Серія «Книжкові мандри»

Художнє оформлення Олександра Семякіна

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Валерій Пузік

Макґі та Чорний дракон

© Валерій Пузік, 2021

© Семякін О. В., ілюстрації, 2021

© ТОВ «Видавництво АССА», 2022

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7995-38-7

Аннотація

Кілька століть тому на узбережжі Чорного моря виникла таємна організація «Філікі Етерія». Її учасники, потужні чорні маги, прагнули правити світом. І хоча тоді зло було зупинено, їхні послідовники отримали в спадок неабияку силу, що здатна стерти на порох будь-яке місто. Утім ця історія не про Темних. Вона — про відважних дітей, які одного дня прокинулися чарівниками. І така заплутана, що втратити зв’язок із реальністю можна будь-якої миті.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Минає тройка поле й ліс;

За вітром геть із-під коліс

Велика курява летить, —

Це пошта здалека біжить.

І день, і ніч поштар не спить,

Боїться сумку загубить;

Бо зна, що бережно листи

До міста треба довезти.

Не поспішай, поштарю мій!

Перги багато в сумці тій:

Сьогодні, завтра — все одно,

Аби б до рук дійшло воно!

Яків Щоголів, 1881

Якби хтось розповів мені цю історію раніше, то я, звісно, не повірив би, бо не люблю всілякого роду казочки для дітей та дорослих. Але тут річ у тому, що, так чи інакше, я був безпосереднім учасником усіх описаних нижче подій.

Знаєте, раніше я не вірив ні в магію, ні в чарівників, ні в драконів, тим паче в тих, що водяться в Чорному морі. Проживши на його узбережжі все життя, я бачив усіляке й чув чимало магічних історій, більше схожих на міфи та легенди. Проте ніколи — чуєте? — ніколи я не думав, що вони стануть реальністю.

Ця історія насправді розпочалася не в листопаді 2019 року, коли танкер «Делфі» сів на мілину на одеському пляжі, а на кілька століть раніше. Після поділу на Темних, Сірих та Білих. Під час діяльності у місті таємної організації магів «Філікі Етерія» у 1814–1821 роках.

Чим займалися вони?

Правильно, чорною магією!

Чого хотіли?

Правити світом!

Змогли?

Ні!

Чому?

Їх зупинили.

Проте у спадок їхні послідовники та нащадки отримали силу.

Справжню силу!

Ту, що може стерти з лиця землі будь-яке місто.

Силу, яку неможливо навіть описати словами…

Ця історія не про Темних, а про відважних дітей, які одного разу прокинулися чарівниками.

І я спробую її розповісти.

Хотілося б, звісно, про все по черзі. Але так не вийде.

Історія наскільки заплутана, що втратити зв’язок з реальністю дуже просто.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Найважливіша риса поштарів —

здатність швидко повертатися додому,

хай би куди їх занесло.

Макґі

— Термінова телеграма! — кричав маленький Макґі, біжучи поміж рядів бібліотечних книг. — Термінова телеграма! — вигукував він, коли бачив попереду перешкоду. — Розійдіться!

Зачувши голос поштаря, всі відступали врізнобіч, аби той добіг до поштарського ліфта й доставив повідомлення в кабінет Директора бібліотеки. О, так, це була найбільша бібліотека у світі: цілих сорок сім поверхів книг, чітко класифікованих за абеткою, кольорами обкладинки та змістом.

— Термінова телеграма!

Макґі скорочував шлях, маневруючи поміж стелажів.

На вигляд хлопчику років десять, не більше. Він одягнений у червону форму поштаря. На голові картуз, а з плеча звисає червона сумка. У руках дбайливо заклеєний і проштемпельований конверт.

Стрімголов пробігши біля рецепції бібліотеки, Макґі натиснув на чорну кнопку. Ліфтова шахта затріскотіла. Ліфт почав опускатися вниз. Тридцять шостий, тридцять п’ятий, тридцять четвертий… Ліфт рухався повільно, сигналізуючи про своє місцеперебування жовтими лампочками, що спалахували біля відповідних цифр: двадцять четвертий, двадцять третій… Макґі на мить глянув на конверт. Один зі штемпелів на ньому повідомляв:

Цілком таємно!

Хлопчик відвів погляд від конверта і знову глянув на лампочку, що засвітилася на цифрі вісімнадцять. Поштар не знаходив собі місця. Термінова телеграма, а ліфт так повільно опускається! «Треба, — міркув він, — щось змінювати в цій службі доставки. Може, перейти на електронну пошту? Це набагато швидше, до того ж не потрібно було б…» Але, раптом спало на думку, коли запрацює електронна пошта, то всіх поштарів звільнять. І що тоді робити?

Лампочка засвітилася на цифрі тринадцять. «Уже недовго чекати», — подумав Макґі. Відчув задуху, на чолі виступили крапельки поту, а спиною пробігли сироти — в конверті заворушилася телеграма, ніби перевернулася на інший бік.

— Довго ще? — запитав конверт.

Макґі перелякано глипнув на нього.

— Ліфт ось-ось відкриється. Він на… четвертому поверсі.

— Хм! — Конверт був невдоволений такою неквапливістю. — Термінова телеграма, а так довго…

— Я нічого не можу вдіяти.

— Нічого! — обурився конверт.

— Так!

— Ха, може, тоді краще повернути пташину доставку?

— Вони своїми дзьобами псують конверти.

— А! Так-так.

Ліфт відчинився, і Макґі зайшов усередину.

— Який поверх? — прошепотів ліфт.

— Сорок сьомий.

— Кабінет Директора?

— Саме так! — відповів Макґі, глянувши на конверт. — У мене термінова телеграма для нього, — вимовив хлопчик після паузи.

— Дуже термінова! — докинув конверт.

— Двері зачиняються, будьте обережні, — здригнувшись, вимовив ліфт, зі страшенним скрипом зачинив двері й став підніматися вгору. — Старий я! — додав. — Я би залюбки швидше, але вже не можу…

— Розумію! — промовив Макґі.

Конверт лише невдоволено зітхнув.

— А що там у телеграмі? Ти читав?

Хлопчик насупився:

— Перший пункт Кодексу поштарів говорить, що конверт може розкривати лише той, кому він адресований.

— І ніколи не хотілося дізнатися, що там?

— Ні! — відповів поштар. — А чому ти про це запитуєш?

Ліфт здригнувся:

— Цікаво просто!

— Ти краще піднімай нас угору, — буркнув конверт. — Телеграма термінова. Не можна гаяти жодної секунди, не те що хвилини.

— Я стараюся! — зітхнув ліфт.

— Краще старайся!

* * *

Директор бібліотеки стояв біля вікна й зачаровано дивився, як по той бік скла плаває зелена черепаха. Погода була дивовижна: десь співали птахи, повільно повзли хмари, схожі на бахканці попкорну, а сонце ласкаво усміхалося. Тут, на сорок сьомому поверсі, своя атмосфера. Це відділ див та легенд. Сюди мало кому дозволено заходити. Але з телеграмою… та ще й терміновою…

— Доброго дня! — вигукнув Макґі.

Директор бібліотеки озирнувся й кинув оком на малого: русявий сухоребрик, вбраний у червоне поштар.

— Чого тобі?

— Термінова телеграма, — промовив хлопчик.

— Так-так! — озвався конверт. — Термінова.

— Дай-но сюди!

Макґі простяг руку.

Директор бібліотеки взяв конверт й акуратно дістав телеграму: малесенький шматочок жовтого паперу з розкиданими по ньому літерами й десятками лисячих плям. Чоловік, надівши на ніс окуляри, сів на стілець та заповзявся уважно читати звістку. І що довше дивився, то більше хмурився. Макґі навіть здалося, що Директорове обличчя блідшало, наче вапно, яким мама раз на рік білить стіни їхнього будинку.

