Мугель не на жарт злякався: схоже, він не з чуток знав про те, якого лиха можуть накоїти «крайні заходи». А Хугель подивився на товстуна важким, холодним поглядом бездонних темних очей:

— Немає іншого виходу. Так налякати дівчисько, щоб воно забралося з Каштанового міста, тепер уже не вдасться, це очевидно. Отже, доведеться нам допомогти тій Єві зникнути. Назавжди… І — так, щоб ніхто ніколи не знайшов…

— Невже… — товстун захрип від хвилювання. — Невже ми відкриємо… Знову відкриємо той жахливий…

— Так, відкриємо портал у Загублений світ, — рішуче закінчив його думку Хугель. — Із тих нещасних, кого ми туди запхали, ще жодному не вдалося повернутися назад.

— Ах, яку ж лиху справу ми замислили, братику, аж кров холоне в жилах…

— Ти, братухо, і справді здичавів у нашому Зміїному завулку… Невже забув, що лихі справи — саме наш профіль?

На обличчі товстуна відбилася внутрішня боротьба: «непоганий хлопець», який дивним чином оселився в його душі, боровся з «поганим хлопцем». Проте останній доволі швидко взяв гору. Темні очі Мугеля заблищали так само підступно, як і очі брата. Він потер підборіддя й замислено мовив:

— Отакої, щось я й справді нюх втратив. Отже, варто відкрити той портал… Але ж для цього потрібні особливі двері…

— Авжеж, — кивнув Хугель. — Двері всередині загубленої кімнати.

— О, загубленої кімнати… — посміхнувся товстун, і його губи чимдуж затремтіли. — Тієї, яка була колись прекрасною, потрібною, у якій звучав сміх і велися розумні бесіди. Але потім вона втратила всю свою первісну чарівність, перетворилася на ніщо!..

— Усе правильно, — схвально кивнув Хугель. — То ти не безнадійний… Хоча й забув найголовнішу ознаку: загублена кімната — це та, яка втратила своє призначення!

— Точно-точно, втратила призначення… І як же нам умовити Єву поїхати з нами до Кам’яного королівства?

— Навіщо так далеко?.. — поморщився Хугель. — Адже є загублена кімната, яка просто в нас перед носом! До речі, уже багато років.

— Та невже?.. — розгубився Мугель. — І де ж вона?..

— Хіба ти не чув, про що розповідала екскурсоводка, коли ми були в Кутовій кімнаті?..

— Та хіба ж все упомниш, що вона там розповідала?..

— Пам’ятаєш: усередині Кутової — оті скромненькі двері?

— А-а-а… Так, щось пригадую… Здається, то двері до Чайної… Тобто… Ти хочеш сказати, що та Чайна — і є загублена кімната? — аж підскочив Мугель.

— А ти сам подумай… Колись там проводилися окінавські чайні церемонії, стіни й висока стеля — запевнила ця очкаста Ельвіра — були прикрашені ліпненням і розмальовані екзотичними рослинами. А тепер?..

— А що тепер?..

— Зовсім інша, низька стеля, понурі голі стіни й склад усілякого непотребу, — ось що! Справжнісінька втрата призначення.

— Ах, Хугелю, який же ти уважний! — захоплено вигукнув товстун. — Я з тієї екскурсії половини не зрозумів — надто швидко все те розповідали.

— Ти ж у нас завжди був нетямущий, — худорлявий поблажливо поплескав брата по спині.

— Але ж… Щоб відкрити портал, потрібна не тільки загублена кімната, а особливі двері в ній.

— Хіба я не знаю?.. Тому й розпитав екскурсоводку геть усе про Чайну. Виявляється, усередині неї є ще одні двері! Метикуєш, куди вони ведуть?

— Гадки не маю… Цю вашу розмову я зовсім не чув — мабуть, саме ходив до клозету…

— Ті двері ведуть із Чайної — на чорні сходи! — урочисто повідомив Хугель.

— Не може бути! — радісно підскочив товстун і сплеснув руками.

— Але ж так і є! Екскурсоводи — вони такі: казна-що не базікають.

— Отже, щоб відчинити портал у Загублений світ, Чайна кімната ідеально підходить! Тільки от… Єва ж — добра чарівниця, хоч про це й не здогадується… А коли побачить вхід до того порталу, — одразу зрозуміє: тут щось нечисто…

— Так, — криво посміхнувся Хугель, — там, усередині, не надто затишно… Але ж чарівниця вона чи ні — неважливо, головне — щоб дівчисько тримало в руці провідника… Коли зрозуміє, що це пастка, — буде запізно.

— О так, — розплився в солодкій посмішці Мугель, — наш лепський провідник… Ось уже хто не підведе, ось на кого завжди можна покластися! Ой, але ж, напевно, двері до Чайної увесь час замкнені! То як дівча туди ввійде?

— Ми з Гадею, на відміну від тебе, по клозетах не шлялись. Тож, поки екскурсоводка намагалася привернути мою увагу до гидких букетиків на стелі, я трохи забарився біля дверей до окінавської кімнати, а Гадя нишком зробила деяку важливу справу.

Почувши, що мова про неї, змія зашипіла, виповзла з-за пазухи Хугеля й гордовито задерла кінчик хвоста.

— Ах ти ж наша усіпусічко! — Мугель провів рукою по гладенькій шкірі змії. — То ти застромила хвіст у замкóву щілину?

Змія ствердно кивнула головою. Справді, тоненький кінчик її хвоста тепер мав незвичну зигзагоподібну форму. Худий антиквар задоволено мовив:

— От і маємо зліпок, за яким я вранці виготовлю ключ. А ще — зроблю конверт і аркуш паперу.

— Усе це — з чорного воску?

— Певна річ! Ключ вийде міцний, як залізо, а папір — ніхто не відрізнить від звичайного. На жаль, колір поміняти не зможу… Натомість чорний воск — першокласний матеріал, якщо згодом потрібно непомітно позбутися доказів!

Вечірка в Білій залі тривала. Молодий рояль не втомлювався захоплюватися Євиною грою:

— Віртуозно!.. Я навіть уявити не міг, що така юна дівчина — настільки вправна піаністка! Сподіваюся, ви не образилися на мою нерозумну балаканину про «собачий вальс»?

— Звісно, ні, — посміхнулася Єва. — До того ж у Шопена теж є «Вальс маленького песика» — вальс ре-бемоль мажор, — і дівчинка зіграла кілька тактів.

Підійшовши, майстер дружньо поплескав поліроване крило:

— Ти теж молодець! Моя школа: м’який, об’ємний звук. Тільки-но… — він швидко пробіг пальцями по кількох клавішах: — Авжеж, так і є: ось під цим молоточком фальшивить одна з трьох струн.

— Я так і знав!.. Що ж робити? — злякався чорний рояль. — Адже завтра концерт!

Старий зазирнув під крило рояля.

— Ну-мо, друже Місяченько, посвіти мені… Дивно… Не могла до такої міри зіпсуватися струна в новенькому роялі… Ти ба, тут треба міняти навіть не одну!.. Схоже, це чиясь диверсія… Та не варто непокоїтися! Зараз усе виправимо! — І майстер жартівливо додав із удаваною цікавістю: — Подивимось… Що там у нас, у сумці фотепіанного майстра?..

Відкривши її, Бродманн дістав кілька інструментів і моток спеціального дроту для заміни струн. Курай і барани одразу засунули носи в саквояж, обнюхуючи його вміст: якісь цікаві детальки (серед них — «запасні вірбелі», як сказав майстер) та інструменти (деякі виглядали досить незвично).

Тим часом дівчинка заходилася розпитувати двійнят-путті:

— Слухайте-но, якщо ви разом із Дорою, іншими голубами й баранцями живете в цьому будинку з 1907 року, — значить, не тільки Дора, а ви всі теж пам’ятаєте купця Семена Могилевцева?

— Звісно, пам’ятаємо, — кивнув Матфей. — Семен Семенович був дуже розумною та доброю людиною.

— І шляхетною, — підтвердила Аріадна.

— І скромною…

Зачувши, що зайшла мова про Могилевцева, до дівчинки підлетіли Рената з Оксентієм. А Матфей вів далі:

— У цьому будинку на другому поверсі він облаштував для спілкування з гостями ось такі розкішні кімнати, — хлопчик широко розвів руками, — а сам жив на першому поверсі, дуже невибагливо.

— У нього було багато чудових друзів, — втрутився в розмову Оксентій. — Серед них — і політики, і фінансисти, і купці…

Рената залопотіла крилами:

— А ще архітектори й актори, письменники й музиканти! Ах!.. — голубка ностальгічно затуркотіла. — Як же нам із сестричкою Дорою подобалися так звані «творчі вечори»!.. Семен Семенович із друзями збиралися в цій Білій залі й танцювали, жартували, грали на фортепіано, декламували вірші, слухали запрошених музикантів і співаків, розігравали театральні сценки…

— До речі, — докинув Матфей, — сиділи вони ось на цих самих білих стільцях у стилі рококо.

— Ці люди справді щиро вірили, — замислено протуркотіла голубка, — що багатство дане їм, аби робити добрі справи та допомагати нужденним. Доброчинність* була невід’ємною частиною їхнього життя…

Заміна кількох струн тривала десь пів години. Нарешті Йозеф Бродманн почав складати інструменти в саквояж і задоволено мовив:

— Ну ось, тепер — ідеальний звук!

За вікнами вже світало. Можна було розгледіти, що над лівим вушком білявої Аріадни — помаранчева квіточка геленіуму, а волосся Сари Бернар має рудуватий відтінок і значно темніше, ніж зображено на стелі Квіткової. А ось забарвлення павича виявилося таким самим: пір’я на тулубі, шиї та голові — синє, на крилах — теракотове, а довгий зеленавий хвіст прикрашали сині кружальця з коричневою облямівкою. Розглядаючи Падишаха, Єва мимоволі подумала: «Дивно… За всю вечірку він чомусь не озвався і словом!»

Місяченько тяжко зітхнув:

— Ет, знову мені час розлучатися з вами, друзі…

Майстер Бродманн задоволено потер долоні:

— Зате мене не затягує в портал! Це ж чудово! Сподіваюсь, я не втраплю тут у вас у якусь халепу… От би просто погуляти містом, побачити деякі пам’ятки, дізнатися щось цікаве…

Липки дихали прохолодою і поволі прокидалися. Весело цвірінькаючи, гіллям стрибали горобці, вдалині тупотіли чиїсь підбори, а з Шоколадного будинку на Шовковичну нишком вислизнула чуднá компанія: старий у старомодному жакеті й пенсне на носі, рудоволоса дівчинка в картатому пальтечку, капелюшку й темних окулярах та волохатий собака у фраку й кедах.

Не встигли друзі вийти на Лютеранську, як їх наздогнала біла голубка:

— Охоронця збудила, з левами привіталась, а тепер — вранішній моціон!

Пес незлобливо загарчав:

— Тепер — вранішній погризон! Сподіваюсь, «Кусарманус» уже відкрився?..

¹⁹  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Етюд №10 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12.
Суботня прогулянка
Маріїнським
і Хрещатим парками

У маленьке заґратоване віконце пропхалася вищирена пащека, блиснули злі жовті очі й почулося важке дихання звіра. Голубка здригнулася від несподіванки. Але на бридку морду впали тремтливі відблиски вогню, й вона миттю зникла. Зітхнувши, старий і пташка продовжили розмову, мовби нічого й не сталося.

— Еге ж, — пригладжуючи дзьобом відстовбурчені пір’їнки, Дора глузливо скосила очі на майстра, — вечірка тієї ночі в Шоколадному будинку була незабутньою! До речі, ви тоді назвали всіх нас «фермою» і «хлівом»…

— О, заради всього святого, прошу пробачення! — звів руки Бродманн. — Але в мене є виправдання: я справді ніколи не знаю, куди заведуть мене дивні сновидіння.

— І давно вже триває оця чудасія? Перший такий сон — пам’ятаєте?

— Ще б пак!.. Уперше це сталося років зо три тому, однієї глибокої ночі. А, до речі, років зо п’ять тому я продав свою фортепіанну фабрику* найкращому учневі, Ігнацу Безендóрферу. Він розумний і кмітливий малий, тож за якість робіт у майстернях можна було не перейматися, тільки ось… Я сам — причина власних страждань. Бо й досі не відірвався душею від справи свого життя… — Бродманн тяжко зітхнув.

Голубка співчутливо затуркотіла:

— Не думали знайти якесь хобі?.. Адже і я не завжди була музейною пташкою. А зараз — навіть життя не уявляю без цікавих екскурсій. Я їх не тільки слухаю із задоволенням, а й сама інколи залюбки проводжу.

— Та намагався, — махнув рукою майстер. — Крокет, шахи… І все — не те!

— М-да, сумно… І що ж сталося тієї ночі років зо три тому?

— Як то частенько в ті часи бувало, мучило мене безсоння. Сумував я за пахощами дорогоцінної деревини, стукотінням молотків, виском пружних струн, пригадував кумедні трафунки, яких на фабриці не бракувало, і навіть спомин про найбільш ледащого підмайстра не викликав роздратування… Крутився то так, то сяк, і настирлива думка не давала спокою: чи не погарячкував я, продавши фабрику?.. А з іншого боку, я вже немолодий, сили й спритність не ті, власних дітей немає, — то кому ж передати свою справу, як не найкращому учневі?.. Нарешті, здолав мене ніби міцний сон, і я опинився на безлюдній неширокій дорозі між двох безкраїх пшеничних ланів, — зі своєю сумкою фортепіанного майстра і в парадному вбранні, у якому ходжу на недільні служби.

Те, що то є портал у майбутнє, — збагнув не одразу, це я вже потім дізнався. А спершу подумав: о, який цікавий сон… Лагідне сонечко, пташки співають, обабіч шляху цвітуть ромашки, волошки, маки й ще якісь милі польові квіти. Стигле колосся шелестить під подувами теплого вітру, трави духмяніють. До того ж вітерець звідкись доносить звуки чудесної музики…

— Так-так, пам’ятаю… Я все це бачила в нашому дзеркалі, чула музику та спів пташок… Чому ми з вами туди не потрапили?.. — зітхнула голубка. — Чому саме сюди?..

— Отже, — вів далі майстер Бродманн, — я несвідомо рушив уперед, мовби щось тягнуло мене, і невдовзі помітив зблиски: то сонце відбивалося від якоїсь поверхні. Я наблизився і, на превеликий подив, побачив посеред безлюдного путівця невисокий дощатий стіл, а на ньому — велике дзеркало. Уявіть моє здивування, коли я відчув, що мене нестримно тягне залізти в це дзеркало! Щиро кажучи, ніколи раніше в мене таких дивних бажань не виникало — ні вві сні, ані на яву. Проте я подумав: «Яких тільки чудасій із людьми уві сні не трапляється…» — і поліз. Це виявилося нескладно.

А ось зі зворотного боку — дзеркало висіло високо на стіні, і ніякої тумби під ним не було. Тож довелося стрибати — навіть ногу звихнув, потім днів зо два шкандибав.