— Що там? — спантеличено запитав поштар, знаючи, що то не його діло, але чомусь… ну хто тягнув його за язика? Справжній поштар не повинен запитувати про зміст листів і телеграм, які він доставляє.

Директор бібліотеки зітхнув.

— Я перепрошую! — прошепотів Макґі. — Але чи могли б ви розписатись у формулярі про те, що отримали листа?

Чоловік хитнув головою й показав пальцем на місце перед собою.

— Клади на стіл.

Обережно ступаючи, поштар підійшов до столу й поклав формуляр.

— Де?

— Навпроти свого імені.

Директор умочив великий палець у чорнило й поставив свій відбиток у формуляр.

— Дякую! І до побачення!

— Стій! — промовив чоловік. — Мені потрібно написати відповідь. Можеш почекати?

Поштар ствердно кивнув.

— Це термінова телеграма.

Макґі знову кивнув.

— Зараз… секундочку… потрібно зібратися з думками…

Директор бібліотеки поклав телеграму на стіл і знову підійшов до вікна. Зелена черепаха далі безтурботно ширяла в повітрі. Чоловік скрушно зітхнув.

Макґі порушив Кодекс поштаря й мимохідь зиркнув на телеграму, що лежала на столі Директора. Там було написано:

Чорний дракон знищив Одесу.
Хранителі та чарівники під куполом.
Орест зник. Одеська кіностудія згоріла.
Потрібна допомога.
Підпис: Ларус.

У Макґі від здивування округлились очі. «Чорний дракон повернувся!», — лунало в голові. «Чорний дракон повернувся! — повторював собі подумки. — Чорний дракон знищив… Він прийде й сюди…»

Директор бібліотеки зітхнув:

— Телеграма Ключнику.

Поштар кивнув.

Директор нахилився над столом і написав:

Ключ від годинника віддаси

Директор глянув на малого:

— Як тебе звуть?

— Макґі.

Ключ від годинника віддаси
поштареві Макґі.
Підпис: Директор бібліотеки.

Склавши вдвоє папірець, поклав його до конверта.

— Тримай! — подав його хлопчикові. — Ключник дасть тобі одну річ у чорній коробці. Її потрібно берегти та сьогодні до опівночі доставити за адресою… — Директор заповзявся гортати сторінки у своєму нотатнику. — Де ж та адреса? Була ж тут… А… Знайшов! Черепаховий острів, двадцять три. Запам’ятав?

Макґі кивнув.

— Черепаховий острів, двадцять три, — повторив він.

— Так! Тепер усе залежить від тебе. Що швидше ти доставиш ключ, ой, тобто річ — то краще. Пам’ятай це!

Макґі кивнув.

— І припини кивати! Ніби робот якийсь.

— Так, пане Директоре.

— Вільний.

— Дякую!

— Тобі дякую! — відповів чоловік, добродушно усміхнувшись.

Поштар вийшов з кабінету й стрімголов побіг коридором до ліфта.

— Що там? — запитав ліфт, коли хлопчисько увійшов усередину.

— Чорний дракон повернувся.

— Ой! — зойкнув ліфт і, зачинивши дверцята, поповз на перший поверх. Після недовгої мовчанки, прошепотів: — Макґі, краще б ти мені цього не розповідав.

Хлопець здивувався:

— Чому?

— Миші, — скрипнув ліфт. — Вони все чують і рознесуть новину околицями міста. І всі… розумієш, усі будуть знати про…

— Але ти запитав!

Ліфт зітхнув:

— І то правда.

Усю дорогу на перший поверх вони мовчали.

* * *

Тим часом Директор бібліотеки зняв слухавку з телефонного апарата й приклав її до вуха.

— Мієчко, з’єднай мене з Годинникарем.

— Хвилиночку! — відповіла та.

Дроти загули, і вже за мить почулися гудки.

— Алло! — відповів по той бік чоловічий голос. — Слухаю вас, пане Директоре.

— Я отримав телеграму, — відповів чоловік і прочитав її вголос.

Годинникар певний час мовчав, обмірковуючи почуте. В слухавці чулося його розмірене дихання. Зрештою, мовив:

— Потрібен ключ.

— Макґі вже йде за ним.

— Добре! — коротко відповів Годинникар. — Сподіваюся, ми встигнемо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ключник жив у підвалі на мінус четвертому поверсі будівлі бібліотеки. Якщо додати до сорока семи поверхів ті, що розташовані під землею, вийде, мабуть, ціла сотня. Але чому їх називають мінусовими, Макґі не розумів.

Потрібен пропуск, думав він. Туди так просто не потрапиш. Ключник узагалі дивний персонаж. Подейкують, у нього є ключ від кожної історії, що зберігається в бібліотеці. І головне — від годинника, що, за легендою, може повертати час назад.

«Якщо Директор бібліотеки мимохіть назвав “річ” ключем, значить, Ключник дасть його мені», — міркував собі Макґі. — Невже вони хочуть цим ключем зупинити Чорного дракона? Але як?»

Поштар підійшов на рецепцію:

— Доброго дня!

— Слухаю! — вимовила висока худорлява жінка в чорному службовому одязі. Вона дивилася на Макґі згори вниз. На бейджику значилося: «Халла».

Хлопець прошепотів:

— Мені потрібно до Ключника…

— І?..

— У мене термінова телеграма від Директора.

Жінка недовірливо глянула на руку Макґі, яку той підніс догори, щоб продемонструвати конверт.

— Так-так, це правда! — підтвердив конверт.

— Телеграма для Ключника, — уточнив Макґі. — Справа термінова.

Халла зітхнула.

— Хвилиночку.

Жінка взяла дзвіночок: дзень-дзень, дзень-дзень. За мить біля поштаря стояв охоронець Глиняні Ноги.

— Халло, я слухаю, — мовив той.

— Проведи Макґі до дверей мінус четвертого поверху. У нього термінова справа.

Глиняні Ноги кивнув до Халли й сказав хлопчикові:

— Іди за мною. Сюди…

Звернувши у вузький коридор одразу за рецепцією, вони повільно попрямували вздовж тьмяних ліхтарів.

На стінах висіли портрети видатних Чарівників та Хранителів, а за склом на спеціальних полицях стояли книги з життєписами чародіїв. Макґі помітив, що деякі портрети стежать поглядом за мовчазним пересуванням хлопця та охоронця, ніби живі.

Глиняні Ноги йшов попереду, Макґі — за ним. Конверт у руці поштаря тремтів. Спускаючись сходами, вони не вимовили ані слова. Макґі хотів був порушити цю незручну тишу, проте Глиняні Ноги зупинив його, приклавши вказівний палець до вуст: тс-с-с! Так і йшли, аж до дверей, розташованих в кінці коридору.

Тут Глиняні Ноги зупинився й сказав:

— Макґі, ці стіни мають вуха, тому краще нічого не говорити.

Хлопець кивнув, а охоронець своєю важкою здоровезною рукою взявся за дверну ручку. Зі страшенним скрипом двері відчинилися.

Макґі та Глиняні Ноги зайшли у велетенську залу.

— Тут треба почекати, — мовив охоронець.

Поштар кивнув. Конверт у його руці й далі тремтів.

Вони стояли посеред круглої кімнати з книжковими стелажами — ті були скрізь, навіть на дверях. Книжки освітлювалися спеціальними маленькими ліхтарями, рівномірно розміщеними на полицях, а на корінцях деяких томів виднілися дверцята. На перший погляд — звичайні дверцята, тиснені на шкірі. Але придивишся: скло та ручки — справжні, навіть фактура — дерево. Це неабияк дивувало.

Підійшовши до однієї з полиць, Макґі прошепотів:

— Ніби справжні!

Глиняні Ноги промовчав.