І от — тільки уявіть! — опиняюсь я в іншій країні! Та ще й зі своїх сорокових років XIХ століття — перестрибую на початок XX! Голова обертом, бо — машини, трамваї, незвична їжа, незрозумілі гроші, на людях дивне вбрання. А жінки!.. Хто з обрізаними косами, хто з оголеними ногами — сором, та й годі… Якби не друзі, яких я, на щастя, одразу знайшов, — мабуть, не вижив би…

— Незбагненно! — стрепенулася Дора. — Навіть складно уявити…

— І від кого я це чую? — посміхнувся майстер. — Від гіпсової голубки, яка оживає, коли забажає? Смію нагадати, що ви на додачу — партнерка Друм-Буна й кумедних путті Матфея та Аріадни. А ще — приятелька великої актриси Сари Бернар. Отже, у вашому Шоколадному будинку коїться ще й не таке!

Голубка весело розсміялася:

— Ваша правда… До речі, у вас чудова лікодонська вимова. Мабуть, ви потрапляєте тільки туди, де можете вільно спілкуватися? Отже, знаєте багато мов?

— Зовсім ні! У повсякденному житті я цим талантом ніколи не вирізнявся. Але виявилося — ото втіха! — що під час подорожей у майбутнє в мене з’являється надприродна здатність розуміти різні іноземні мови й вільно ними говорити.

— І як часто трапляються такі подорожі?

— Не надто часто, проте щоразу це — дивовижна пригода. Дивні сновидіння відвідують мене запівніч. Приходять, коли хочуть, — не важливо, чекаю я на них чи ні. Цікаво, що закінчуються мандрівки в майбутнє завжди однаково: я ніби прокидаюся й опиняюся у своєму рідному столітті, рівно о п’ятій ранку після тієї самої ночі, коли заснув. А от у майбутньому пригода триває щоразу по-різному: іноді — багато днів, часом і тижнями, а іноді — кілька годин. Буває й таке, що під час чергової подорожі я потрапляю в те саме село чи місто, де був минулого чи позаминулого разу. Зустрічаю давніх знайомих, — а вони, бува, вже так подорослішали, що насилу впізнаю!

— А в яких країнах ви вже побували?

— О, в дуже різних і дивовижних куточках Гріандії. Ви навіть не уявляєте, скільки всього цікавого я дізнався за останні три роки! От, наприклад, — виявляється, є й інші портали в майбутнє! Зовсім не схожі на мій, з полями та дзеркалами.

Дора тяжко зітхнула:

— Ну, в тому, що інших порталів не бракує, вже немає сумнівів… І не тільки в майбутнє, а й у паралельні світи… — Пташка трохи помовчала. — Цікаво… Коли ми виберемось… якщо виберемось… у якому році опинимося? Сподіваюсь, не тоді, коли наших друзів уже не буде на світі?.. От би повернутися в рідний Шоколадний будинок у той самий вечір, коли ми сюди потрапили! Так, ніби й не було цього жахіття — починаючи з тієї миті, коли ви з тим клятим жуком у руці відчинили двері на чорні сходи…

— Коли виберемося — побачимо… І навіть думки не допускайте, що може бути інакше! Домовились?

— Добре, постараюся… Розкажіть, будь ласка, ще щось про ваш портал, це так цікаво.

— Гаразд… Отже, я потрапляю в майбутнє лише крізь дзеркало. А зі зворотного боку в кімнаті завжди стоїть піаніно або рояль Brodmann! Здається, так і повинно бути. Напевно, якщо з того боку не буде дзеркала і фортепіано — мій портал не відкриється.

— Дзеркала щоразу різні?

— Звісно. У різному обрамленні, різних форм. Трапляються такі маленькі, що виходить конфуз: підійдеш, бува, упритул до межі між світами, спробуєш протиснутися — і ніяк! Тільки ногу простромити можна або голову. І навіщо тільки люди придумали маленькі дзеркала — ніяк не доберу. Ось ваше венеційське дзеркало в Білій залі — просто краса! Хоч на кареті в’їжджай.

— А в себе вдома ви хоча б комусь розповідали про свої нічні пригоди? — поцікавилася голубка.

— Що ви, звісно ж, ні, — сумно посміхнувся старий. — Мені ніхто ніколи не повірить, скажуть: з глузду з’їхав Йозеф Бродманн, від туги й самотності. Тож можете собі уявити, як я почуваюся, прокидаючись після химерних мандрів там, де заснув, — зазвичай, у своєму ліжку, у нічному ковпаку, у порожньому будинку… звісно, якщо не враховувати котів… І це ж після всіх пережитих тривог і незабутніх зустрічей!.. — майстер тяжко зітхнув. — Але нічого не вдієш, така вже незбагненна загадка нашого життя… Ніби нічого не сталося, я вмиваюся, роблю зарядку, годую котів і йду в улюблену кав’ярню. Ах, яку там готують каву по-вієннськи! А тістечка — язика можна проковтнути… Шалено шкода, люба Доро, що я не можу вас пригостити…

Суботнього ранку в «Кусарманусі» людей було небагато, тож Єва з причепуреним песиком на руках і дивакуватий старий із потертим саквояжем, на плечі в якого сиділа біла голубка, одразу привернули увагу головного менеджера.

— Ти диви, знову та сама селебріті, що й учора вранці! — тихенько сказав менеджер дівчині у світло-зеленому кепі. — А той сивуватий чоловік із борідкою — схоже, її дідусь. Напевне, сільський учитель або лікар…

Дійсно, до зморшкуватого інтелігентного обличчя майстра Бродманна — з борідкою і в обрамленні густого темного волосся зі смугами сивини — якось не пасували стоптані черевики та старомодний сіро-зелений жакет, з-під якого було видно білу сорочку. Та ще й пенсне!.. По-сучасному виглядала хіба що обмотана навколо шиї шовкова хустка.

Старий знеможено опустився на стілець і, тихенько стогнучи, витер лоба серветкою:

— Ох, оця ваша індустріалізація… Колись укоротить мені віку…

Юрбища автомобілів, що з шаленою швидкістю мчали вулицями, на початку кожної мандрівки викликали в майстра запаморочення. Звісно, потім він звикав до цього видовища.

Хоча «їжа з майбутнього» вже давно припала Бродманну до смаку, запиваючи «кульки в мундирі» й апетитні ковбаски запашним «бонармано», він, зіхтнувши, усе ж таки згадав про неповторний витончений смак своєї улюбленої кави по-вієннськи. Підкріпившись, друзі попрямували до центральної площі.

Там Бродманн із Євою почали зацікавлено оглядати пам’ятники, фонтани й навколишні будівлі, а Дора, сидячи на плечі в майстра, не гірше за досвідченого екскурсовода розповідала захопливі історії про Каштанове місто. На її стегенці поблискував перстень — наразі камінь був блакитним. Вимахуючи хвостом, Курай діловито чимчикував попереду.

— До речі, майстре, — зауважила Єва, — у вас такий незвичайний піджак… Я таких раніше не бачила.

— Еге ж, — старий гордовито змахнув із рукава порошинку, — це жакет із вареної вовни.

— Буває вовна, яку варять? — здивувалася дівчинка.

— Ще б пак! У результаті виходить чудова тканина — недешева, між іншим, — тепла, якісна, яку ні вітер не продуває, ні дощ не мочить.

— Вау, просто чарівна тканина!

Бродманн посміхнувся:

— Чарів у нашому з вами житті, люба Єво, і так надміру. А ось тканина з вареної вовни — це звичайне природне диво[20]. До речі, як вам крій цього жакета? Мій кравець свою справу знає! — І майстер повернувся до Єви спочатку боком, а потім спиною.

— Ой! — вигукнула дівчинка. — Який красивий метелик, і страшенно на Злату схожий! Це ви самі замовили таку вишивку?

— Не розумію, про що йдеться… Чи я з глузду з’їхав — ходити з метеликами на спині? Мене ж кумпелі засміють!

— Але… — розгубилася дівчинка. — Там є метелик…

Дора розвернулася, витягла шию і підтвердила:

— Таки є! Жовто-брунатний… Можна сказати, копія нашої Злати.

Розгублений Бродманн, не довго думаючи, скинув жакет:

— І що ж це за маячня, га?..

Аж раптом… метелик спурхнув!

Щойно Злата припинила прикидатися вишивкою, на її крилах засяяв золотий пилок. Покружлявши над головами здивованих друзів, вона опустилася на Євин капелюшок.

— Оце-то сюрприз! — гмикнув майстер. — Але ж питати марно — навіщо вона таке втнула…

— Я знаю навіщо! — вимахуючи хвостом, загавкав Курай. — Тому що в ній живе дух авантюризму й жага до пригод! Я б збожеволів — роками сидіти на стелі, а якщо злазити — то раз на п’ятирічку, й лише ночами. Молодець, Злато!

Метелик так затріпотів крильцями, що стало зрозуміло: песик мав рацію.

— Що ж, авантюристко ти наша, — зітхнула Дора, — ласкаво просимо до нашого товариства! Тільки от шкода працівників музею: вони і так засмучені, що я буцімто відпала й загубилася, а тепер ще й ти! Ох, який гармидер почнеться, коли помітять, що зі стелі в Квітковій зник такий гарний малюнок!..

Майстер Бродманн замислено подивився на Злату:

— Чому ж ви втратили голос, люба?.. І що могли б нам розповісти?..

Метелик сумно опустив вусики, а потім спурхнув і перелетів на плече до старого.

Із Хрещатика друзі вийшли на вулицю Михайла Грушевського та рушили в напрямку Маріїнського парку. Дорогою їм трапився кіоск, у якому за склом рябіли яскраві обкладинки книжок і журналів.

— Стійте-но, — Єва пригледілася до знайомого обличчя на одній з обкладинок. — Та це ж… Сара Бернар!

Дійсно, з вітрини кіоска на друзів дивилася видатна акторка — щоправда, ще зовсім юна, скромна, без дорогоцінних прикрас і діадеми, з копицею розпущеного кучерявого волосся.

— «Історія в жіночих портретах», — прочитала голубка назву журналу.

— Купую, і негайно! — дівчинка зняла заплічник і полізла за грошима.

Як виявилося, весь журнал був присвячений життю актриси. Єва нетерпляче гортала сторінки, роздивляючись старі світлини:

— Дорочко, ти неодмінно маєш усе-усе мені прочитати!

— Залюбки! Мені й самій цікаво дізнатися більше про життя принцеси.

— І мені, і мені цікаво! — загавкав Курай.

Бродманн замислено потер підборіддя:

— Тільки от… Якщо ми все прочитаємо, то дізнаємося, коли і як Сара Бернар… — майстер затнувся. — Дізнаємось, коли вона… помре.

— Що-о?.. — скрушно заскиглив пес і підібгав хвоста. — Невже вона помре?.. Яке горе!..

— Кураю, милий, — Єва присіла перед песиком і співчутливо почухала його за вушком. — Не хочу тебе засмучувати, але… Правда в тому, що Сара Бернар уже померла. І — багато років тому.

Очі Йозефа Бродманна наповнилися сльозами:

— Як же мені не хочеться думати про те, що це неминуче станеться… Хай навіть і в моєму майбутньому, коли мене самого вже давно не буде… Адже принцеса Мелісінда — така квітуча, щира, чарівна…

Курай закивав кошлатою головою:

— І я не хочу, не хочу думати про смерть принцеси! І поготів, не хочу знати, як і коли це станеться…

— Ну-мо, друзі, не журіться… — Єва посміхнулася. — Зробімо ось що: дочитаємо тільки до того моменту, коли Сарі набіжить… ну, років із тридцять.

— Думаю, — затуркотіла Дора, — можемо сміливо читати, поки в цьому журналі згадуються ті ролі, про які Мелісінда сама нам розповіла.

— Правильно! — погодилася Єва. — А це ролі Федри, Клеопатри, Маргарити Готьє і герцога Рей… словом, якогось там герцога. Чесно кажучи, — дівчинка сумно зітхнула, — я вже дещо знаю з телепередачі… Але — вам не скажу. Поготів, не розповім самій принцесі.

За балачками друзі й не помітили, як підійшли до Маріїнського парку. Спочатку вони рушили повз знаменитий Маріїнський палац до оглядового майданчика, з якого відкривався чудовий краєвид під ясним небом: річка з величезним зеленим островом, а вдалині — білі багатоповерхівки. А потім мандрівники довго блукали Маріїнським та Хрещатим парками, що плавно переходили один в інший.

Як же навкруги було гарно! Вітерець бавився яскраво-жовтим гіллям, сухе листя шурхотіло під ногами. Друзі розглядали фонтани й пам’ятники, а з деякими скульптурами Дора любенько теревенила. Біля зворушливої бронзової парочки стареньких*, що обійнялися, голубка затрималася найдовше. Єва пригощала друзів то морозивом, то піцою, то кавою — адже грошей їй не бракувало, а метелику подарувала оберемок білих хризантем, на які той радісно перепурхнув.

Мандрівники пройшли Мостом закоханих, помилувалися казковою будівлею Лялькового театру й відвідали надзвичайно цікавий Музей води, розташований у старовинній башті. Щиро кажучи, аби розповісти про все, що вони там побачили, у цій книзі знадобився б окремий розділ. Залишивши башту й обговорюючи побачене, друзі наштовхнулися на бронзовий пам’ятник… велетенській жабі!

— Ой, мамочки!.. — вискнув Курай. — Хто це в неї з пащеки виглядає?..

— Так, у цієї жаби є приховані обличчя, схожі на людські, — пояснила Дора. — Одне в роті — невелике, а ще є декілька на спині.

— У жаби — ще купа облич?!. Вкуси мене Сальвадор Далі!..

Голубка всілася на жаб’ячу верхню губу й весело затуркотіла:

— Так, оце такий сюр. До речі, іноді жаба плюється водою. А ще, кажуть, може засипати грошима!

— Було б непогано, — захекав пес.

— Оно, бачите? — голубка вказала дзьобиком у роззявлений жаб’ячий рот. — Під носом невеликого обличчя — отвір, куди треба кидати монетки. Тому цей пам’ятник ще називають «жаба-скарбничка*». — Єва взяла песика на руки, щоб він усе це розгледів. — Коли монеток накопичиться так багато, що більше не влізатиме, до ніг того, хто покладе останню, почне висипатися вміст скарбниці!

— Гора дріб’язку?.. — розчаровано пирхнув Курай. — Порівняно з тим, що в нашої Єви за плечима, то не канає…

— До речі, є цікаве повір’я: тому, хто вкине до жаб’ячого рота монетку й потре носа на маленькому обличчі, посміхнеться удача!

— Маю кращу ідею, — добродушно прогарчав пес. — Хай удача буде тому, хто вкине мені до рота смажене крильце! І навіть не треба терти мені носа.

Хихочучи, друзі рушили далі мальовничою доріжкою.

— Фу-ух, щось я вже стомилася, — Єва стягнула заплічник і присіла на затишну лаву. Дора і Злата перепурхнули їй на плечі, майстер із песиком на руках примостився поруч, і дівчинка нарешті розкрила журнал.

Як і домовлялися, Дора прочитала вголос майже детективну історію бентежного життя Сари Бернар — але ж не до кінця. Розглядаючи старі світлини та портрети видатної актриси, майстер нишком зітхав і бурмотів: «Ах, яка жінка!» , — а Курай супився: він був переконаний, що ніхто не може захоплюватися принцесою більше, ніж він сам.

Час пролетів непомітно, наближався вечір.

— Нам уже треба повертатися до Шоколадного будинку, — протуркотіла голубка. — Ну, як вам прогулянка?..

— Незабутньо! — одночасно вихопилося в майстра та дівчинки.

Друзі вийшли на вулицю Михайла Грушевського, а звідти звернули на Шовковичну. Курай заскиглив:

— Щось я вже зголоднів… Може, прошвирнімося до «Кусармануса»?

— Не варто… — відповіла Дора. — Краще зазирнімо в одну гарну кав’ярню. Вона нам по дорозі і зовсім недалеко від Шоколадного будинку. А яка в неї назва!.. Вам, майстре, сподобається!..

Невдовзі компанія зупинилася перед ошатним ґанком, і голубка вголос прочитала напис на вивісці:

— «Антикварний рояль».

— О! — вигукнув Бродманн. — Я вже обожнюю цей заклад!

— Цікаво, — закрутив хвостом Курай, — чи бували тут Хугель і Мугель? Ось де варто пошукати всілякі дорогоцінні старожитності!

Майстер відчинив двері, ввічливо пропускаючи друзів. Дійсно, у кутку затишної зали стояв старовинний рояль. Компанія розмістилася за круглим столиком, замовила млинці з сиром і взялася їх наминати. Тим часом Злата, розгорнувши хоботок, пила нектар із білих хризантем. Як завше, і персонал закладу, й інших відвідувачів дивували незвичайні Євині улюбленці: і всипаний золотими блискітками метелик, і пес у фраку й кедах, і голубка з перснем, камінь на якому час від часу змінював колір. До того ж пташка та собака мали такі розумні очі й так акуратно їли з тарілок, нібито були зачарованими людьми.

Коли від млинців не лишилося й крихти, Єва замовила чай із тістечками. Майстер, що перебував у напрочуд гарному настрої, раптом запитав у бармена:

— А чи можна трохи пограти на вашому роялі?

Той на мить розгубився, а потім посміхнувся:

— Чому б ні? Якщо вмієте — будь ласка.

Бродманн підморгнув дівчинці:

— Ну-бо, потіш нас…

У Єви теж був гарний настрій, і вона залюбки сіла за рояль:

— Для початку — «двадцятий» етюд[21]. Він коротенький, тож хай дехто не переймається за свої вуха, — уже граючи, дівчинка покосилася на собаку. — Зів’янути не встигнуть. Можливо, далі буде щось сучасніше… Але ж не обіцяю…

Звісно, ніхто в кав’ярні не очікував, що кучерява рудоволоса дівчинка в темних окулярах влаштує такий розкішний концерт. На звуки музики почали заходити нові відвідувачі — з-поміж тих, хто просто йшов вулицею і випадково почув із прочиненого віконця віртуозну гру.

Нарешті Єва виконала останній музичний твір і звично розкланялася. Поки їй аплодували, до друзів підійшла низенька привітна жінка:

— Я адміністраторка цього закладу, Марія Сергіївна. Хочу подякувати за цей фантастичний виступ! Завжди будемо раді бачити вас, і не тільки як відвідувачів. Інколи в нас виступають професійні музиканти, тож і вас запрошуємо до співпраці! — Жінка звернулася до Єви: — Напевно, ви знаменита піаністка?.. Чи можу я дізнатися ваше ім’я?..

Єва зашарілася, поправила окуляри й щось нерозбірливо забелькотіла.

— Майстре, виручайте, — протуркотіла Дора. — Ніхто не повинен знати, що Єва — це Єва! Її відучора розшукують по всій Лікодонії…

Бродманн гмикнув, узяв адміністраторку попід руку і зашепотів:

— Наша прима — дійсно відома, але дуже сором’язлива. Та я хочу повідомити вам дещо важливе… Тільки, будь ласка, не нервуйте… — На обличчі Марії Сергіївни з’явився неабиякий переляк. — Справа в тому, що… ваш рояль неточно налаштований у верхньому регістрі! — Жінка з полегшенням зітхнула, уже геть забувши про знамениту піаністку. — Ви не заперечуватимете, якщо я його огляну? Адже я — майстер фортепіано. І — теж дуже відомий, — підморгнув Бродманн.

— Звісно, не проти! — радісно вигукнула Марія Сергіївна. — Навпаки — буду вам вельми вдячна!

Разом з адміністраторкою майстер підійшов до відкритої накривки рояля, і тут таки влаштував для неї справжній атракціон. Спочатку він схилився над таємничим механізмом:

— Бачу, струни нещодавно міняли… А от один із молоточків треба підправити!..

Старий розкрив потертий саквояж і дістав кілька інструментів, а ще — свічку та сірники.

— А це навіщо?.. — здивувалася Марія Сергіївна.

— О, зараз побачите… — із загадковою посмішкою відповів старий.

У рояльному механізмі він відкрутив один шурупчик, витягнув дерев’яний молоточок з невеликою основою і показав її жінці:

— Це називається «капсуль». Бачите маленький залізний стрижень, що з нього стирчить? Треба його нагріти… — майстер Бродманн запалив свічку та вручив її Марії Сергіївні. — Тримайте! — жінка зосереджено вчепилася у свічку, а старий підніс стрижень до вогню. — Ось так… Щоб ви знали, при нагріванні всі деталі капсуля стають на свої місця. Тож молоточок матиме вільний хід! А що це означає?..

— Що це означає?.. — мов зачарована, перепитала жіночка.

— Він буде вправно бити одразу по трьох струнах! І ми матимемо чистий звук.

Підправлений молоточок майстер акуратно повернув на місце і прикрутив, а радісна адміністраторка сплеснула руками:

— Навіть не знаю, як вам дякувати! Скільки ми маємо заплатити?

— Ну що ви, які там гроші? — посміхнувся старий. — Допомогти роялю, який страждає, — мій священний обов’язок.

— Ну, тоді для всього вашого поважного товариства сьогоднішній обід — за рахунок закладу! Будь ласка, приходьте до нас іще!

…Ситі та вдоволені друзі неквапом проходили повз сіру двоповерхову будівлю — викапаний середньовічний замок, навіть із вежею на даху. Попереду було перехрестя, а за ним — Шоколадний будинок. Аж раптом майстер Бродманн помітив на сірій стіні, між двома арочними вікнами, невеликий дивний горельєф*. Він зупинився та задивився нагору:

— Овва! То це людське обличчя чи котяча мордочка?.. Якась вусата химера…

Дора весело затуркотіла:

— Між іншим, такі самі вуса носив архітектор цього будинку, Павло Альошин! Оце таку він залишив про себе згадку на стіні: своє котоподібне обличчя.

— Із гумором був дядько… — висолопив язика Курай.

— Павло Альошин вважав цей «Арабський будинок»* одним зі своїх найкращих творінь, — вела далі Дора. — У ньому є дивовижна кімната, що нагадує купе вагона. Господар Ковалевський так незвично облаштував її на згадку про купе поїзда, де він познайомився зі своєю майбутньою дружиною.

Друзі перетнули вулицю, і голубка протуркотіла:

— Це зараз кажуть, що Шоколадний будинок розташований на перехресті Шовковичної і Пилипа Орлика. А знаєте, як сказали б у давнину?.. На перехресті Левашовської та Єлизаветинської!..

²⁰  Така тканина називається лоден. Вона дійсно не боїться ані вітру, ані дощу.

²¹  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Етюд №20 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13.
Конкурс юних піаністів
і важливе послання
в чорному конверті

Звечоріло, й до Білої зали почали сходитися привітні люди — викладачі музичних шкіл та їхні учні з батьками й родичами. Працівники музею розставили в залі стільці для журі та глядачів, проте товариство зібралося невелике. Шановна комісія, яка мала визначити найкращих виконавців, розташувалася за довгим столом.

Серед дітей, які морально готувалися до виступу, панувало напруження: звісно, юні піаністи хвилювалися. Нервував і чорний рояль — хоча ніхто, крім майстра Бродманна, Єви, Курая та чарівних мешканців Шоколадного будинку, про це навіть не здогадувався. Аріадна непомітно підморгувала новенькому роялю, а майстер Бродманн наблизився до нього й тихенько промовив:

— Друже, правильне емоційне налаштування перед виступом — не менш важливе, ніж налаштування струнно-молоточкового механізму. Ну-мо, зберись!..

— Я це розумію… — скрушно відповів рояль. — Але як, як емоційно налаштуватися?.. О-о-о, ні… — у його голосі з’явилася паніка. — Здається, знову щось не так з кількома струнами!.. Майстре, благаю, підтягніть їх!..

— Зараз?.. — Бродманн роззирнувся. — Не можу, вибач… Конкурс ось-ось розпочнеться, та й свій саквояж я сховав у буфеті в Гранатовій їдальні.

Дора, яка переминалася з лапки на лапку в майстра на плечі, повчально протуркотіла:

— У панічному стані ми сприймаємо реальність неадекватно!.. Я впевнена, що зі струнами в тебе все гаразд. Отже, заспокойся, вдихни на повні груди, розправ крила…

Блискітлива Злата, яка сиділа на іншому плечі старого, закивала й почала помахувати крильцями.

— Мудрі слова… — посміхнувся майстер. — Тож, друже Бродманне, бери приклад із Дори та Злати: дихай, згадай щось приємне. Тільки от махати крилом не раджу… А коли до твоїх клавіш торкнуться пальчики юних піаністів, — уже серйозним тоном мовив старий, — моя тобі порада — забудь про себе. Чи справляєш ти враження, як виглядаєш — геть неважливо. Розчинися в музиці, хай вона поведе тебе у захопливу пригоду…

Тим часом Єва з песиком на колінах сиділа в дальньому кутку зали. На її щастя, Ельвіра Віталіївна та всі працівники музею, які вчора насилу витримали витребеньки неспокійних улюбленців байбубекської туристки, уже пішли додому. Бо, напевне, вони забажали б пояснень: яким чином туристка, що вчора не розуміла ані слова по-лікодонськи, зараз любенько спілкується з сивенькою літньою жінкою, розповідаючи, де продається таке симпатичне собаче вбрання і взуття.

— Нічого-то життя тебе не вчить… — тим часом бурчав Курай. — От якби просиділа на ланцюзі п’ять років — може, була б обережнішою…

Дівчинка мала напрочуд гарний вигляд: у брючному костюмі, ошатній блузі й елегантних чобітках.(Вона швиденько перевдяглася за пів години до концерту, поки в Гранатовій нікого не було, а голубка прикривала крилом камеру спостереження.) З Євиної шиї звисало червоне горобинове намисто, а пів обличчя затуляли тітоньчині окуляри, — як же інакше, коли в залі повно знайомих облич! Так, дівчинка впізнала багатьох дорослих і дітей, які частенько приходили на її концерти у Філармонію. Упізнала й декілька поважних людей, які дарували особливо пишні букети. Час від часу з різних боків чулося:

— А ви знаєте, що в Божемирську зникла відома юна піаністка?..

— Який жах!..

— У голові не вкладається… Ми ж нещодавно всією родиною ходили на її концерт!..

— Невже не знайдуть?.. А якщо більше ніколи її не побачимо?..

— Може, її викрали й тепер вимагають викуп?..

Тут до зали ввійшла жінка — доглядачка музею — і гучно оголосила:

— Чи є тут дівчинка Єва? Їй принесли листа! — і жінка помахала якимось чорним конвертом.

Вочевидь дівчат із таким іменем, крім нашої героїні, у залі не було. А Єва підскочила з переляку — невже її викрили?..

— Це що за підстава? — тихенько заскавучав Курай. — Єво, не пались! Навіть не дивись у ту сторону!..

Але страшенна цікавість — хто ж їй написав, а головне, що?.. — узяла гору, і дівчинка несміливо підвелася:

— Це я…

Песик аж затремтів і заскиглив з досади. На щастя, доглядачка лише байдуже передала дівчинці конверт і додала:

— Якийсь худорлявий чоловік щойно вам передав. Сказав, що це терміново і дуже важливо.

— А-а-а… Це точно мені?.. — спітнілими руками Єва розгублено обмацала дивний конверт. Усередині відчувався якийсь твердий предмет.

— Точно тобі, — захекав Курай. — Це Хугель приніс. Аж нудить від духу всілякого мотлоху з «Антикварної крамниці»…

Доглядачка відповіла:

— Дівчинка Єва з кучерявим рудим волоссям, собакою і голубкою — це ж ви? Інших таких тут немає?

— Так, це вона, — втрутився майстер Бродманн, який саме підійшов. — Чи все гаразд?

Доглядачка підозріло витріщилася на дивакуватого старого, а потім — на сполохану голубку:

— А ви, напевно…

— Орнітолог! — посміхнувся майстер.

— А-а, тоді зрозуміло… — жінка всміхнулася у відповідь, і підозра зникла з її обличчя.

Вочевидь, професія орнітолога пояснювала архаїчне пенсне і шапольмський акцент літнього чоловіка, вбраного так, ніби він прибув із позаминулого століття. Раптом жінка помітила на другому плечі майстра принишклу Злату. Старий поквапився додати:

— А за сумісництвом — ентомолог[22]. Ще є питання?

— Начебто ні… Гарного вечора! — і трохи розгублена доглядачка зникла за дверима.

— Фу-ух… — із полегшенням зітхнула Дора. — Слава Богу, вона не здогадалася, ким є наша Злата… І що то за термінове послання?

Друзі сіли в останньому ряду, подалі від усіх. Побачивши чорний конверт, метелик чомусь стривожено затріпотів крилами, а голубка прочитала білий напис, виконаний акуратним крупним почерком. Два слова були жирно підкреслені.

Важливе послання для дівчинки Єви.
Цілком таємно.
Вручити особисто в руки.
Нікому іншому не читати!!!

— Дійсно, звідкіля Хугелю і Мугелю знати, що ти не вмієш читати? — пирхнув Курай. Помітивши, що дівчинка засмутилася, він тицьнув їй в обличчя мокрим носом: — Я, до речі, теж не вмію! Ну то й що? Он як читаю по слідах! А ще володію методом дедукції — не гірше за Шерлока Голмса!

— А хто такі Хугель і Мугель? — поцікавився майстер.

— Брати-антиквари, — відповіла Єва. — Ми з ними вчора познайомилися.

Акуратно відкривши конверт, вона дістала чорний аркуш і… чорний ключ! Майстер узяв його і зацікавлено покрутив у руках, а потім помацав папірець, на якому з обох боків ледь вмістилося вельми розлоге послання білими літерами. Старий здивувався:

— Це у вас мода така, чи що? — писати білим чорнилом на чорному папері…

— Не знаю… — знизала плечима Єва. — Мені тільки Місяченько іноді пише, але то — зіркові листи…

— Листівочка навиворіт, — пробурчав пес. — Не чорним по білому, а білим по чорному… А смердить-то — невже не відчуваєте?! — свічками, шашликом, збитими вершками (а казали, що делікатесів у них немає!), скипидаром, хвоєю і ще чимось — таким дивним, із чим я раніше ніколи не стикався… Та то таке… Доро, читай мерщій, цікаво ж!