Хлопець продовжував уважно розглядати полиці, помітивши наклейки на корінцях, дуже схожі на таблички з назвами вулиць. Усі пронумеровані: 2-а, 2-б, 6 — з одного боку, 1, 3-а, 7 — з другого.

Поштар підійшов ближче і, нахилившись, побачив через віконце на корінці, що всередині хтось є. Той хтось помітив Макґі й сховався.

— Кхе-кхе! — З-за стосика книжок показався невеличкий дивний звір із круглими очима та вусиками, що стирчали врізнобіч. — Хлопець здригнувся й укляк на місці. — У якій справі? — серйозно запитав звір.

Він був одягнений у поношений одяг, на носі викрашалися окуляри в товстій чорній оправі.

— До Ключника, — промовив Глиняні Ноги.

— Телеграма, — уточнив Макґі.

— Віддайте мені, пізніше передам. У Ключника купа роботи. — Звір стрибнув на підлогу й підбіг до хлопця.

Одним рухом поштар сховав листа за спиною.

— Ні!

— Я передам! — звір пильно дивився в очі Макґі.

Хлопець похитав головою:

— Ні. З рук у руки.

— Тоді вам доведеться чекати вічність, — єхидно усміхнувшись, сказав звір.

— А можна поцікавитись, як вас звати? — запитав Глиняні Ноги.

— Я помічник. — Пауза. — Просто помічник.

— Це ім’я?

— Це посада. — Звір поправив окуляри, що трохи сповзли з носа.

— Мені здається, — зауважив Глиняні Ноги, — що це не так.

— Хочете сказати, що я брешу? — насупився звір.

— І схожі ви на гризуна, — спокійно додав Глиняні Ноги.

— Ще скажи, на мишу! — вигукнув звір.

— Саме так, на мишу, — підсумував Глиняні Ноги.

Його співрозмовник усміхнувся:

— Залиште телеграму, я передам Ключнику.

— Не можу! — промовив Макґі. — Кодекс поштарів. Розумієте?

— Ні, не розумію! — прошипів звір, зиркнувши на хлопця. — Віддай і йди собі від гріха подалі.

— Я мушу передати телеграму! — сказав Макґі.

— Та чому ж ти такий упертий? — обурився звір.

— Я просто виконую свою роботу. І ви, будь ласка, теж виконуйте свою.

Звір глянув на охоронця.

— Ну-ну. Ой, як йому це не сподобається… — Глиняні Ноги трохи занепокоївся. — Мабуть, одного охоронця сьогодні виженуть з роботи.

— Не виженуть… — втрутився Макґі.

— І поштаря теж виженуть.

— ЧОРНИЙ ДРАКОН! — незрозуміло чому вигукнув хлопець.

Відлуння покотилося круглим залом.

ЧОР       НИЙ

ДРА         КОН     КОН  КОН

Сторінки книг зашелестіли, а відтак зазвучали тихі голоси:

— Він уже тут?

— Здається, його не зупинити.

— Телеграма.

— Вона пояснить.

— Ключник!

— Іди сюди.

— Термінова телеграма.

Книги передавали інформацію від полиці до полиці. Ліхтарі, що освітлювали їх, миготіли.

Макґі здалося, що світло несло почуте все далі й далі, ніби телефонні дроти — голос. А потім воно подалось у дальній кут залу, до потаємного ходу.

— Ну чого ти кричиш? — озвався звір, дивлячись на поштаря. — Усіх наполохав. Що в тій телеграмі?

— Не знаю.

— І ти не читав?

— Ні!

— Дивно.

— Ключник! — покотився шепіт сторінками книг.

— Іде!

— Іде!

— Що там? — почувся голос Ключника, а потім його важка хода: шурх-шурх, шурх-шурх ногами.

Макґі та Глиняні Ноги озирнулися, а звір тим часом зник. Просто раз — і щез, ніби й не було.

Полиці з книгами прочинилися, наче двері, й перед поштарем та охоронцем, спираючись на палицю, з’явився Ключник. Старий, зібганий дідуган у сірому капелюсі, довгій, кольору мішковини, сорочці та чорних штанях.

— У вас спина болить? — співчутливо запитав поштар.

— Грижі, — відповів Ключник, махнувши рукою. — То що там?

— Ось! — Макґі протягнув конверта, відтак додав: — Я вмію… Вправити на місце. Хрусь-хрусь! — і не болить.

— Грижі на місце? — не відводячи очей від конверта, запитав Ключник.

— Ну, принаймні поправити, аби не боліло.

Старий усміхнувся:

— Ти ж лише поштар.

— Мене дід навчив.

Ключник відкрив конверта, дістав телеграму і прочитав:

Ключ від годинника віддаси
поштареві Макґі.
Підпис: Директор бібліотеки.

— Як, кажеш, тебе звуть?

— Макґі.

Чоловік дістав із кишені штанів зв’язку ключів, зняв один і сказав:

— Ось цей. Бери.

— Дякую! — Макґі взяв ключа, пильно розглядаючи його: червоно-чорний, з блискучими сталевими проділками. Такий дивний…

— Занеси його Годинникареві, — майже без емоцій сказав Ключник.

Поштар кивнув і поклав ключа до конверта.

— Я хотів би запитати… — Глиняні Ноги нарешті спромігся втамувати свою цікавість. — А що це за звір у вас такий, що називає себе помічником? Я Глиняні Ноги зі служби охорони бібліотеки. Мені треба знати.

— Та звичайна миша, — сказав Ключник. — Тільки одягнена в людський одяг. І не помічник вона мені.

— А що вона тоді тут робить?

— Тиняється без діла. Інколи псує книжки — гризе їх.

— Її потрібно заарештувати? — суворо запитав Глиняні Ноги.

— Хай гризе. Значних збитків не спричинить.

— Але ж миша… у бібліотеці. Вона хотіла нас обдурити й забрати телеграму.

Ключник зітхнув:

— Не чіпай, я розберусь.

Охоронець насупився:

— Ну й нехай.

Макґі витягнув із сумки аркуш паперу.

— Мені потрібен ваш підпис.

— Хвилиночку.

Ключник дістав із кишені чорнильницю й капнув собі на палець.

— Де ставити?

— Навпроти свого імені.

— Ось так! — чоловік поставив відбиток свого пальця на формулярі, й поштар миттю поклав його в сумку.

— А тепер сядьте, я все зроблю. Сорок секунд, — промовив Макґі.

Ключник глянув на хлопця.

— Добре, добре! — зітхнув і сів на стілець.

— Руки за голову…

Той виконав.

— …і зімкніть їх у замок.

Зімкнув.

— Лікті вперед, і потягніться…

Макґі поклав свою руку на голову Ключника, і той відчув тепло, якого раніше не було. Долоня поштаря здавалося наелектризованою.

ХРУСЬ-ХРУСЬ!

Хлопець натиснув рукою поміж лопаток. І ще раз:

ХРУСЬ-ХРУСЬ!

На мить Ключник замислився, чи справді Макґі має бути поштарем, і чому він наділений такою сильною енергетикою. Він, думав Ключник, міг би бути чарівником, а не поштарем. Чи знає він про свою силу?

— Давно воно у вас? — запитав хлопець.

— Уже декілька місяців, — відповів Ключник.

— Зараз буде краще, — усміхнувся. І знову: ХРУСЬ-ХРУСЬ! — Здається, все. Спробуйте підвестися.

Ключник встав і вирівнявся.

— Я ж казав, — усміхнувся Макґі.

— Дійсно краще… А твій дід ким був? — чоловік зацікавлено роздивлявся хлопця. — Добре навчив.