І голубка тихенько затуркотіла:

— Хто така Гадя? — здивувалася Єва.

— Не знаю… — знизала плечима голубка.

— Що ж, треба допомогти! — рішуче мовила дівчинка. — Справа дійсно шляхетна.

— Згоден, — закивав Курай. — Угробити бідолашну тваринку — це вже занадто… «Грінпісу» нема на них, негідників…

Майстер Бродманн скрушно зітхнув:

— Бідолашне кошеня… У мене вдома живуть троє пухнастих котів. Ох і розумні!.. Та я б збожеволів, якби дізнався, що вони десь замкнені без їжі й води…

Тільки Злата чомусь нервувала і, пурхаючи перед обличчями друзів, мотала маленькою голівкою — неначе беззвучно кричала: «Ні-ні-ні!»

— Не переймайтеся, любесенька, — старий простягнув метелику мозолясту долоню. — Вважайте, малюк уже в наших надійних руках! І в біді його не залишимо!

Аж тут перед глядачами з’явився худорлявий старий — як потім виявилося, професор і голова журі — й оголосив:

— Радий вітати шановне панство в цьому прекрасному музеї!.. Ми розпочинаємо конкурс юних піаністів!..

— Щойно зазвучить музика, я тихенько вислизну до Квіткової, — прошепотіла дівчинка. — А потім — за жуком… Ти мені допоможеш, Дорочко?

— Залюбки… — тихенько протуркотіла голубка.

У залі стихли всі розмови. Вступна промова була коротенькою, і невдовзі до рояля вийшов перший учасник — симпатичний семирічний хлопчик. Він стримано вклонився, сів за рояль, і з такою душею заграв вельми складний і дещо трагічний твір під назвою «Прихисток»[23], що глядачі аж роти пороззявляли.

Майстер сидів мов на голках. Нахилившись до Єви, він прошепотів:

— Я вирішив, що сам сходжу за кошеням. Повірте — я впораюсь якнайкраще. Отже, давайте мені ключа від окінавської кімнати. На початку другого виступу я непомітно вийду, і — до буфету за червоним жуком.

Голубка протуркотіла:

— Я з вами, дорогий майстре… Бо треба ж прикрити листям камери спостереження.

— Домовились.

Метелик трагічно опустив вусики, але так учепився лапками в лоденовий жакет, що стало зрозуміло: він теж вирушить на порятунок кошеняти.

— І я, і я піду! — заскавучав Курай.

Глядачі скоса на нього глянули, а Єва насупилася:

— То що, я залишусь тут сама? Тоді і я з вами!..

— Ні, так не годиться, — пошепки заперечив майстер. — Буде якось підозріло, якщо ми підемо всі разом. Давайте так: Єва з Кураєм залишаться на концерті.

— Значить, в експедиції з порятунку кошеняти не потрібен фаховий нюхач?.. — набурмосився пес.

— Не думаю, що когось доведеться шукати, — відповів майстер. — Воно там, мабуть, шкребе в двері й нявчить. Отже, прикриватимеш наш тил! — Це звучало круто, і пес задоволено захекав. — Крім того, приглянеш за Євою. А я сховаю кошеня під жакетом, винесу його із Шоколадного будинку і — швиденько до кав’ярні «Антикварний рояль», годувати бідолагу сосисками. Єво, дай мені якихось грошей…

— Гарний план, — пошепки погодилася Єва й полізла до кишені, куди завчасно здогадалася заховати стосик зелених купюр. — А ми з Кураєм після концерту заліземо в буфет, і будемо на вас чекати.

— То я задля вас залишу листя на камерах, — протуркотіла голубка. — Отже, до зустрічі!

…Конкурсанти виступали один за одним, концерт уже добігав кінця. Молодий рояль відчув смак гри — він тепер зовсім не хвилювався, а насолоджувався музикою, старанно допомагаючи юним виконавцям передати настрій кожного твору і не заплутатися в нотах. Єва слухала неуважно: в її голові роїлися тривожні думки. Дівчинка намагалась себе заспокоїти: адже її друзі вже давно мали бенкетувати в кав’ярні. Та чомусь тривога не вщухала.

Аж раптом — як це завше буває, надзвичайно невчасно, — закінчилася дія особливого засобу, яким мацибарці обробили Євине волосся!

Якщо чесно, дія барвника й засобу для закручування мала б тривати набагато довше, ніж два дні. Та, вочевидь, малюк-бобер, який змішував інгредієнти, щось там наплутав.

За одну хвилину Євине волосся вирівнялося, і з яскраво-рудого перетворилося на темно-русяве. І першим цю зміну помітив останній конкурсант — десятирічний піаніст, який щойно закінчив виступ і розкланювався перед глядачами. Він завмер, здивовано підняв брови й вигукнув, показуючи рукою в кінець зали:

— Та це ж Єва! Та сама відома піаністка з Божемирська!

Нечисленні глядачі ахнули й дружно обернулися. А розгублена дівчинка помітила на своїх плечах пасма темного волосся й одразу зрозуміла, що трапилося. Так, вона знову була сама собою, і навіть тітоньчині сонцезахисні окуляри не врятували її від викриття.

— Тікаймо! — загавкав песик, та було запізно: усі люди в залі гучно зааплодували й почали вигукувати:

— Яке щастя! Єва знайшлася!

А старенький професор підвівся і мовив тремтячим від хвилювання голосом:

— Друзі, виявляється, сьогодні серед нас — видатна лікодонська піаністка! Дитя моє, які ж ми всі щасливі, що з вами не трапилося ніякого лиха!.. Отже, користуючись такою нагодою, я прошу вас вийти до рояля й порадувати нас неповторним виконанням музики Шопена…

Дівчинці нічого іншого не залишалося, як, знявши окуляри, пройти до новенького рояля, ніяковіючи й потискаючи руки радісних дорослих і дітей. І ось перед глядачами постала худенька дівчинка з довгим гладеньким волоссям, розсипаним на плечах, мила і скромна — попри дорогий одяг. Ліве око в Єви було сіре, а праве — зелене, й підняті кутики цих незвичайних очей робили її схожою на лисичку. Ось тільки тавра невпевненості на обличчі вже не було.

Чорний рояль вигукнув:

— То ось хто вночі так геніально на мені грав — знаменита інтерпретаторка музики Шопена!

— Так, тепер немає сенсу це приховувати, — посміхнулася дівчинка, сіла на стільчик, і її пальці швидко забігали по клавіатурі.

Вона грала неперевершено — вальси і мазурки, прелюдії та ноктюрни, а глядачі фільмували це на мобільні телефони, аплодували й кричали: «Браво!» Тонке зап’ястя Єви прикрашав годинник із крученим браслетом, а дрібні камінчики навколо циферблата виблискували навсібіч.

Вечірній захід у Шоколадному будинку вельми затягнувся, аж ось нарешті старенький професор оголосив про завершення конкурсних виступів і розпрощався з усіма до завтра. Поки дорослі й діти розходилися — надзвичайно задоволені таким незвичайним концертом із сюрпризом — дівчинка поспілкувалася з приязною жінкою років п’ятдесяти. Лариса Мирославівна була заслуженою діячкою мистецтв і входила до складу журі.

— Мені соромно вам зізнатися, — щиро поділилася дівчинка своїм лихом, і їй на очі навернулися сльози, — та я не знаю нотної грамоти! І навіть не вмію читати, писати й рахувати. Я намагаюся з усіх сил все це опанувати! Але ж неслухняні літери танцюють перед очима, і я ніяк не можу цьому зарадити…

Лариса Мирославівна гмикнула, трохи подумала й мовила:

— Безумовно, ви — унікальна дівчинка, Єво. Навіть не знаючи нотної грамоти, ви можете успішно представляти Лікодонію на міжнародних музичних фестивалях і здобувати перші місця в найпрестижніших конкурсах. Однак — навчитися читати й писати все-таки потрібно. Вам же невдовзі доведеться підписувати вигідні контракти! — жінка всміхнулася. — Ви кажете, літери танцюють перед очима… Здається, я здогадуюся, чому це відбувається, а отже, зможу вам допомогти. Утім, про це подумаємо трохи згодом. А поки що — чи не хотіли б ви вступити до відомої школи для музично обдарованих дітей? Я викладаю там історію музики.

Від захвату в Єви покруглішали різнокольорові оченята, вона стисла долоньки біля грудей і розпливлася в найщасливішій усмішці. А Лариса Мирославівна вела далі:

— Бачу, ви згодні… Чудово! Мушу сказати, що до нашої школи дуже складно потрапити й вакантних місць, звичайно, немає, та й навчальний процес уже триває, — але для вас, моя люба, ми зробимо виняток. Адже про ваш унікальний музичний дар всією країною вже давно ходять легенди. До речі, особливо старанним учням у нас виплачують стипендії, а прибулим з інших міст надається житло.

«Так, дах над головою мені неабияк знадобиться, — подумала Єва. — Не можу ж я вічно жити в старовинному буфеті!» А вголос сказала:

— Але ж я не вмію навіть цифру «1»  у клітинці написати… І все одно зможу вчитися?..

— Зважаючи на те, які складні твори ви запам’ятовуєте й відтворюєте з вражаючою точністю… До речі, не ображайтеся, але оця орнаментика в них подекуди зайва… Отже, зважаючи на все це — безперечно, у вас виняткова пам’ять. З такими даними, без сумніву, ви зможете почати навчання. Ну а далі — намагатимемося вам допомогти: так, щоби літери заспокоїлися та поводилися пристойно, — жінка знову всміхнулася.

²²  Орнітологія та ентомологія — науки про пташок і комах.

²³  За допомогою цього QR-коду ви можете прослухати музичний твір «Прихисток». Це аранжування для фортепіано на основі пісні, написаної Францом Шубертом, зробив Ференц Ліст.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14.
Таємниче зникнення
майстра, Дори і Злати
й нічна пригода
в Чайній кімнаті

— Та куди ж вони запропастилися?.. — Єва раз у раз заглядала в шпарину.

Панувала глибока ніч, а в буфетній шафі без жука-ліхтарика — й поготів цілковита пітьма. Від цукерок «Чарівні каштани» залишилась одна запашна коробка.

— Сподіваюся, власник коробочки вже давно про неї забув… — зітхнула дівчинка. Вона знову перевдяглась у свої звичні джинси та розтягнутий светрик.

— Ну, не знаю… — почесав лапою за вухом Курай. — От я ніколи не забуваю, де саме зарив кісточку.

Дубовий годинник урочисто пробемкав дванадцять разів.

— Усе, треба виходити, — вирішила Єва.

— Підтримую! — дзявкнув пес.

Вони тихенько вибралися з буфета й зайшли до Квіткової. Із Білої зали чулися стривожені голоси. Недовго думаючи, дівчинка з собакою вбігли до просторої кімнати.

— Ну, нарешті! — вигукнула Єва. — Доро, майстре, чому ви за нами не при… — вона завмерла на пів слові, розгубившись від стурбованого погляду Сари Бернар.

Мабуть, принцеса тільки-но швидко походжала залою, бо на її голові з розпущеним пишним волоссям ще здригалися лілеї. Місяченька не було — цієї ночі небо затягли щільні хмари, натомість у дзеркалі відбивався бронзовий канделябр з п’ятьма запаленими свічками.

— Отакої… Що далі, то незрозуміліше… — з грасируванням мовила Сара. — До речі, куди поділися твої кучері?..

— Розкрутилися, — знизала плечима Єва. — Але я не засмучуюсь — так мені якось і звичніше, і зручніше…

— Отже, майстер, Дора і Злата — не з вами?..

— Ні… Ми години з чотири нудилися в буфеті, чекали на них із кошеням…

— І — уявіть! — не дочекалися, — рикнув Курай.

— Із яким ще кошеням?.. — перепитав чорний рояль.

На його закритій над клавіатурою накривці понуро сиділи Матфей з Аріадною, Бун і Друм. Путті розмахували босими ніжками, а барани притулилися один до одного й поводилися на диво тихо: нічого не співали й навіть не мугикали собі під ніс, а лише кліпали очима з довгими віями. Троє голубів з відстовбурченим пір’ям розташувалися на відкритому крилі рояля, а під інструментом павич Падишах розклав свого хвоста.

— То ви ще не знаєте?.. — здивувалася Єва. — Майстер Бродманн, Дора і Злата ввечері пішли рятувати кошеня, яке сиділо за дверима чорних сходів.

— Де-де? — затуркотіла Рената. — Це там, де окінавська кімната?

— Так, саме там, — відповів Оксентій.

Матфей зіскочив із накривки й роздратовано замахав пальмовою гілочкою:

— Так нечесно — кудись іти й не попереджати! Ніколи раніше Дора собі такого не дозволяла.

— Тож, мабуть, просто не встигла попередити, — вступився за дружину Веніамін. — Дора дуже відповідальна, і вона знала, що вночі має приспати охоронця. Я, звісно, і сам із цим упорався, — але щоби моя дружина кудись дременула, нікому не сказавши?.. Це на неї анітрохи не схоже.

— Згодна, не могла так вчинити моя сестричка! — стрепенулася Рената. — За сто шість років вона ще жодного разу нікуди не відлітала, не попередивши мене…

Принцеса Мелісінда стисла скроні долонями:

— Ох, як усе це мені не подобається… І що то за історія з кошеням?

Єва почала розповідати:

— Брати-антиквари попросили врятувати улюбленця прибиральниці, яка зламала ногу. Вони про це написали… До речі, той дивний лист зараз зі мною… Ось… — і дівчинка полізла до кишені джинсів. Але… її пальці намацали лише щось тверде, що в’їлося в тканину. — Нічого не розумію… Де ж конверт? — вигукнула вражена дівчинка. — Він точно був! Але тепер — тільки ось це… — Єва вивернула кишеню. Там виявився якийсь чорний згусток, схожий на розплавлений віск.

— Дай нюхнути! — гавкнув Курай, і дівчинка присіла. — Та-ак… Шашлик, хвоя, збиті вершки, скипидар і всілякі антикварні дурниці… Сто відсотків — цей згусток нещодавно був отим листом…

— То конверт… — Єва затнулась. — Розплавився?..

Матфей похмуро мовив:

— Отже, маємо таємниче зникнення майстра, Дори і Злати… А головний доказ — втрачено…

— Ну, не зовсім втрачено, — посміхнулася Єва.

— Точно! — зрадів пес. — У тебе ж суперпам’ять! Ану, давай…

Дівчинка майже дослівно переказала зміст чорного листа. Чарівні мешканці будинку Могилевцева слухали послання антикварів дуже уважно.

— …З вишуканими реверансами, Хугель і Мугель… І ще якась Гадя. Хто то така — ми з Кураєм гадки не маємо… — із зітханням завершила Єва.

Аріадна вигукнула:

— Звісно, треба було допомогти! І ми б із Матфеєм учинили так само.

— І ми-и-и!.. — забекали Бун-Друм.

— І ми так само вчинили б! — затуркотіли троє голубів. — Наша Дора — молодець, ми нею пишаємося!

Павич, як завжди, промовчав, але солідарно затрусив чубчиком.

— Що ж, — Сара Бернар рішуче поправила діадему. — Тепер ясно, де шукати!

Троє голубів здійнялися в повітря, а жінка взяла в руку канделябр, і дружна компанія вирушила до Чайної: попереду — принцеса, за нею Єва і Курай, далі двійнята-путті та баранці, а слідом Падишах, що волочив по паркету пишного хвоста.

— Ми — справжня рятівна експедиція! — задоволено прогавкав Курай.

— Друзі, всією душею з вами! — вигукнув рояль і похнюпився: — Ну чому, чому я не вмію ходити?..

Проти звичаю, окінавська кімната не була замкненою.

— Ну, це зрозуміло, — мовила Сара Бернар. — Майстер відімкнув її чорним ключем.

Курай обнюхав поріг:

— Ох, ці шапольмські черевики… Так, вони тут побували!

Пташки першими залетіли до Чайної, за ними забіг пес. Принцеса підняла канделябр над головою, і миготливі вогники вихопили із темряви частину невеликої занедбаної кімнати: низьку стелю, прихилені до стін дошки, шматки пінопласту і з десяток складених мольбертів, а ще якісь картонні ящики й банки з фарбою. У стіні навпроти входу виднілися ще одні двері, старі й обшарпані.

Голуби розсілися хто де, і Веніамін тяжко зітхнув:

— Ет, таку кімнату спотворили! Ви пам’ятаєте, яка тут була гарна висока стеля?

— Так… — затуркотіли Рената й Оксентій. — Це ж скільки років проминуло!.. Чи десятиріч?..

А Курай підбіг до обшарпаних дверей:

— Та-ак, попрацюємо носом… — І раптом заричав, вишкірившись на темну грудку на підлозі: — Знов той шашлик із хвоєю і скипидаром!.. Хто взагалі придумав такий отруйний вінегрет?..

Друзі присіли коло песика, і Єва помацала пальцем дивний згусток:

— Те саме, що в моїй кишені! Отже, чорний ключ також розплавився… Тільки спочатку майстер упустив його на підлогу. Може, щось таке побачив, що його злякало?.. — І друзі, як за командою, подивилися на зачинені двері, за якими були чорні сходи.

Від тих дверей і справді віяло чимось моторошним. Єва відчула, як у неї спітніли долоні та задряпало в горлі, і прошепотіла:

— Бідолашні… Може, вони все ще там?.. Господи, що ж із ними могло статися?..

— Вони, може, й там… — захекав Курай. — Однак заприсягаюсь, що декого там точно немає, і взагалі не було.

— Кого ж це?.. — поцікавилася Аріадна.

— Кошеняти! — Помітивши розгублені обличчя друзів, пес пояснив: — Я котячий запах чую за версту. Повірте експерту, не було поблизу ніяких котів — ані вчора, ані тиждень тому. А от майстер до цих дверей підходив! — Курай обнюхав одвірок, потім став на задні лапки й потягнувся носом наверх. — Ану, Єво, допоможи! — Дівчинка взяла песика на руки, і той ретельно обнюхав дверну ручку: — Майстер брався за цю ручку! Отже, відчиняв двері…

Єва опустила собаку на підлогу. Кілька секунд тишу порушувало лише дихання й хекання.

— Ну, — нарешті вимовив Матфей, — хто піде першим?..

— Що за питання? — знизала плечима Сара Бернар. — Звісно, я!

— Ні-і-і! Ми про-о-оти! — забекали Друм і Бун. Притиснувши вуха до голів, вони перелякано вчепилися один в одного, однак запропонували: — Краще вже ми!

Голуби також навперебій затуркотіли:

— Чому це ви, принцесо?.. Таку знану особу треба берегти! А якщо там причаїлося якесь чудовисько?..

Мелісінда тупнула ногою:

— Припиніть плести нісенітниці! Та я ніколи в житті не відступала перед загрозою. До того ж із самого дитинства обожнюю ризикувати! От скажіть, хтось із вас літав на повітряній кулі*? — Друзі перезирнулися і похитали головами. — А я літала! І не боялася! — переможно заявила Сара Бернар. — Отже, вийти на якісь там чорні сходи — хіба то проблема? Із таким досвідом роботи в театрі, як у мене, — розірву пащеку будь-якому чудовиську, будьте певні!

І, перш ніж друзі встигли оговтатися, відважна принцеса підскочила до облуплених дверей і смикнула їх на себе. Вони розчахнулися із неприємним скрипом. Аж тут, піднявши поділ жіночої сукні, на чорні сходи кулею вилетів песик!

— О ні, Кураю!.. — скрикнула дівчинка. — О ні, принцесо!..

Та Сара Бернар, наввипередки з собакою, вже вибігла на невеликий сходовий майданчик. Троє голубів пурхнули за ними. Єва, путті й барани з побоюванням висунули голови з Чайної і з полегшенням зітхнули: на перший погляд, нічого страшного чи небезпечного за дверима не чаїлося.

Принцеса підняла канделябр і роззирнулася. Дівчинка з двійнятами та баранцями підійшли до неї, а Падишах лише витягнув з Чайної шию, бо зрозумів, що в тісне приміщення його хвіст не влізе. У примарних відблисках п’яти свічок друзі побачили звичайні неширокі сходи, що вели як униз — на перший поверх, так і нагору.

— Де Курай? — захвилювалася Єва.

Тієї ж миті песик збіг звідкись згори:

— Там дверцята, які ведуть на горище, але майстер до них не підходив, та й узагалі не піднімався сходами, — і, принюхуючись, Курай побіг униз.

Із різних боків злетілися голуби. Оксентій протуркотів:

— Внизу — вихід на внутрішнє подвір’я, але там усе зачинено, і жодної душі.

— Нагорі теж нічого незвичного, — додав Веніамін.

— І хоч би пір’їнка… — зітхнула Рената.

Захеканий Курай повернувся і пробігся сходовим майданчиком:

— Дивно… — прогарчав він. — Бо… майстер взагалі сюди не заходив!

Друзі здивовано перезирнулися.

— Але ж кудись він повинен був зайти?.. — розгублено запитала дівчинка.

— Так, повинен… — кивнув кошлатою головою Курай і знов обнюхав підлогу біля дверей. — Бо він відкрив ці двері, переступив поріг, — ось, відчуваю запах його черевика… Отже, він зробив лише крок на чорні сходи…

Раптом пес сів і спантеличено закліпав.

— І що-о ж було да-а-алі?.. — забекали Друм-Бун.

— Далі — він зник…

— Як це?.. — разом видихнули друзі, а павич затрусив чубчиком і жалібно вереснув.

— Не знаю, — похнюпився собака. — Але моєму нюхові можна довіритися. Майстер переступив поріг — і зник. Безслідно. А з ним зникли Дора, Злата і червоний жук.

— Нічого не розумію… — пробурмотіла Мелісінда. — Не могли ж вони розчинитися в повітрі?..

Курай пожвавішав:

— А це тема!.. Розчинитися — це навряд, а от полетіти…

Єва заперечила:

— Та ну, це вже занадто… Звісно, Дора чи Злата, чи жук — могли полетіти… Але ж не майстер!

Засмучена Мелісінда потерла лоба:

— Що, ну що ж тут увечері трапилося?..

— Не інакше — страшні чари… — мовила Аріадна.

Голуби затуркотіли:

— Ой, біда-біда!..

І цієї самої миті… над головою принцеси промайнула якась тінь! Вона так стрімко прошмигнула до Чайної, що ніхто з друзів не зрозумів — що то було і звідки взялося. Одночасно налетів потужний протяг, який задув усі свічки, тож рятівна експедиція опинилася в цілковитій пітьмі. Ох, що тут почалося!

— Атас!.. — загавкав Курай і заметався сходами.

Барани істерично забекали, голуби загугукали, Аріадна по-дівчачому дзвінко зарепетувала:

— Ой лишенько, ряту-уйте!..

І тут усі нарешті почули голос павича Падишаха: це нагадувало волання бідолашної кішки, якій віддавили одночасно всі чотири лапи і хвіст.

У пітьмі друзі наштовхувались одне на одного, від чого ще більше лякалися. На щастя, уся ця паніка тривала недовго: у руках Сари Бернар спалахнув сірник, від якого вона запалила всі свічки по черзі. Принцеса посміхнулася:

— Корисна акторська звичка — ніколи не втрачати самоконтроль, навіть якщо на голову обрушуються декорації! Отже, що це було?..

— Я так і не зрозуміла, — мовила Єва. — Однак мені здалося, ніби щось залетіло в Чайну… Але я не впевнена…

— Ну-бо, дещо перевіримо… — Курай дременув сходами нагору. Через хвилину він повернувся: — Я так і думав: дверцята на горище відчинені навстіж, а були зачинені, це я точно пам’ятаю. Вочевидь — були зачинені не щільно, якщо їх вітром розчахнуло. Отже, це все протяг — він і свічки задув, і налякав нас.

— Фу-ух… От і добре… — двійнята витерли піт із чола, а Матфей докинув: — Погано тільки, що ми так і не з’ясували, куди поділися майстер, Дора і Злата…

Засмученим друзям нічого не залишалося, як повернутися до Білої зали ні з чим. Ледь угледівши їх, чорний рояль вигукнув:

— Ну, що?.. Мерщій кажіть, бо я вже змучився!

Троє голубів всілися на крило рояля:

— Нічим не потішимо… — тяжко зітхнув Оксентій. — Бо ми не знайшли наших друзів…

Рената втомлено протуркотіла:

— Ох, яка дивна нічна пригода…

Дівчинка сіла на круглий стільчик і відкрила накривку над клавіатурою. Її пальці несвідомо зарухалися по клавішах:

— Ми нічим, нічим не змогли зарадити…

Залою неспішно попливла примарна мелодія ноктюрна[24], і Єва відчула, що їй на очі навертаються сльози. Сара Бернар підійшла до дзеркала, поставила канделябр на комод і мовила:

— Хай там як — не впадаймо у відчай! Усе буде добре, ми обов’язково їх знайдемо. За будь-яку ціну! — принцеса Мелісінда вдивилася у своє відображення. — За будь-яку ціну*… — задумливо повторила вона. — З дитинства це мої улюблені слова. Моє життєве кредо. Я б нічого не досягла в житті, якби не вірила, що зможу зробити навіть неможливе. Отже, треба вірити… І ніколи не здаватися.

Дівчинка припинила гру і витерла сльози. А Бун і Друм підхопили:

— Треба ві-і-ірити! Усе буде до-о-обре!.. — Баранці збадьорилися й навіть почали тихенько наспівувати: — І все-е буде до-о-о-обре!.. Для ко-о-ожного з на-ас!..

Єва припустила:

— Звісно, це прозвучить якось дивно… Але чи не міг майстер Бродманн повернутися додому з якогось іншого будинку, де є великі дзеркала? І взяти з собою Дору та Злату?

— Навряд… — зітхнув чорний рояль. — Майстер мені розповідав, що під час його переміщень у тих кімнатах, куди він потрапляє, завжди є не тільки дзеркало, а й фортепіано Brodmann. І навіть якщо припустити, що він десь знайшов іншу кімнату, де є годящі дзеркало й фортепіано, — ніколи не повірю, що майстер ось так просто всіх нас покинув і пішов, навіть не попрощавшись… — ніби перепрошуючи, рояль знизав плечима.(До речі, любі читачі, ви коли-небудь бачили, як роялі знизують плечима? Ні?.. А слід бути уважнішими!)

— Може, варто звернутися в поліцію? — запропонувала дівчинка. — Раніше, коли я губилася, мене часто знаходили поліціянти та повертали до тітоньчиного дому…

— І що ти їм скажеш? — пирхнув Курай. — Що в Каштановому місті десь загубився відомий фортепіанний майстер початку ХІХ століття, а з ним кудись поділися гіпсова пташка та намальований метелик, які собі оживають, коли хочуть?

У розмову втрутився Матфей:

— Схоже, наші друзі втрапили в таку велику халепу, що ніхто зі звичайних людей їм не допоможе…

— Згодна, — закивала Аріадна. — Ох, відчуває моє серце — маємо справу з якимось лихим чаклунством!..

Єва пожвавішала:

— А якщо… ми з Кураєм уранці сходимо в Зміїний завулок до Хугеля й Мугеля?.. Може, вони підкажуть, що нам робити? До речі, потрібно попередити братів, що прибиральниця зі зламаною ногою їх обдурила, і ніякого кошеняти на чорних сходах взагалі не було.

— А чи можна їм довіряти? — засумнівалася Мелісінда. — Урешті-решт, це на їхнє прохання майстер із Дорою і Златою подалися до Чайної.

Дівчинка і пес перезирнулися.

— Ну-у… — задумався Курай. — Вони, дійсно, ще ті оригінали… Але на злодіїв не схожі.

— А про розплавлені лист і ключ — не забули? — нагадав Матфей. — Якщо вже туди підете — запитайте, що то за чорну бурду вони вам підкинули? І — будьте дуже пильні…

Аріадна зітхнула:

— Може, ті брати дійсно підкажуть щось путнє?..

— Що ж, подивимося, — пробурмотіла Мелісінда.

Рената стрепенулась:

— І хай усім нам допоможуть добрі сили Всесвіту!

— Де ж вона зараз, моя люба дружина?.. — засмучено протуркотів Веніамін, і по його дзьобику скотилася сльозинка.

— Доро, будь ласка, поклюйте хоча б трохи вівсянки.

— Не хочу. Несила на неї дивитися — як і на всю кляту їжу на цьому столі…

— Але ж ви вже два дні зернятка в дзьобі не мали… Я все помічаю, майте це на увазі! — майстер Бродманн удавано суворо насварив її пальцем. — Люба, треба їсти й пити… — уже благально промовив він. — Навіть якщо не хочеться. Через силу. Щоб… жити.

— А чи потрібно жити, майстре, — отут і отак?..

— Потрібно, рідна, потрібно. Колись наші поневіряння скінчаться, не можуть же вони тривати вічно! Тому я сам і п’ю, і їм у кожній такій сторожці, хоча — теж без задоволення… Беріть приклад зі Злати — он, припадає до кожної квіточки, навіть ледь розквітлої. Хоча, я впевнений, страждає вона не менше за нас, — хіба що не може про це розповісти. До речі, мені сяйнула чудова ідея! — старий пожвавішав. — Може, ви знову станете гіпсовою? Принаймні, гіпсові скульптури не страждають від голоду й спраги. Я покладу вас у кишеню й берегтиму ретельніше за найкоштовніший скарб, — до кращих часів…

Над дахом пролунав багатоголосий виск кажанячої зграї.

— Загалом, ідея непогана, — приязно затуркотіла голубка, — але я не хочу залишати вас самого. Тут небезпека — на кожному кроці, і без мене ви миттю втрапите в пастку.