За три сотні років, що він працює в бібліотеці, Ключник мав змогу спілкуватися з купою відвідувачів: юнаками та дівчатами, Чарівниками та Хранителями, Феями та Гномами, але жоден із них не мав такої потужної енергетики, як Макґі. Здавалося б, поштар з діда-прадіда, а сили — хоч ліс голими руками викорчовуй. Звісно, тут ідеться про магію… Ключник дивився на хлопця й не міг збагнути, що той робить у цьому місці.

— Мій дід Макґі був поштарем, — промовив хлопець.

— І ти поштар, і дід поштар.

— І батько.

— І мати?

— Бабуня й мама теж працюють у поштовій службі.

— Ого!

— Ми пишаємося своєю роботою.

— Не сумніваюсь, — усміхнувся Ключник.

— Про нас навіть пісня є.

Хлопець заспівав:

— Минає тройка поле й ліс;

За вітром геть із-під коліс

Велика курява летить, —

Це пошта здалека біжить.

І день, і ніч поштар не спить,

Боїться сумку загубить;

Бо зна, що бережно листи

До міста треба довезти.

Ключник спитав:

— А продовження знаєш?

— Ні!

— Не поспішай, поштарю мій!

Перги багато в сумці тій:

Сьогодні, завтра — все одно,

Аби б до рук дійшло воно! — якось так. Там ще продовження є, але, мабуть, не варто тобі його знати.

— Чому?

— Поганий знак. — Пауза. — А поки що… Хотів поцікавитися… звідки ти дізнався про Чорного дракона?

Макґі опустив погляд на підлогу.

— Мені соромно. Я порушив Кодекс поштарів і випадково прочитав телеграму, що була адресована Директору бібліотеки, коли та лежала в нього на столі.

Ключник зітхнув:

— За таке можуть і покарати.

— Еге ж! — погодився поштар.

— Але хто про це розповість Департаменту поштарів? Може, ти, Глиняні Ноги?

Охоронець ніби прокинувся, увесь цей час стоячи нерухомо і дивлячись в одну точку на стіні.

— Я? — вигукнув Глиняні Ноги. — Я — ні! Хороший малий. Нащо йому шкодити.

— Може, ти, мишо? — Ключник зиркнув на стіс книжок.

— Ні! — почувся голос гризуна.

— Чи ти, Макґі, розкажеш?

— Я вже все розповів.

— Кому? — в один голос вигукнули і Ключник, і Глиняні Ноги, і миша.

— Ліфтові.

Ключник усміхнувся:

— Ну, тоді про Чорного дракона знають уже всі. — Він умить пожвавішав. — Щось ми тут розбазікалися. Макґі, ти ключ отримав?

— Так!

— Знаєш дорогу до Годинникаря?

— Не зовсім.

— Я тобі покажу. Ходи за мною.

— Прощавай, Глиняні Ноги, — махнув рукою поштар.

— Бувай! — кивнув у відповідь охоронець.

— Ходімо-ходімо.

Ключник провів Макґі до дверей у кінці коридору.

— Далі підеш сам, — зупинившись, сказав він.

— Я звик.

— Не сумніваюся.

— Найважливіша риса поштарів — здатність швидко повертатися додому, хай би куди їх занесло.

— Це вміння тобі знадобиться. — Ключник глянув на Макґі. — Запам’ятай: ГОЛОВНЕ — ВІРИТИ! Ти, мабуть, ще не зрозумів, що майбутнє всіх книг та всіх, хто працює у бібліотеці, — моє, Глиняних Ніг, ба навіть тих, про чиє існування нам не відомо, — зараз залежить виключно від тебе. Ти відчиниш двері, й життя зміниться назавжди.

— Я лише поштар.

— Але ключ у тебе. Від цієї миті все тільки починається. Прошу… — Ключник зробив жест рукою, ніби запрошуючи Макґі. — Це найкоротший шлях до кінцевого адресата.

Поштар відчинив двері:

— До побачення!

Ключник усміхнувся:

— Неодмінно!

І Макґі зник за дверима.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли двері зачинилися, Макґі опинився в цілковитій темряві. Якусь хвилю хлопець стояв і думав, що його очі ось-ось звикнуть, але цього не сталося.

Поштар прошепотів:

— Є тут хтось?

У відповідь лише відлуння:

Є-Є-Є…

…ХТОСЬ…

…ТУТ?

Воно звучало з різних куточків темряви.

ТУТ…    УТ…  УТ…

— Ключник? — уже голосніше промовив Макґі.

КЛЮЧНИК…

НИК…

НИК…

Макґі запанікував. Обернувшись у темряві, він намацав двері. Але, відчинивши їх, нічого не знайшов. Навколо не було анічогісінько. Геть нічого.

— Хто тут?

…ТУТ    …ТУТ

— Це вже не смішно!

…СМІШНО  …СМІШНО

Макґі згадав, що в сумці є ліхтарик. Він швиденько намацав його та натиснув кнопку.

Ліхтарик освітив шматок цегляної кладки під ногами, на якій поштар помітив стрілки. Він обережно ступив крок.

Ще один.

І ще…

Серце несамовито гупало в грудній клітці. Рука з ліхтариком умить спітніла, а спиною пробіглися дрижаки.

Макґі пішов за стрілками. Було чути, як десь крапає вода. Одноманітний ритм: крап! крап! крап! До того ж, що далі він проходив, то чіткіше чулося цокання годинника. Макґі світив собі під ноги й крокував, аж поки стрілки не вперлися в напис:

СТІЙ!

Хлопець зупинився.

«Це найдивніше, що зі мною бодай колись відбувалося», — подумав він.

— Звикай! — пролунало десь поза спиною.

Макґі перелякано ляснув світлом ліхтарика навколо, але нікого не побачив.

— Хто тут?

— Я.

Поштар почув шурхотіння. Посвітивши на стіни, побачив, як угору здіймається пил. Хлопець відступив назад, аж тут перед ним спалахнула яскрава цятка світла. Поступово розростаючись, вона набула форми квітки, яка розкривалася просто на очах.

— Проходь! — прозвучав голос. — Чув, ти маєш для мене телеграму?

— Т-т-так! — невпевнено прошепотів Макґі.

— Не соромся. Проходь!

Поштар зайшов усередину.

Бутон квітки за ним закрився.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Я Ленар. Годинникар. — Перед поштарем стояв низенький чоловік. — Давай, що там у тебе? — Він нетерпляче простягнув руку.

Макґі дістав із сумки конверт.

— Ось!

Лише тепер хлопець зрозумів, де опинився. Майстерня Ленара. Тут купа столів із кресленнями, полиці заставлені книгами та різними механізмами.

— Я з радістю пригостив би тебе чаєм чи компотом, але нічого немає, — байдуже промовив Ленар, розкриваючи конверта. — Ключ?

Макґі кивнув.

Годинникар зітхнув.

— Усе повторюється, — прошепотів він. — Тут має бути напис. — Ленар надів на носа окуляри з товстими лінзами. — Напис… — повторив чоловік, пильно розглядаючи ключа. — Але де він? — Ленар обережно провів пальцями по одній стороні, потім — по другій. — Його немає. — Чоловік глянув на Макґі. — Ти повинен знати це… — вимовив він і замовк.

На деякий час запала тиша.

— Що знати? — порушивши мовчанку, невпевнено вимовив поштар.

— Знати, що історія циклічна й усе це вже відбувалося раніше. — Ленар повернувся до столу, ступив кілька кроків, зупинився, глянувши на Макґі через ліве плече. — Не стій там, проходь, тобі треба відпочити перед дорогою.

— Ще одна телеграма?

— Ні! — Годинникар усміхнувся. — Усе набагато складніше. Ти, Макґі, щойно пройшов крізь Кротову нору. Знаєш, що це таке?

Поштар похитав головою:

— Ні.

— Кротова нора створена для миттєвого переміщення між вимірами на величезні відстані. Це своєрідна машина часу, що з’єднує різні ділянки простору-часу.