— А ви, красуне? — майстер озирнувся на метелика, який задрімав був на лаві. — Може, знову станете вишивкою на моєму жакеті?

Жовто-брунатний метелик сонно похитав головою.

— Ну, і що мені з ними робити?.. — із удаваною суворістю пробурчав старий. — Унікальні ви мої, вперті чарівні істоти…

Голубка замислено протуркотіла:

— Насправді, у Гріандії є багато таких добрих чарівних істот, як ми зі Златою. І це — не тільки Рената, наші пари-голуби, Бун-Друм, Матфей з Аріадною і Падишах. До речі, хоча ми з нього частенько кепкуємо, насправді в душі цей павич — добряга. Хоча й пихатий, мов індик.

— Павич — мов індик… — з посмішкою повторив майстер Бродманн. — А скажіть, Доро, для чого всі ви, такі дивовижні, існуєте в Гріандії? Яке ваше… — майстер трохи подумав, добираючи потрібне слово: — е-е… призначення?

— Наша місія — допомагати людям опиратися силам зла. Адже слуги Бунгара, як і їхній господар, ненавидять усе добре й прекрасне, що є у цьому світі. А такі музеї, як Шоколадний будинок, для них, мов скалка в оці…

— Отакої, а музеї чим же їм не догодили?..

— О, музеї вчать чути голоси давніх вулиць, старовинних світлин, картин і статуеток, потрісканих від часу будівель і маскаронів на їхніх фасадах… А всі вони розповідають людям про справжню красу, нагадують про жертовну любов і велику мудрість, залишену нам у спадок минулими поколіннями. — Очі Дори стали відстороненими, немов зазирнули за межу простору й часу. — Якщо ж не засвоїти важливих уроків минулого, не настане успішного та щасливого майбутнього — ні в людини, ні в країни… От слуги Бунгара й силкуються зробити все можливе, щоб музеї по всій Гріандії працювали якнайгірше. А то й — узагалі позакривалися.

²⁴  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Ноктюрн №7 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 15.
Оладки з варенням,
несподівані галюцинації
та «двадцятий» ноктюрн

Цей недільний ранок у Зміїному провулку, як вважали брати-антиквари, починався чудово, — попри те, що навкруги панували вічні сутінки. Утім, можливо, саме завдяки їм…

— Привіт, брателло! — вигукнув Хугель, заходячи до їдальні зі своєї спальні та солодко потягуючись. — Які ж мені наснилися цікаві жахи! Хоч бери та записуй…

Якби ви зійшли на другий поверх триповерхового будинку братів, то одразу потрапили б у відкрите приміщення просторої їдальні. З широкого вікна на протилежній стіні до довгої кімнати вливався похмурий посвіт, а посередині стояв великий дощаний стіл із двома лавами.

Праворуч, між дверима до спалень Хугеля і Мугеля, у стіні красувалась старовинна піч, обкладена фігурними темно-зеленими кахелями. Ліворуч розташовувалися кухонні меблі. До речі, усі вони — і підвісні шафки, і підлогові тумби, і буфети — були антикварні, причому від різних гарнітурів, тож вельми відрізнялися як за кольором, так і за дизайном.

На найближчій до прочиненого вікна тумбі стояла іржава гасова плитка, біля якої порався Мугель, тримаючи в руках ополоник і миску, обляпану рідким тістом. На чавунній пательні оглушливо шипіла соняшникова олія, а дим здіймався клубком до закопченої стелі.

Озирнувшись, розпашілий товстун у квітчастому фартусі розплився в посмішці й блиснув великими гострими зубами:

— Привіт, дорогенький! О, жахи! Тобі сьогодні пощастило! Буде про що згадувати протягом дня, і ці думки грітимуть душу…

Хугель підійшов до столу, ліниво розвалився на лаві й почухав потилицю:

— А особливо грітиме думка, що нашому спокою в цьому завулку тепер нічого не загрожує…

— І з цього приводу — у нас сьогодні святковий сніданок! — Мугель поставив миску з ополоником на тумбу й потер товстенькі долоні. Справді, на столі парував начищений до блиску самовар, а в залізній мисці височіла і духмяніла гора ледь пригорілих оладок. — Розповіси мені, що тобі наснилося? — Товстун благально склав руки: — Ну, будь ласочка! Ти ж знаєш, що в цьому завулку я просто помираю від нудьги!

— Може, й розповім… Подивимося на твою поведінку…

— Буду чемним, обіцяю!.. — Мугель жартівливо й незграбно зробив щось на кшталт реверансу. — До речі, дістань-но яблучне повидло!

— Сам дістань.

— Знущаєшся?.. Ти ж знаєш, як я боюся висоти…

— Що ж ти за боягуз такий?.. Гаразд, дістану…

Товстун знову взявся за ополоник, а Хугель, незлобливо бурмочучи, підвівся й підійшов до сходів. Під сходинками, які вели нагору, була зручна комірчина. Звідти Хугель дістав довгу драбину.

Треба сказати, попід стелею над підвісними кухонними шафками тяглася ніша, заставлена слоїками з усіляким варенням та консервованими фруктами й овочами. Худорлявий розклав драбину і поліз нагору. Трохи порившись, він витягнув слоїк із повидлом і вже збирався був злазити, аж тут…

— Доброго ранку! — почувся дівчачий голосок, й ошелешений Хугель глянув униз. Дубовими сходами піднімалася Єва — з винуватою посмішкою та гарно вбраним неспокійним песиком на руках. — Ох, пробачте, будь ласка, що я зайшла сюди без дозволу! — дівчинка підвищила голос, намагаючись перекричати шипіння чавунної пательні. — Але ж ви на мене чекаєте, правда? Я так довго кликала вас з першого поверху, що ледь не захрипла. Маю до вас дуже важливу розмову…

Єва з Кураєм крутили головами, зацікавлено оглядаючи другий поверх. Пес дзявкнув, і Єва опустила його на підлогу. Принюхуючись, Курай побіг їдальнею, вистукуючи підошвами кедів.

— А вони молодчаги! — захекав він. — Без електрики — а затишно влаштувалися… Запитай — хоч шматочок ковбаси в них є?..

Мугель так і закляк біля гасової плитки. З ополоника на підлогу закрапало рідке тісто. А Хугель уже прийшов до тями, прокашлявся та збирався щось відповісти, аж тут… слоїк вислизнув із його спітнілої руки! — й бебехнувся на підлогу, мов солодка бомба. Шматки скла та жовто-зелена липка рідота розлетілися на сходах і долівці. Дісталося і Євиному картатому пальтечку.

— Ой, лишенько! — вигукнула дівчинка. — Це все через мене! Кураю, з тобою все гаразд?

— Та гаразд, гаразд, — невдоволено проричав пес. — Я був далеко, тож фрак не постраждав. А от із тобою біда: знову палишся… Хіба ж то з собаками розмовляють? Хіба ж то вони можуть зрозуміти й відповісти?

Єва винувато всміхнулася спочатку Хугелю, потім Мугелю:

— Ох, пробачте… Будь ласочка, пробачте… Як же мені незручно!.. — дівчинка скинула заплічник, потім капелюшок, і почала акуратно стягувати заляпане повидлом пальто. — Чи є у вас ганчірки?

Брати нарешті отямилися та заметушилися. Бідкаючись, Мугель зняв із вогню пательню та кинувся за ганчірками. Хугель, прихопивши інший слоїк, із вишневим варенням, зліз із драбини та побіг на задній двір — набрати побільше води з колодязя.

Спочатку Єва зчистила повидло зі свого пальтечка, а потім засукала рукава светра й завзято взялася до прибирання сходів і їдальні. Мити підлогу та протирати пилюку в тітоньчиному будинку була для неї звична справа. Курай крутився під руками і невдоволено хекав:

— Ти б їм іще весь перший поверх вимила! Вони будуть раді — той антикварний крам уже сто років ніхто не протирав…

Тим часом Хугель і Мугель займалися найнебезпечнішою справою: збирали гострі скалки. Коли ж сходинки, підлога й тумбочки засяяли чистотою, брати й дівчинка стомлено опустилися на лави. Скрушно похитавши головою, Хугель пробурчав:

— Ох і ранок видався… Звісно, ми чекали на вас, Єво, — як і обіцяли. Бачите — мій брат навіть святковий сніданок зварганив.

— Авжеж, тепер можна і попоїсти… — промимрив Мугель. — Щоправда, оладки вже захололи, проте з вишневим варенням усе одно буде смачно… Самовар гарячий, тож зараз чайку з м’ятою заваримо… — він підхопився і заходився розставляти на столі порцелянові чашки та блюдця.

— Звичайно, давайте тепер усі разом поснідаємо, — процідив крізь зуби Хугель. — По-домашньому, по-сімейному… Сьогодні ж такий чудовий день! — ми зрання гостей приймаємо. Та яких гостей!.. Це ж не щодня така честь випадає…

— Отож не жлобіться і несіть нормальну закусь! — хрипко загавкав Курай, і брати підскочили від несподіванки. — Я м’яту не їм! Якісь мазурики підсуєтіть, чи шо…

Мугель показав на Євине волосся:

— А що, раніше у вас була перука?

— Можна й так сказати, — сумно посміхнулася дівчинка.

— То ви хотіли, — розставляючи тарілки, нагадав Мугель, — поговорити про щось важливе? Чи не сталося чого?..

— Ох, сталося, — тяжко зітхнула Єва. — Здається, моїх друзів спіткало лихо, зараз я докладно все розповім. Але спочатку маю і для вас кепську новину…

Носаті брати одночасно сполотніли. Їхні негарні роти затремтіли дужче, ніж зазвичай, а Мугель сів на лаву й приречено запитав:

— Як-ка ще к-кепська новина?..

— Мені дуже шкода, але… — у Мугеля засмикалося око. — Ваша знайома прибиральниця зі зламаною ногою — шахрайка! З’ясувалося, що вона взагалі не ховала кошеняти за дверима на чорні сходи…

Брати завовтузилися на лаві, дружно видихнули й витерли спітнілі лоби. Мугель пробурмотів:

— Та стара від початку здалася мені якоюсь підозрілою…

— Зрозуміло… — похмуро озвався Хугель. — Гаразд, пропоную спершу поїсти, а вже потім теревені правити.

Єва з Кураєм залишали «Антикварну лавку» ситими й окриленими надією. Дівчинка з’їла цілу дюжину смачних, хоча й пригорілих оладок із варенням, а для песика, який не дуже чемно облаяв запропоновану оладку, гостинний Хугель приніс із погребиці шмат домашньої ковбаси. Та головне — чуйні брати-антиквари пообіцяли зробити все, що тільки зможуть, аби розплутати цю просто таки детективну історію зі зникненням фортепіанного майстра Бродманна, дресированої голубки Дори, рідкісного метелика на ім’я Злата і червоного жука-ліхтарика. Те, що насправді майстер — гість із минулого, а Дора й Злата — об’єкти культурної спадщини Каштанового міста, Єва вирішила поки що не уточнювати.

Хугель і Мугель розповіли, що отримали від прибиральниці не тільки дивний чорний ключ, а ще стос чорних конвертів із папірцями й баночку білого чорнила. «Ох, яка ж підступна стара! — сплескуючи руками, обурювався Мугель. — І це ж саме вона наполягла на тому, щоб ми з братом віднині писали листи на тому чорному папері й саме чорнилом зі збитих вершків… Мовляв, це її коштовний подарунок і відмовлятися від нього не можна… Мовляв, такі листи приносять удачу…»

На жаль, ні адреси, ні телефону літня жінка не залишила. І вірогідність її нової появи в «Антикварній крамниці» була мізерна: бо тоді їй довелося б пояснювати, навіщо вона збрехала братам про кошеня, яке буцімто помирає від голоду та спраги. Навіщо ж їй знадобилося посилати когось на порятунок вигаданої тваринки?..

Трохи порадившись між собою, брати взялися провести власне розслідування, адже вони, як не крути, відомі антиквари, та ще й археологи. Як сказав дівчинці Хугель, вони з братом «накопичили чималий досвід розгадування ребусів, читання між рядків і вишукування найцінніших артефактів». Тож Хугель і Мугель пообіцяли прийти цього вечора в Шоколадний будинок на концерт, щоб особисто «розвідати обстановку».

…Постаті дівчинки та її вірного пса вже давно зникли за рогом, а худий і товстий антиквари все ще замислено сиділи в запилюжених кріслах на першому поверсі свого будинку — серед неоціненних експонатів і годинників, які то кували, то бемкали. Мугель озвався перший:

— Ти чув, братику: серед невдах, які опинилися в порталі, — ще й метелик…

— Так, це недобре… — мовив похмурий Хугель. — Адже якщо вони знайдуть… сам знаєш, що…

— Звісно, знаю. Ой лишенько, що ж його робити?..

— Та не скигли. Як бабця стара, їй-бо… Так, приємного мало, що поряд з дідуганом із дзеркала та гіпсовим птахом опинився метелик. Але це їх не врятує, якщо ми вживемо заходів.

— То давай, давай мерщій їх вживати! — нервово сплеснув пухкими долонями Мугель.

Худорлявий рішуче підвівся. Спочатку він продерся крізь нагромадження всіляких меблів до вікна, де на комоді стояв грамофон, зняв платівку та акуратно сховав її в коробку.

Далі Хугель повернувся до товстуна, який уже чекав на нього з чималою скринькою в руках. До неї з двох боків були прироблені залізні ручки. Брати поклали коробку з платівкою у скриньку, замкнули її ключем і вдвох потягли до дальньої стіни, маневруючи вузькими проходами поміж сервантів, диванів і буфетів.

Зупинившись біля височенної шафи, брати відчинили її та приставили до верхньої полиці дві залізні драбини. Узявшись однією рукою за ручку скриньки, кожен почав дертися своєю драбиною. Бідолашний Мугель без кінця зойкав, обливався потом і намагався не дивитись униз.

Заховавши свій коштовний вантаж як-найвище, брати спустилися з драбин. При цьому Мугель стогнав, час від часу спотикався об поперечини й одного разу таки справді ледь не звалився. Худорлявий ретельно замкнув шафу старовинним ключем. Потім він просторомив грубий ланцюжок одразу в два ключі — від скриньки та від шафи — і начепив собі на шию, сховавши ключики на грудях під светром.

— Ось, якось так, — задоволено промовив Хугель і підморгнув братові. Товстун криво й жалібно посміхнувся: у нього досі тремтіли ноги. — Тепер побачимо, чи допоможе старому Бродманну й пташці Дорі отой метелик… — І худорлявий заспівав, вочевидь когось передразнюючи: — «Кри-ильцями мете-елик робить бяк-бяк-бяк-бя-я-як…»

— А з дівчиськом — що робитимемо?