Хлопець насупився.

— Не розумію.

— Ти тут, щоб змінити хід історії. Сідай!

Ленар вказав рукою на стілець біля столу.

Макґі сів.

— Чорний дракон, про якого ти вже знаєш, народився саме в такій Кротовій норі. Він загублений, розумієш?

— Не зовсім.

— Ключ, який ти приніс, має допомогти помістити його під купол.

— Вибачте, а до чого тут я?

— Ти поштар? — запитав Ленар.

— Так!

Годинникар підійшов до полиці з книгами.

— Де ж вона? — повів рукою вздовж корінців. — А! Ось, ось вона! — витягнув грубий том, на обкладинці якого було написано великими літерами:

ПРОРОЦТВО
ПРО ЧОРНОГО ДРАКОНА

І навмання розгорнув книгу. Щось пошепки прочитав, а потім знову глянув на Макґі.

— Отже, все правильно, — озвався Ленар, глянувши на хлопця, — це має зробити поштар… Макґі, — й широко усміхнувся, майже на всі тридцять два зуби. — Тобто ти!

— Ой! — озвався конверт. — Хлопче, здається, ми втрапили в халепу.

— «Найважливіша риса поштарів — здатність швидко повертатися додому, хай би куди їх занесло» — здається, ти так казав?

Макґі кивнув.

— І припини кивати. Ніби робот якийсь.

— Так, пане Годинникарю.

— Мене звуть Ленар. Я Ленар. Запам’ятай!

— Так, пане Ленаре.

* * *

Раптом пролунав телефонний дзвінок.

— Алло! — підняв слухавку годинникар. — Слухаю.

Це був Ключник.

— Де він? — запитав настільки гучно, що почув навіть Макґі.

— Тут, — чоловік звів погляд на поштаря, — сидить на стільці. Хай трохи відпочине перед дорогою. Напоїв би його чаєм чи компотом, але в мене немає.

— Отже, пройшов.

— Так, пройшов. — Ленар усміхнувся. — Хто б міг подумати, що якийсь поштар…

— Кротова нора прийняла його…

— …ніби свого, — підхопив годинникар.

— Добре, що все виходить. Тримай мене в курсі.

— Звісно! — Ленар поклав слухавку.

Макґі пильно дивився на нього.

— Ви маєте мені все розповісти.

— «Всього» ніхто не знає. — Годинникар спробував добродушно всміхнутися, проте на його обличчі застигла дивна гримаса, а очі якось химерно засяяли. — Навіть якщо спробую, на це піде багато часу, а в нас його просто немає. Ходімо! Ми зробимо все як слід.

— А якщо я відмовлюсь?

— Ти? Ні! Ти не відмовишся.

— Звідки така впевненість?

— На такий випадок у мене є для тебе сюрприз. У шухляді стола. Бери.

— Я просто хочу знати, що тут відбувається!

— Ми рятуємо світ. І не один. Ти ще вагаєшся? — Ленар дивився в очі Макґі. — У шухляді стола. Для тебе, друже. З майбутнього.

Макґі обережно відсунув шухляду й побачив маленьку чорну скриньку.

— Це він, сюрприз?

— Бери-бери!

Макґі взяв скриньку, що помістилася на долоні його руки.

— Її ще ніхто не відкривав. Ніхто й ніколи. Вона, судячи з усього, чекала на тебе, упертого поштаря Макґі. — Ленар знову кинувся до книги «Пророцтво про Чорного дракона» й почав її гортати. — Має бути, має бути… Десь тут… Сторінка 345. Запис для Макґі. Підкреслено: «Читати вголос». — Годинникар зачитав: — «Поштар має натиснути на коло, яке саме в цю мить з’явиться на скриньці»…

Погляд Макґі був намертво прикутий до скриньки.

— Просто натиснути! Я не розумію. Що за фокуси?

— «…після цього його життя зміниться, — продовжував читати Ленар. — І твоє життя, Ленаре, теж зміниться. Ключ має зупинити час».

Скринька позвала:

— Макґі, час іде.

ТІК-ТАК.

ТІК-ТАК.

ТІК-ТАК.

Хлопець глянув на годинникаря:

— Ви чуєте?

Проте Ленар продовжував читати слова з книги пророцтв:

— «Усе відбувається так, як має».

— Час іде…

ТІК-ТАК.

ТІК-ТАК.

На скриньці з’явилася жовта цятка. Форми кола вона ще не мала.

— Краще постав скриньку на стіл і, хай би що сталося, у жодному разі не штовхай її. І, борони Боже, не кидай.

— Не розумію.

— Зараз усе, що ти знаєш про наш світ, перевернеться з ніг на голову.

Ленар посміхнувся й знову глянув у книгу пророцтв, перегорнувши сторінки. Провів пальцем по одній, потім — по іншій. Тим часом Макґі обережно поставив скриньку на стіл. Цятка змінювала колір: ставала то жовтою, то зеленою, а місцями кольори змішувалися, перетікали один в один — от зараз виблиснуло синім.

Поштар зачаровано спостерігав за цим дійством. Ні, він і раніше бачив, як змішуються кольори. Хлопець і сам, бувало, малював, але на скриньці, саме в цих цятках щось пульсувало різноманітними відтінками та напівтонами. Щось живе. І від цього у Макґі виникло таке дивне відчуття… Не страх і не здивування. Мабуть, прийняття.

Ленар знову зачитав уголос:

— «Макґі, коли все стане білим, ти можеш зазирнути в скриньку».

Хлопець зітхнув. На лобі виступи краплини поту. Його кидало то в жар, то в холод.

— Я… — ледь чутно промовив, — я не знаю, чи хочу цього…

Потроху на скриньці формувалося коло.

— Відкрий, а потім вирішиш.

І коли коло стало білим, Макґі торкнувся до нього вказівним пальцем.

Усередині скриньки щось затріскотіло, а за мить кришка відкинулася. Ленар завмер, пильно дивлячись на хлопця. Поштар поволі нахилився.

ТИША.

Макґі побачив… себе в мініатюрі, у цій самій кімнаті, за цим самим столом. Він бачив хлопця, що нахилився над маленькою чорною скринькою, хлопця, що дивиться в чорну маленьку скриньку, де сидить Макґі й дивиться в чорну маленьку скриньку і… і… і… і так без кінця й краю…

У якийсь момент Макґі відчув, що й на нього хтось дивиться. Він звів погляд угору й побачив себе, своє обличчя, очі, які дивляться згори вниз саме на нього…

— Але…

Слова зникали.

Думки бісером розсипалися підлогою.

— Як? Не розумію…

Скринька затріщала й кришка повільно зачинилася.

Макґі не рухався. Він просто сидів мовчки.

— Світ, у якому ми живемо, існує за своїми законами. Уяви собі: він може поміститися в цю скриньку, а ключ, котрий ти приніс, відчиняє двері, що ведуть далеко за його межі. Зараз ти бачив лише «вікно». Ти, Макґі, побачив, як усе працює. І, хочу сказати, це спрощена версія. Телеграма, яку ти прочитав у кабінеті Директора, це не просто: «ЧОРНИЙ ДРАКОН ЗНИЩИВ ОДЕСУ. ХРАНИТЕЛІ ТА ЧАРІВНИКИ ПІД КУПОЛОМ. ОРЕСТ ЗНИК. ОДЕСЬКА КІНОСТУДІЯ ЗГОРІЛА. ПОТРІБНА ДОПОМОГА. ПІДПИС: ЛАРУС». Ні! Це знак, що межа між світами стирається. І стирається надзвичайно швидко. Часу дуже мало. Чорний дракон — лише вісник того, що наближається ЩОСЬ, і те ЩОСЬ змінить устрій всіх світів. На добре чи ні — це ВЕЛИКЕ ПИТАННЯ. Якби відповідь лежала на поверхні, ми б її вже знали. Потрібно зупинити час. Є речі, до яких ми не готові, та лише від нас залежить, у якому світі житимемо далі. Ключ, який ти сьогодні доставив, належить тобі. Бери…

* * *

Тим часом у кабінеті Директора бібліотеки тривала нарада членів трьох гільдій: Чарівників, Магів та Хранителів.