— Будемо думати… Виявляється, не так просто прибрати її зі шляху. Еге ж, чарівника на зуб не візьмеш…

Поки брати займалися своєю дивною справою, дівчинка з песиком гуляли Липками. Часу в них було вдосталь — аж до вечора. Байдуже минаючи яскраві вітрини з усілякими смаколиками, Єва з Кураєм згадували вчорашню прогулянку. Ще вчора весела компанія друзів безтурботно вешталася Маріїнським та Хрещатим парками, навіть не підозрюючи, що невдовзі в одну мить їх розлучить незнана лиха сила…

Коли перехожі робили компліменти ошатному песикові, той не радів, а лише хекав, висолопивши язика. А дівчинка більше не ховала обличчя за окулярами: тепер вона не боялася бути впізнаною. «Та нехай! — думала вона. — Усе одно я більше ніколи не повернуся в тітоньчин дім! Тільки швидше б розшукати майстра, Дору і Злату… А потім спокійно житимемо з Кураєм у прекрасному Каштановому місті. Я навчатимуся в музичній школі для обдарованих дітей. Інколи будемо навідуватися в Шоколадний будинок, а часом — ховатимемося в буфеті й чекатимемо на чарівну вечірку…»

На вулиці Шовковичній дівчинка з песиком зазирнули до кав’ярні «Антикварний рояль» — запитати, чи не заходив, бува, фортепіанний майстер учора ввечері. Хоча в Єви більше не було ні темних окулярів, ні рудих кучерів, її одразу впізнали й дуже привітно зустріли. Та аміністраторка запевнила, що вчора ввечері в кав’ярні ніхто майстра не бачив.

Жінка попросила юну піаністку знову щось зіграти на роялі, та Єва ввічливо відмовилася, бо настрій у них із Кураєм був зовсім невеселий.

Походжаючи серед дня Виноградним завулком, під шурхіт червоно-жовтого листя дівчинка все думала, і думала, і думала про загадкове зникнення друзів. Вона намагалася пов’язати різні факти й події, що передували цьому зникненню, і дивувалася сама собі, бо зараз її голова працювала якось по-новому. Навіть навколишній світ дещо змінився: здавалося, раніше він був розкраяний, як порізане скибками яблуко, а тепер — зібрався докупи. Раптово в голові дівчинки знову з’явилося неприємне болісне відчуття — ніби щось тисло зсередини на перетинки вух. Ось тільки ніжно потуркотіти на вушко й прогнати цей біль тепер не було кому…

Єва випадково намацала в кишені пальта маленьку жорстку картку і вигукнула:

— Слухай-но, Кураю! Нас же Таїсія Галактіонівна запросила виступити в цирку!

— Так, спочатку й мені ця ідея припала до смаку… — не надто радісно пробурчав песик. — Тільки чим цей виступ зігріє наших друзів?

— Не знаю… Але ж нічого не трапляється просто так. І якщо ми познайомилися з тією пані — значить, у цьому є певний сенс. Вона дуже любить кумедних тварин, тож, напевне, буде в захваті й від Бун-Друма, і від голубів, і навіть від павича — коли він розпускає хвоста, справді подих перехоплює. А ви з Дорою сподобалися їй з першого погляду.

— Ти в нас будеш дресирувальницею — це, вважай, вирішено, — пожвавішав пес. — А Матфея з Аріадною призначимо твоїми помічниками. А що, таку виставу втнемо, що все місто на вухах стоятиме! Та що там місто — уся Лікодонія!

— Напевне, Сара Бернар теж забажає взяти участь, адже вона актриса, а тут — така можливість вийти на публіку! Щоправда, арена цирку — не те саме, що театральна сцена…

— А мені здається, що арена і сцена — щось доволі схоже.

— Мабуть, ти маєш рацію… — посміхнулася Єва. — Я згадала: в телепередачі про Сару розповідали, що театр вона називала кліткою з хижаками — через жорстоку боротьбу акторів за головні ролі. Ет, — дівчинка зітхнула та посмутнішала, — якби ж то, лишень, ця циркова вистава якось допомогла майстру, Дорі та Златі… — Єва задумливо задивилася кудись удалечінь. — Буває, що іноді «живеш навпомацки»… Просто відчуваєш, що маєш робити, коли все навколо шалено незрозуміле й заплутане… А ще — знаєш, про що я думаю?

— Ну?..

— Та про те, що в мене в заплічнику — чарівний патефон із візерунками! Із живими інструментами, з таємничим Запатефонням… Це ж не може бути випадковістю, правда? Значить, він для чогось потрібен?

— І для чого ж, окрім як побалдіти під живу музичку? — зітхнув Курай.

— Поки не знаю… Гадаю, слід порадитися з принцесою Мелісіндою.

Утім цього недільного дня в Шоколадному будинку відбулося дещо неймовірне.

Як відомо, неділя для працівників музею — зовсім не вихідний, а навпаки, особливо напружений робочий день. Тож директор, Владислав Костянтинович, зрання сидів у своєму кабінеті у шкіряному кріслі за письмовим столом і вже дещо стомився записувати важливі думки дрібним почерком у великому зошиті. До речі, директор був немолодий, сивочолий чоловік середнього зросту й міцної статури. Відомий історик, він обожнював свою роботу й дуже любив Шоколадний будинок.

І тут крізь відчинену кватирку до директорського кабінету залетіли… два згустки хисткої імли! Один більший, другий менший. І хоча для людського ока хистка імла невидима, Владислав Костянтинович одразу відчув її присутність: у нього почали плутатися думки й виникла незбагненна відраза до власної роботи (а це було ду-уже дивно, тому що взагалі-то директор не уявляв життя без своєї улюбленої роботи).

Трохи політавши над письмовим столом, згустки хисткої імли опустилися Володимиру Костянтиновичу на плечі. Миттєво його охопили апатія та неймовірна втома. Аж тут у двері постукали.

— Так, прошу… — і директор позіхнув.

До кімнати ввійшла екскурсоводка Ельвіра Віталіївна і спрямувала погляд до свого записника:

— Добрий день, Владиславе Костянтиновичу. Нагадую, що сьогодні ввечері в Білій залі — знову фортепіанний концерт. А от по обіді в нас запланована екскурсія для других класів фізико-математичної гімназії. То ми роздаватимемо гімназистам буклети чи ні?

Владислав Костянтинович знову позіхнув і байдуже подивився у вікно.

— Бач, осінь яка красива, — пробурмотів він. — А ми тут — про якісь буклети… — Молода жінка здивовано відірвала погляд від записника, а директор підвищив голос: — Та й узагалі: навіщо сучасним дітям якісь екскурсії? Неділя — це ж єдиний день, коли можна відпочити від навчання та від усіляких секцій і гуртків. У неділю не музеями треба тинятися, а занурюватися у віртуальне життя!

— Та що ви таке кажете?.. — Ельвіра Віталіївна вперше чула від директора такі дивні речі. — Мабуть, це жарт?..

— Чому ж це? Ні, я не жартую. Наше майбутнє — гаджети й комп’ютери, а не якісь запилюжені витвори мистецтва. Думаєте, усілякі нудні книжки потрібні для розвитку в юні літа?.. Аж ніяк! Бігалки-стрілялки — ось що потрібно!

Ельвіра Віталіївна вже неабияк злякалася:

— Володимире Костянтиновичу… Ви добре почуваєтеся?..

Раптом директор, зазвичай стриманий і приязний, чомусь розлютився й грюкнув кулаком по столу:

— Краще не буває! А ось ви, Ельвіро Віталіївно, як почуваєтеся?!

— Д-добре… — пробелькотіла жінка та розгублено опустилася на стілець, що стояв біля директорського столу.

Сивочолий чоловік недовірливо примружився:

— Та невже?.. І як же це можливо — добре почуватися, якщо прибігати на роботу вдосвіта, а повертатися додому майже вночі?

— Ну-у… — замислилася жінка, — просто я дуже люблю свою роботу.

— І тому кожної вільної хвилини десь усамітнюєтеся з якимись книжками?

— Та я ж вивчаю історію Лікодонії й Каштанового міста! Ви ж знаєте, що мені це потрібно для наукової роботи. Та й просто цікаво, щиро кажучи…

— Ось! — директор підняв догори палець із таким виглядом, ніби спіймав пані екскурсоводку на чомусь ганебному. — Знову — для роботи, усе — лише для роботи… А як же особисте життя?

— Та все гаразд у мене з особистим життям! Чоловік — теж працює, діти — вчаться…

— Непорядок… Робота ця, навчання, — кому воно взагалі потрібно?.. Чоловікам у родинах не завадило б побільше відпочивати… Берегти нас треба, розумієте?.. — Відвернувшись до вікна, директор тихенько промимрив: — І взагалі, треба побільше лежати на дивані перед телевізором. Або сидіти за ноутбуком і вбивати мерзенних зомбі — оце справа, гідна справжнього козака!.. — На щастя, Ельвіра Віталіївна цього не розчула, а директор уже на повний голос вигукнув: — А про себе — ви подумали? Тільки погляньте: така молода — а вже в окулярах! Чому ж ви так свого здоров’я не бережете, Ельвіро Віталіївно? Ось пробували коли-небудь — просто нічого не робити?..

— Це як?.. — закліпала екскурсоводка та поправила окуляри.

— Ну, встати не зрання, а десь так об одинадцятій. Поснідати неквапом, потім у соцмережах повисіти, телек подивитися. Затим ще трохи полежати.

— Так це ж померти з нудьги можна!

— Хто це вам сказав?.. Просто спробуйте! Хоча б на день візьміть відгул, виспіться. Набридне сидіти вдома — сходіть у перукарню: укладки там всілякі, манікюри-педикюри. Потім шопінг! Для жінки — саме те. І не помітите, як ніч настане.

Ельвіра Віталіївна розгублено огледіла свій акуратний, але скромненький костюм.

— А як же моя робота екскурсовода?..

Тим часом той згусток хисткої імли, який був меншим, скотився з плеча директора на стіл і поповз до жінки.

— Ось, Ельвіро Віталіївно, знову ви за своє… Невже вам ніколи не спадало на думку, що на роботу й запізнитися можна, а іноді прикинутися хворою і взагалі прогуляти? От скажіть, нащо вам здалися ці невиховані діти з їхніми дурнуватими запитаннями й огидною поведінкою?.. Узяли моду, бачте, тинятися Шоколадним будинком, на все витріщатися та ще й — боронь Боже! — щось чіпати брудними руками. Це ж їм не зоопарк, урешті-решт!

Ельвіра Віталіївна похилила голову й обперлася на директорський стіл, а згусток хисткої імли підкрався до неї вже зовсім близько. Вона позіхнула, поправила зачіску та байдуже подивилась у вікно:

— А й справді — чого ті школярі сюди все ходять та ходять? Краще б удома за комп’ютерами сиділи…

Раптом у неї нестерпно засвербіли очі, і поки жінка їх терла, часто кліпала та зосереджено полірувала скельця окулярів хусточкою, у директора зненацька почалися галюцинації.

Спочатку Володимир Костянтинович побачив, як до його кабінету крізь прочинені двері стрімко залетіли двоє білих голубів із жовтими листочками в дзьобиках. Якоюсь хитромудрою траєкторією вони безшумно промчали під стелею й одразу вилетіли, а натомість до кабінету забігли… двоє білих баранців!

Сивочолий чоловік так і завмер із роззявленим ротом, не в змозі мовити й слова. Невеликі барани, у яких на шиях розгойдувалися вінки із зеленого листя, спритно заскочили спочатку на стіл, а потім — директорові на плечі! Добряче там потупцювавши, вони зістрибнули на підлогу, вибігли на середину кімнати, стали на задні ноги та, помахуючи головами із закрученими рогами, пішли в танок. І все це — у цілковитій тиші.

— Ле… Ле… Це ж лезгинка, так?.. — нарешті пробурмотів директор, показуючи пальцем на баранів, що витанцьовували за спиною в пані екскурсоводки.

Ельвіра Віталіївна тільки-но наділа окуляри, бо її очі нарешті перестали свербіти. Жінка з подивом озирнулася туди, куди показував директор. Проте саме цієї миті двоє веселих баранів зникли за непричиненими дверима, причому один устиг підморгнути директорові, а другий — показати язика.

А до кабінету знову ввірвалися двоє голубів, безшумно промчали під стелею і вилетіли геть.

— Ось, ось, дивіться! — закричав директор, показуючи вгору, та коли молода жінка підняла погляд до стелі — знову нічого не помітила.

— Та що з вами, Володимире Костянтиновичу? Ви сьогодні сам не свій… Може, вам кави зварити?

Директор потрусив головою й ніби отямився. Пробурмотівши: «Ти бач, отаке примарилося…», — він здивовано глянув на молоду жінку:

— Е-е-е… А чого це ми розсілися?.. Мерщій готуйте буклети, та якомога більше! До нас же сьогодні прийдуть чудові допитливі гімназисти. Майбутні видатні вчені, між іншим. І — так, якщо вам не складно, зваріть мені кави, будь ласка. Якомога міцнішої.

Увечері в Білій залі розпочався концерт переможців учорашнього конкурсу. Приміщення було заповнене під зав’язку: хоча в офіційних новинах лікодонцям уже повідомили, що відома піаністка знайшлася, Каштановим містом стрімко розлетілися чутки про те, що тринадцятирічну виконавицю викрало бандитське угруповання, але вона загримувалася під Аллу Кудлай і втекла з полону в темних окулярах і рудій перуці, а тепер дає концерти в Шоколадному будинку.

Сьогодні серед глядачів були й гості з Божемирська: заплакана тітонька Клава і двоє поліціянтів. Перед концертом вони встигли поспілкуватися з дівчинкою, і Єва твердо заявила, що повертатися до будинку своїх родичів не збирається, бо навчатиметься у столиці в престижній музичній школі-інтернаті. Звісно, поліціянти могли б силоміць забрати дівчинку додому, але тітонька Клава, несподівано розридавшись, дала племінниці дозвіл робити так, як тій заманеться.

Лунала прекрасна музична балада[25], а замислена Єва тихенько сиділа в кінці зали біля вікна, погладжуючи волохатого собаку в ошатному фраку й синьо-червоних кедах і не зважаючи на захоплені погляди та збуджений шепіт. Пряме волосся вона зібрала в довгий хвіст, відкривши високе чоло, а під її очима з’явилися темні кола — від безсоння та переживань.

«Це ж треба, — думала дівчинка, — як сильно може змінитися життя всього за… — і, загинаючи пальчики, вона почала пригадувати кожен зі своїх фантастичних днів, проведених у Каштановому місті. — …Усього за… три дні…»

Єва глянула на свої загнуті пальці, і тут її кинуло в жар: уперше в житті вона щось порахувала!.. Уперше…

Концерт був у розпалі. Аж раптом до Білої зали протиснулися Хугель і Мугель. Дівчинка радісно їм замахала, а брати, криво посміхаючись, якось невпевнено помахали у відповідь. Вільних стільців уже не було, й антиквари скромненько притулилися біля стіни.

Наступний виконавець, серйозний високий юнак, проникливо заграв Шопена, і Єві на очі навернулися сльози.

— Ноктюрн до-дієз мінор, «двадцятий»… — прошепотіла вона. — Мій улюблений…

Але ні чудова музика, ні присутність у залі братів-антикварів, ні підбадьорлива усмішка Лариси Мирославівни, яка іноді озиралася зі свого першого ряду та кивала дівчинці, не могли повернути Єві душевного спокою. Із учорашньої ночі вона безперервно думала про зниклих друзів.