Їхні голоси перекрикували один одного:

— У більшості з обраних немає жодної мотивації!

— Вони, хай би як дивно це звучало, діти, що перебувають за певних обставин — та й годі!

— Ця історія висмикує їх зі звичних декорацій та ритмів життя. Звісно, виникають запитання: чи впораються вони? Це перше. А друге: чому саме ці діти мають діяти? І головне — як? Розумієте, про що я?

— Але дракон реальний.

— І не один.

— Скільки їх там?

— Два? Три? Чотири? Хтось це знає?

Відтак запанувала тривала тиша.

— Я одного не можу збагнути… чому для виконання місії обираються діти, які до магії не мають жодного стосунку? І чому Гільдія чарівників мовчить із цього приводу? Ми створили не одну школу, шукаємо найбільш талановитих і здібних до магії, навчаємо їх, а книга обирає геть інших і не дотичних до чаклунства дітей.

— У них є сила.

— Нехай так. Добре! Тоді виникає логічне запитання, думаю, воно непокоїть усіх присутніх: чому ці діти не навчаються в наших школах?

— Ми можемо програти цю битву.

З кожним новим словом присутні в кабінеті вибухали емоціями.

— Я не розумію, просто не розумію.

— Коли книга з’явилася в Книгарні чарівників?

— Від її заснування.

— Ніхто, якщо мені не зраджує пам’ять, не бачив її. А серед відвідувачів були чи не найкращі випускники наших шкіл. Чарівники з діда-прадіда: в шостому, в десятому коліні чарівники. Чому вони не бачили її?

— Питання в іншому: чому книга їх не обрала?

— Ха!

— Так-так. Отже, в школах щось не так. І наші скаути щось прогледіли.

— Я заперечую!

Директор бібліотеки лише спостерігав за словесною перепалкою членів гільдій, стоячи осторонь біля вікна. За його спиною в повітрі, як і раніше, плавала зелена черепаха.

— Що стосовно всього цього думають у відділі див та легенд? І це вже запитання до Директора бібліотеки.

Він, зітхнувши, підійшов до столу й спокійно мовив:

— Я знаю лише одне: поштар Макґі зараз у Ленара. І він пройшов крізь Кротову нору.

Члени гільдій перезирнулися.

Запала чергова мовчанка, але тривала вона недовго.

Хтось стиха промовив:

— Але як?

Директор бібліотеки відповів:

— Макґі просто взяв і відчинив двері.

— Просто?

— Так!

— Цього не може бути.

— Хочете вірте, хочете ні, але він пройшов крізь Кротову нору.

— То він у Ленара?

— Так! Ключник повідомив, що поштар Макґі зараз у нього.

— Але як таке можливо?

— Що ж це коїться? — обурився представник Гільдії магів. — Це підриває всі магічні засади.

Директор бібліотеки усміхнувся:

— Мабуть, нову історію світу напишуть звичайні діти.

— А хто сказав, що він звичайна дитина?  — прозвучав чийсь голос у глибині кабінету.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Макґі стояв перед годинником із нерухомим механізмом, утричі більшим за нього. На поверхні однієї з пластин, просто над шестернею зі спусковим механізмом, викрашався напис:

Чорне море
П’єтро Весконте
рік 1318

Погляд Макґі ковзнув униз, і хлопець побачив вирізьблений квадрат.

Лінії, точки, підписи, контури берегів Чорного та Азовського морів.

— Це портолáн, високоточна навігаційна морська мапа, — сказав Ленар. — І їй уже понад сім століть.

Макґі уважно розглядав її.

— Бачиш, там є сітка румбів для шістнадцяти основних напрямків. На виготовлених дещо пізніше портоланах їх тридцять два. Але на цю П’єтро Весконте наніс, на жаль, лише шістнадцять… Завдяки годиннику, що стоїть перед тобою, ми можемо переміститися в межах цих шістнадцяти напрямків у будь-яку точку Чорного моря. В часі — теж.

Трохи помовчавши, годинникар повів далі:

— Усього цих напрямків тридцять три. Шістнадцять — на портолані Весконте, шістнадцять нам не відомі, а тридцять третій — це напрямок Чорного дракона…

Макґі схвильовано розглядав малюнок, у правому нижньому куті якого був зображений дракон: лапи, крило, хвіст…

— Ось голова та вогонь… — тремтячим голосом промовив Макґі. — Це і є Чорний дракон?

Ленар, що стояв у поштаря за спиною, прошепотів:

— Так!

Хлопець повільно обернувся й глянув на годинникаря.

— І що пишуть про цей момент у твоїй книзі пророцтв?

Ленар зітхнув.

— Я тобі покажу, — відповів і розгорнув книгу.

— А далі?

— Далі… чисті сторінки.

Ленар на мить замовк.

— І… — продовжив він після паузи. — У нас ще є телеграма від Ларуса, яку ти прочитав у кабінеті Директора.

— Не слухай його! — втрутився в розмову конверт, який до цього моменту зберігав мовачання. — Нам потрібно розносити пошту, а не слухати дуже…

Голос конверта був збуджений, слова губилися:

— …дуже дивні…

Він ніби задихався:

— …історії.

Коротка пауза, і конверт повів далі:

— Ми віддали тобі ключа, Ленаре? Так, віддали. То досить забивати голову Макґі. Нам уже час. — Конверт забився в поштарській сумці. — Макґі, ходімо!

Проте поштар і далі стояв перед годинником.

— Макґі?

Здавалося, хлопець його не чув.

— Макґі, тільки не кажи мені, що ти йому повірив!

Хлопець мовчав.

— Макґі, у нас купа роботи. Нам потрібно… у нас може… бути… якась… якесь… термінове завдання. Нам потрібно повертатися. Макґі, чуєш мене?

Пауза.

— Макґі?

Поштар розглядав портолан.

Якоїсь миті йому навіть здалося, що він почув крик пташки, рипіння палуби та шум морського прибою. Усі ці звуки ледь чутно лунали з різьблення. І, можливо, ніхто, крім Макґі, того не чув.

А потім пролунав протяжний звук маяка.

— Ви чули? — прошепотів хлопець.

На що Ленар вигукнув:

— Дивись!

Контур берега повільно змінювався. Поштар ступив крок до мапи й відчув солоний присмак повітря.

— Макґі, — вів далі конверт, — мені це вкрай не подобається. Чуєш? Облиш усе. Просто облиш…

— Та замовкни вже… — не витримав поштар.

Конверт затих.

Макґі дивився на мапу — на ній з’являлися чорні плями.

Одна.

Друга.

Третя.

Плями спочатку були маленькі, а потім розросталися вздовж берегової лінії портолану. Узбережжя окреслювалось чіткіше. Лінії та слова поблискували золотистим сяйвом.

В якусь мить Макґі почув шепотіння:

— Ключ, — лише одне слово. — Ключ, — повторилося знову.

КЛЮЧ

Хлопчик відчув теплу поверхню ключа у своїй долоні. Той випромінював незвичну енергію, що повільно розповзалася пальцями, м’язами та піднімалася до ліктя, а потім плеча.

КЛЮ-Ю-ЮЧ!

— Речі обирають нас… — прошепотів Ленар. — Світ магії дивний. На твоєму місці хотіли б опинитися сотні, а, може, й тисячі учнів та випускників шкіл магії, але годинник і ключ обрали тебе.

Слова Ленара проникали в голову Макґі. Він розглядав портолан, і той оживав: обрис Чорного моря змінювався, вимальовувалися синьо-зелені кольори хвиль. Макґі побачив хмари, що височіли над ним. Кораблі, що плинули його поверхнею. Відчув вітер і холоднечу. Чув, як там вирує життя.

Хлопець провалювався в інший вимір: усе стало прискорюватися — день змінював ніч, зорі й місяць — сонце, хмари вибухали, ніби попкорн, і зникали; змінювалися пори року — суцільний калейдоскоп: весна, літо, осінь, зима, знову весна… літо… осінь… і так без кінця і краю; кораблі будувалися на узбережжях і тонули в шторм; лунали пісні, падали комети…

— Майже тисячоліття в одному зображенні. Шістнадцять маршрутів. Ти можеш стати мандрівником у часі.

Макґі чув голос Ленара дедалі чіткіше. Він бачив море й відчував його. Провалювався дедалі глибше і глибше в інший вимір, і той вітав його криками чайок, морським шумовинням та вітром.

Якоїсь миті Макґі відчув Чорного дракона. «Я прийшов по тебе!» — прошипів той і дмухнув туманом. Портолан, ніби скло взимку, вкрився візерунками.

Поштар кожною клітиною тіла відчував, що падає.

ВІН ПАДАВ…

ПРОСТО…

ТУДИ…

Враз холодне повітря підхопило хлопця, і він, уже чайкою, полетів над морем. Тут він відчув, що вже не сам. Макґі побачив Ореста, який теж у подобі чайки мчав до берега. Він усвідомлював, що це той самий Орест, про якого йшлося в телеграмі. Й ось вони летять майже поруч, спостерігаючи за палаючим містом та хвостами драконів, що руйнують будинки.

«Там, — подумав Орест, — десь там кіностудія».

І Макґі прочитав його думки. Він побачив «Делфі», перевернутий на бік…

— Чорний драконе, — крикнув Орест. — Я тут!

* * *

Здригнувшись, Макґі ніби прокинувся.

— Повернувся!

Він стояв перед годинником і не міг збагнути, що з ним трапилось.

— Видіння? — прошепотів Макґі. — Я бачив…

— Ні! — похитав головою Ленар.

— Тоді як це можна пояснити?

— Ти перемістився. — Ленар усміхнувся. — Портолан приймає тебе.

— Я бачив… я бачив Чорного дракона. І… Ореста. Вони там… І «Делфі» теж бачив, — шепотів Макґі. — Виходить, що Чорний дракон не знищив Одесу?

Ленар поклав руку на плече хлопця:

— Ти перемістився в той момент, де обривається попередня оповідь. Саме тобі тепер писати продовження «Пророцтва про чорного дракона».

Механізм годинника зашипів:

К-К

Л-Л-Л

Ю-Ю-Ю

Ч-Ч-Ч-Ч-Ч

Ш-ш-ш

— Час — дивна субстанція, — продовжував Ленар. — Ми не можемо змінити хід історії. Ніхто з нас, чарівників чи хранителів, на це не здатен. Але ти, Макґі, у змозі відмотати все назад — просто заведи ключем механізм годинника. Він запустить процес. Портолан укаже напрямок.

— Але… — Ключ у руках Макґі ставав усе теплішим, нагріваючись, припікав у долоню. — Чому я? Я нічого не тямлю в магії. Я простий поштар.

— Тому що ти обраний. І саме тобі під силу знищити Чорного дракона та повернути його у Кротову нору. Інакше він знищить увесь світ.

К-К

Л-Л-Л

Ю-Ю-Ю

Ч-Ч-Ч-Ч-Ч

Ш-ш-ш-ш-ш-ш — знову зашипів годинник, й одразу після того різко похолодало. Так різко, що все вкрилося тонким шаром інію. Холод ніби впав зі стелі й застиг навкруги. Макґі звів погляд і побачив кілька великих та пухнастих сніжинок, що опускалися на предмети інтер’єру, деякі прилипали до книг, до волосся Ленара, до всього… Хлопець дивувався: звідки вони беруться?

К-К

Л-Л-Л

Ю-Ю-Ю

Ч-Ч-Ч-Ч-Ч

Ш-ш-ш-ш-ш-ш-ш-ш —

і Макґі заплющив очі. Все навкруги зникло. Навкруги була темрява, у якій він був сам-один (принаймні так хлопцеві здавалося).

Макґі прошепотів:

— Зроби це.

Потім голосніше:

— Просто зроби це…

А потім іще голосніше:

— ЗРОБИ…

І ще:

— …ЦЕ.

Макґі чув шум моря та ячання чайок. Чиїсь розмови, що лунали геть нерозбірливо. Хлопець відчув солоний присмак моря та піщинок у роті. Розплющивши очі, побачив усе навкруги в золотавому сяйві.

Макґі був упевнений у тому, що робить. Вставивши ключ у шпарину, провернув його тричі праворуч. Клац. Клац. Клац. Щось затріщало, й коліщатка зарухалися. Механізм годинника зробив перший «тік», а потім — «так».

Секундна стрілка рухалась.

— Тепер, — вів далі Ленар, — повернімо час назад. Я натискаю на важіль, а ти крути добове колесо назад. — І, не довго думаючи, Ленар вхопив металеву палку й натиснув на фіксатор, що ледь піддався. Щось скрипнуло. Годинникар торкнувся пальцем порталана, вказуючи на місце призначення. Це була Одеса.

— Ну ж бо!

Макґі крутнув колесо.

ТРІСЬ! —

і воно змістилося.

Хлопець відчув вібрації.

Макґі здалося, а можливо, й ні, що вони охоплюють все тіло. Ніби опинився всередині величезного двигуна.

А потім щось:

КЛАЦ.

КЛАЦ. КЛАЦ.

КЛАЦ. КЛАЦ. КЛАЦ.

КЛАЦ. КЛАЦ. КЛАЦ. КЛАЦ.

ПОРТОЛАН ЗАІСКРИВ!

БАХ! —

спалахнув на мить яскравою цяткою, і…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Близько опівночі в небі над одеським узбережжям з’явився яскравий спалах, більше схожий на птаха, що опускався до моря. Над силуетом одиноким сірим оком височів місяць. «Птах» своїм хвостом торкнувся темної морської гладі, а потім зник, розчинився, ніби й не було його. І лише після цього, із затримкою в десять хвилин, чотири вогні, виставлені начебто в ряд, одночасно піднялися з дна моря й розлетілися врізнобіч.

Тієї ночі багато хто бачив над Одесою польоти «круглих об’єктів», що були помічені й біля Оперного театру, Одеської кіностудії, на Молдаванці і над Жеваховою горою. Один із них кружляв над морським портом. Ще один — у районі Аркадії. Дехто з очевидців припускав, що то НЛО. Дехто знімав короткі відео на смартфон та викладав у мережу. Хтось стверджував, що то військові навчання.

Незрозуміле явище тривало лічені секунди. І за цей короткий проміжок часу в більшості осель помічалися перепади напруги: в когось вибухнули телевізори, в декого зник інтернет та мобільний зв’язок, навіть електроніка в автівках відмовила. Це було надзвичайне явище для людей, які стали його мимовільними свідками.

Тієї ночі в Одесі з’явилися двоє — Ленар та Макґі.

Вони опинилися на узбережжі, в районі пляжу «Ланжерон», та дивилися на світлі літаючі об’єкти.

— Перемістилися! — промовив годинникар, глянувши на свій наручний годинник.

Стрілки рухалися у зворотному напрямку. Макґі в цей час спостерігав за вогнями в небі. У момент, коли вони зникли, годинник зупинив свій хід. Ленар продовжував пильно дивитися на секундну стрілку.