Несподівано нестерпна тривога так стиснула їй горло, що дівчинка не змогла всидіти на місці. Вона прошепотіла Кураю: «Побудь тут, я скоро повернуся» й тихенько пробралася до виходу в Квіткову. Господарі «Антикварної крамниці» цього не помітили: заплющивши очі, вони зосереджено слухали сріблясті переливи та співочі роздуми молодого чорного рояля, а на їхніх обличчях застиг вираз похмурого збентеження.

Єва прослизнула до Квіткової кімнати, причинила за собою двері й дала волю гірким сльозам. Кричати беззвучно, коли туга розриває серце, вона навчилася ще давно — у домі своїх родичів, щоб не гнівати й без того знервовану тітоньку. Ось і зараз дівчинка беззвучно кричала, піднявши мокре обличчя до стелі. Зображення Сари Бернар пливло перед очима — і, здавалося, принцеса щось говорить, а лілеї гойдаються біля її скронь… Нарешті дівчинка трохи заспокоїлась і перевела подих. Вона кинула погляд туди, де над синьо-теракотовим павичем мав би пурхати жовто-брунатний метелик, — та на ніжно-кремовому тлі лише виднілася темна пляма…

«За будь-яку ціну!..» — раптом згадалося Єві життєве кредо великої актриси, і її душу нарешті заполонили спокій і надприродна впевненість: усе буде добре, тільки потрібно вірити. Дівчинка посміхнулася принцесі, витерла сльози та вийшла з Квіткової в неосвітлену Гранатову їдальню. Раз у раз озираючись, вона пробігла навшпиньки до протилежної стіни, увійшла до Кутової та щільно причинила за собою двері.

У напівтемряві із завмиранням серця вона наблизилася до дверей Чайної й натиснула на ручку. Але — окінавська кімната була замкнена. Єва зі стогоном опустилася на підлогу, прихилившись спиною до одвірка. І раптом відчула, як щось залоскотало долоню. Вона обережно підняла з підлоги щось майже невагоме й піднесла до очей… білосніжну голуб’ячу пір’їнку.

Затиснувши її в кулачку, дівчинка прошепотіла:

— Де ж ви, де?.. Дорочко, майстре Бродманне, Злато… Ми врятуємо вас, рідні. За будь-яку ціну…

А за стінами Шоколадного будинку панував напрочуд гарний, теплий жовтневий вечір — насичений свіжістю та пахощами пізніх квітів, занурений у шелест падолисту, зачарований «двадцятим» ноктюрном Шопена, що виривався крізь прочинені вікна Білої зали й линув у небеса.

Далі буде

²⁵  За допомогою цього QR-коду можна прослухати Баладу №4 Фредеріка Шопена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Доповнення та пояснення

Найімовірніше, ви вже чули ці прізвища — Шопен і Ліст, бо це — видатні піаністи та композитори XIX століття. «Мрії кохання» створив Ференц Ліст. Він був знайомий зі скрипалем-віртуозом Нікколо Паганіні й адаптував для фортепіано деякі його твори. А ось три «Великі блискучі вальси» написав Фредерік Шопен. І досі уяву нащадків бентежить історія його палкого і бурхливого кохання з Авророю Дюпен — знаною письменницею, яка видавала свої книжки під псевдонімом Жорж Санд.

У репертуарі нашої Єви — і вальси Шопена, і «Мрії кохання», й етюди Ліста за темами Паганіні. А коли дівчинка намагається розвіяти сум свого друга, старовинного рояля Бродманна, вона легенько награє на ньому Канон ре мажор — один з найвідоміших творів композитора й органіста XVII століття Йоганна Пахельбеля.

До речі, є цікаві факти про антикварні роялі фірми «Brodmann»*: на сьогодні в музеях зберігається лише кілька роялів, виготовлених у майстерні відомого фортепіанного майстра Йозефа Бродманна. І це не дивно, бо власну фабрику з виробництва роялів Бродманн заснував у далекому 1796 році. 1828 року він продав її своєму учневі Ігнацу Безендорферу.

Утім, Єва цікавиться не тільки фортепіанною музикою, а ще й операми та мюзиклами. Наприклад, їй дуже подобається арія Альмірени «Lascia Ch’io Pianga» з опери Генделя «Рінальдо», арія Надіра з опери Жоржа Бізе «Шукачі перлів» і пісня «Memory» з мюзиклу Ендрю Веббера «Коти», яку співає на світанку кішка Грізабелла.

Безперечно, Єва — чудова піаністка, але новенький рояль має рацію: орнаментикою вона дещо зловживає. Що таке «орнаментика»?.. Зазирнімо до словника… Отже, це — один зі способів аранжування, коли музикант додає до мелодії певні музичні «прикраси», у такий спосіб виказуючи власні почуття.

Ну, якщо ми вже відкрили словника, то погляньмо, що таке «етно», адже щось схоже на нього відтворювала дівчинка, коли грала нечутну музику на німому роялі… Отже, етнічна музика — це така музика, що базується на народному фольклорі, у якому часто використовують інструменти з незвичним звучанням (стукотінням, дзвоном, рипінням, скреготінням тощо).

Вірбелі — металеві стрижні, впресовані в багатошарову дошку — вірбельбáнк. Вони натягують струни рояля для отримання відповідної висоти звуків під час натискання на клавіші.

Крокет — спортивна гра, у якій б’ючи дерев’яним молотком із довгою ручкою по дерев’яному м’ячу, треба провести його через невеликі ворітця. Гру влаштовують на рівному трав’яному або земляному майданчику.

Дехто вважає, що у світі існують унікальні особистості — зоотелепати, які мають здатність подумки (телепатично) спілкуватися з тваринами й птахами.

Але ж Єва ніякий не зоотелепат! Вона спілкується зі своїми друзями не телепатично, а в цілком звичний спосіб. До речі, Таїсія Галактіонівна ще матиме змогу в цьому переконатися.

А чому б вам теж не прогулятися Графською горою?..

Якщо захочете пройти Євиним маршрутом — то з вулиці Хрещатик треба піднятися сходами під аркою широкої будівлі. Ось ви й на Лютеранській! Зверніть увагу на старовинну бруківку — це теж неабияка пам’ятка.

Коли проминете ошатний дім з атлантами, перейдіть на лівий бік вулиці й уважно дивіться під ноги, щоб не проґавити килимову доріжку.

До речі, описані в цій книжці події відбуваються восени 2013 року. А ось намальована килимова доріжка навпроти будинку №10 по Лютеранській з’явилася трохи раніше, влітку. Чи існує вона дотепер?.. Думаю, так, хіба що трохи потьмяніла. Може, й справді, якщо нею пройтися та тричі підстрибнути, здійсняться всі бажання?.. Мабуть, треба перевірити…

Коли дійдете до лютеранської церкви з янголом біля входу — трохи далі ліворуч побачите знаменитий Будинок невтішної вдови. Цю красиву сіру будівлю в стилі модерн було зведено 1907-го року. На її фронтоні викарбувано строге обличчя. Бачите сліди від сліз?..

Не кваптеся проминути Будинок вдови, адже десь поруч — вхід до Зміїного провулка. А раптом ви його помітите?..

Дім з химерами, про який згадує Хугель, розташований на вулиці Банковій №10, і це справді недалеко від Зміїного провулку й «Антикварної крамниці». У 1903 році архітектор Городецький звів Дім з химерами над крутим урвищем, у місцині, яка вважалася непридатною для будівництва. Звідки така дивна назва? О, щоб це зрозуміти, достатньо бодай раз побачити неймовірні скульптури, якими оздоблено будинок з усіх боків.

Липову алею висадили десь у середині XVIII століття біля Кловського палацу (нині там розміщено Верховний суд України). У 30-ті роки XIX століття алею було вирубано разом із шовковичним садом через активне заселення Печерського району місцевою знаттю.

Рожевий замок, який колись належав барону естляндського роду Ікскюль-Гільденбанду, було збудовано 1901 року цивільним інженером Миколою Вишневським у стилі неоготики.

Семен Семенович Могилевцев не мав ні дружини, ні дітей, проте в нього було багато добрих друзів і впливових знайомих. Тож на другому поверсі свого особняка купець проводив урочисті зустрічі та прийоми, ділові й дружні. Інколи він влаштовував у Білій залі творчі вечори й концерти.

Серед гостей Семена Могилевцева були меценати Терещенки. Імовірно, архітектор Владислав Городецький теж у нього бував. До речі, Городецький звів свій знаменитий Дім з химерами невдовзі після того, як архітектор Володимир Ніколаєв збудував для Семена Могилевцева Шоколадний будинок.

У стінах Шоколадного будинку народжувались ідеї багатьох доброчинних справ, адже там збиралися відомі меценати й політики, щоб спланувати, які лікарні, навчальні заклади та музеї вони збудують для рідного міста.

Деякі з цих людей віддавали приміщення власних особняків для нових музеїв, а ще дарували їм витвори мистецтва, придбані власним коштом. Наприклад, Семен Могилевцев подарував військово-історичному музею стародавній меч із клеймом і багато дрібних старовинних речей, а художньо-промисловому музею — золоті підвіски (старовинні прикраси, що називаються «колти»).

За сюжетом цієї повісті, венеційські дзеркала з’явилися в Шоколадному будинку через шість років після його зведення, тобто 1907 року. Хоча ця дата цілком вірогідна, насправді достеменно невідомо, коли саме Семен Могилевцев придбав дзеркала для свого особняка.

Архітектор Павло Альошин збудував дім Ковалевського 1913 року. Цю будівлю в неороманському стилі називають «Арабським будинком» і «Замком зітхань». Альошин був у дружніх стосунках із купцем Могилевцевим і за його фінансової підтримки звів у Києві одну зі своїх найвідоміших споруд — Педагогічний музей на вулиці Володимирській (сьогодні це — Будинок учителя).

Цікаво, чи швидко ви знайдете на стінах «Замка зітхань» обличчя архітектора Альошина в образі кота?.. Підказка: той, хто уважно читав книжку, шукатиме цей горельєф з боку вулиці Шовковичної.

До речі, горельєф — вид скульптури, у якому зображення виступає над площиною фону більш як на половину свого об’єму.

Знаменита французька актриса Сара Бернар (1844–1923) по праву вважається першою у світі суперзіркою. У ті часи, коли кінематограф тільки зароджувався, вона стала першою театральною актрисою, яка зважилася з’явитися на екрані: 1900 року вона знялася у сцені «Дуель Гамлета».

Сара з дитинства обожнювала пригоди й ризик і відрізнялася рідкісною впертістю. Недарма одна з її улюблених фраз — «За будь-яку ціну!» — на все життя стала справжнім гаслом видатної акторки.

Справді, ця дивовижна жінка, на перший погляд, тендітна й хвороблива, втілювала безліч сміливих мрій, які здавалися нездійсненними. Багато хто з очевидців запевняв, що Сара Бернар мала надприродну здатність «перевтілюватися» у своїх персонажів. Часто її неперевершена акторська гра змушувала ридати майже всіх глядачів у залі. Відомий театральний режисер Костянтин Станіславський вважав акторку прикладом технічної досконалості. Подейкують, що під час спектаклю «Гамлет»(де Сара Бернар грала… самого Гамлета!) Станіславський вигукнув своє коронне: «Вірю!» .

Сара заучувала томи ролей, гастролювала світом, керувала власним театром. А під час франко-прусської війни відкрила у своєму театрі госпіталь й особисто доглядала за пораненими.

Крім того, акторка не припиняла дивувати сучасників епатажними вчинками. Наприклад, 1878 року вона здійснила політ на повітряній кулі, спокійнесенько поснідавши на висоті 2300 м. Вона вправно володіла зброєю; першою зі знаменитостей стала рекламувати такі товари, як печиво, шоколад, чай і навіть мило; мала у спальні справжню труну, лежачи в якій, розучувала ролі; писала книги; створювала чудові глиняні скульптури… І це далеко не всі цікаві факти з життя Сари Бернар.

Акторка з дитинства обожнювала тварин. Ставши багатою та відомою, Сара тримала в будинку собак і різних екзотичних улюбленців, таких як: гепард, удав, мавпа, какаду й хамелеони. Були в неї й черепахи, яких вона прикрашала золотими прикрасами з топазами. А новина про те, що однієї холодної зими актриса витратила дві тисячі франків на хліб для голодних паризьких горобців, стала справжньою сенсацією.

Серед найвідоміших ролей Сари Бернар — принцеса Мелісінда (вона ж — принцеса Мрія) у п’єсі «Принцеса Мрія» Едмона Ростана. Ця п’єса була поставлена 1895 року у власному театрі Сари Бернар і навіть мала успіх, та все одно виявилася збитковою.

Для ролі Мелісінди відомий художник і дизайнер Альфонс Муха разом з ювеліром Жоржем Фуке створили унікальну прикрасу: діадему з лілеями, зробленими із перлин. Альфонс Муха придумав й інші химерні прикраси для відомої акторки (серед найзнаменитіших — браслет «Медея») та намалював багато рекламних плакатів у стилі модерн до її п’єс. На одному з плакатів, присвяченому бенкету на честь Сари, що відбувся 1896 року, вона зображена в образі Мелісінди в діадемі з живими лілеями. Саме цей малюнок відтворено на стелі Квіткової кімнати в Шоколадному будинку.

На відміну від Сари Бернар, історичних відомостей про особистість Йозефа Бродманна (1763— 1848) збереглося дуже мало. Достеменно відомо лише те, що він не мав власних дітей, і тому у віці 65 років продав свою фортепіанну фабрику найкращому учневі, Ігнацу Безендорферу.

Тому описані в книзі зовнішність майстра, його вдача, манери, спосіб життя та душевні переживання — авторська вигадка. Утім немає сумнівів, що справжній Йозеф Бродманн останні 20 років життя сумував за своєю фабрикою. І, найімовірніше, любив пити каву в затишних віденських кав’ярнях.

Коли ви гулятимете мальовничими доріжками Маріїнського і Хрещатого парків, як і герої цієї книжки, побачите багато цікавого.

До речі, скульптура стареньких, що обійнялися, — це знаменитий пам’ятник «Вічній любові». Він присвячений італійцеві Луїджі та українці Мокрині. Історія цієї пари вражає. Юні Луїджі й Мокрина познайомилися та закохалися в 1943 році під час Другої світової війни в австрійському таборі для військовополонених. Через два роки війна їх розлучила. І тільки через 60 років Луїджі та Мокрина знову знайшли одне одного!

А ось декілька цікавих фактів про жабу-скарбничку: цей бронзовий пам’ятник з’явився недалеко від Музею води 2010 року. Дехто вважає його символом успіху і процвітання. Під своїми лапами жаба тримає великі монети різних країн світу. Її вага — більш ніж 6 тонн! У пам’ятнику є спеціальний резервуар, де накопичується дощова вода, тож інколи жаба починає «плюватися» . А чи дійсно вона може завалити грошима? . . Хто зна… Цікаво, чи вдасться вам знайти всі її приховані напівлюдські обличчя?..

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.