Стоїть!

— Ну ж бо! — прошепотів він до годинника.

СТОЇТЬ…

— ТІК! —

секундна стрілка зрушила з місця.

— Ходімо! Десь тут мають бути сходи! — сказав годинникар.

«Час відновився, тепер ми остаточно тут», — усміхнувшись, подумав Ленар.

Вони стали підніматися схилом. Пройшли вздовж складених на зиму лежаків та зачинених приватних пляжів. Вітер здійняв у повітря кілька сміттєвих пакетів, і вони, ніби медузи, зависли, немов у невагомості, до наступного пориву.

Ленар та Макґі проминули пляжну зону. Прослизнули поміж зачинених кафетеріїв до дерев, що височіли над ними чорними плямами.

— Куди ми зараз? — запитав хлопець.

— У Книгарню чарівників. — Ленар зупинився й роззирнувся. — А… ось вони… ось… — Годинникар повів рукою. Макґі побачив серед дерев сходи, що стрімко піднімалися вгору. — Нам сюди…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Книгарня була розташована в центрі міста. Три величезні вікна виходили на морський порт. Звідси було видно море, спину герцога де Ришельє (або, як зазвичай кажуть в Одесі, Дюка, просто Дюка). Вдень звідси можна розгледіти Воронцовський маяк та вантажні судна, що заходять у порт. Коло книгарні — лавка, сидячи на якій зручно спостерігати за площею, вулицею та морем. А ще — пам’ятник «Засновникам Одеси».

Площа, вулиця та Приморський бульвар були освітлені тьмяним сяйвом ліхтарів. Фасади деяких будинків також підсвічувалися.

На лаві сидів чоловік: жилавий, худий, на вигляд років шістдесяти. Одягнений у все біле, навіть шкарпетки та черевики на ньому були білі. Поруч нього стояла сумка, теж білого кольору. В одній руці він тримав стос паперів, у другій — олівець.

— Гарна погода, чи не так? — запитав. І відповів самому собі: — Так! Чудова.

Відтак чоловік на хвилинку замовк, занурюючись у писання. Сконцентровано обвів двічі декілька літер, щось виділяючи в записах. Переглянув списані аркуші, пронумерував їх, зігнув посередині, щоб зручніше було писати далі.

Перехожих було мало.

Море тішило спокоєм.

— Гарна ніч, чи не так? — запитав він й одразу ж відповів: — Так! Чудова.

— Осінь! — вимовив знову після паузи. — Холодно. — І знов сам собі сказав: — Так, трохи є.

Помовчав.

— Хороша погода, чи не так?

Помовчав.

— Так! Чудова.

Цей «діалог» відбувався невимушено. Чоловік записував слова, здіймаючи очі до неба. Кидав погляди на перехожих. Знову щось записував та обводив літери.

— Дивно! — сказав собі. — Писати вночі.

— Ніхто не відволікає, — відповів пошепки.

— І то правда, — чоловік, зітхнувши, прицмакнув язиком.

— Чув, як тебе називають?

— Ні!

— Білий Крук.

— Це через одяг?

— Певно, що так.

— «Білий Крук» має визначення.

— Цікаво, яке?

— «Рідкісне явище або особлива людина». А у книжковій справі — «рідкісний раритет чи книга з певними особливостями».

— Не тіш свого самолюбства.

Чоловік усміхнувся й продовжив писати. Слово за словом, речення за реченням — до кінця сторінки.

Тоді взяв чистий аркуш, вивів на ньому цифру та здійняв погляд на морський порт. Але за мить помітив, як вулицею просто від Приморського бульвару до нього наближаються двоє: високий і низький. Це були Ленар та Макґі.

— А ти говорив…

— Що?

— Сам поглянь.

Чоловік згорнув свої папери й поклав їх до сумки, яку зняв із лави й поставив собі під ноги.

* * *

— Ніч добра! — привітався Ленар.

Чоловік скоса зиркнув на незнайомців.

— Якщо це так можна назвати, — прошепотів він, заплющивши очі й вдихнувши повітря на повні груди. Повільно видихнув і продовжив: — Від вас портоланом тхне за версту. А від тебе, малий, ще й Кротовою норою. Чого вам?

Ленар піднявся сходинками до дверей книгарні.

— Нам потрібно всередину.

— Зачинено. Табличку бачите? Книгарня відчиняється о десятій ранку. Зачиняється о двадцятій нуль-нуль. Ви запізнилися щонайменше на шість годин. Пішки йшли?

— Так.

— Мабуть, іздалеку.

— Так і є.

— У повітрі пахне штормом. Відчуваєте? Наближається.

— Так, — відповів Ленар. — Наближається.

— Дозвольте поцікавитися… — прошепотів Макґі.

Чоловік пильно оглянув хлопця з голови до п’ят.

— Цікався!

— Ви хто?

— Я занадто відомий, щоб називати своє ім’я…

— Але все ж таки…

Чоловік усміхнувся:

— Не сьогодні.

— Білий Крук? — запитав Ленар.

Чоловік промовчав.

З неба на тротуар упало кілька крапель дощу.

— Я пам’ятаю розкопки на місці будинку князя Волконського, — вимовив чоловік, — першого будинку на теперішній вулиці Ланжеронівській, фундамент якого було закладено 22 серпня 1794 року, це якраз навпроти Оперного театру. На розкопки мало хто звернув увагу. Але одного дня до археологів та краєзнавців приєднався чоловік. Він просто підійшов і запитав: «Вам помічники потрібні?»

Професор Добролюбський (вів чоловік далі), що керував розкопками, глянув на незнайомця з-під окулярів, ніби оцінюючи, а потім, несподівано навіть для себе, сказав: «Потрібні!»

«Тоді, — відповів незнайомець, — я піду переодягнусь!»

«Йдіть», — сказав у відповідь професор.

І вже за пів години чоловік працював у траншеях.

Розкопки будинку князя, приурочені до двохсотріччя заснування Одеси. До двохсотріччя від останньої згадки про туман забуття в «Пророцтві про Чорного дракона».

Роботи тривали і вдень, і вночі.

За два з половиною місяці були вириті траншеї завглибшки майже сім метрів. Професор був переконаний: саме в цьому місці під час закладки будинку відбувся так званий Обряд заснування Одеси. І виявився правий, бо на самому дні траншеї під фундаментом будинку Волконського було знайдено два фрагментованих розкішних кришталевих кубки, фрагмент таці, металевий кинджал і корабельну ринду.

Останній предмет зник за декілька годин. Ринду попросту викрали, а на місце, де вона лежала, поклали монету з вензелем імператриці. Та про вкрадений предмет ніхто навіть і не згадував. Як і про незнайомця, що допомагав під час розкопок. Дивно, правда? Знаєте, ким виявився цей незнайомець? Я вам скажу: Чорним чаклуном.

— Хто він? — запитав поштар.

— Він…

ЦОК-ЦОК, ЦОК-ЦОК — почувся звук копит по асфальту.

Макґі та Ленар озирнулися на звук.

Майже посередині дороги йшов білий кінь, вбраний у щось подібне до балетної пачки. На голові викрашався золотистий ріг. У сідлі сиділа дівчина, одягнена в середньовічну сукню із крилами з пап’є-маше на спині. Її чорне кучеряве волосся спадало на плечі.

ЦОК-ЦОК, ЦОК-ЦОК.

Вони вийшли на площу й зупинилися.

ЦОК.

Дівчина пильно подивилася на Книгарню чарівників — вивіска блимала жовтим. Відтак перевела погляд на Макґі та Ленара і зрештою на чоловіка в білому, що сидів на лаві.

— Здається, нам уже час, — пробурмотів під ніс чоловік. — Так-так. Уже пізно, — відповів сам собі. — І продовжив: — Треба йти.

Він підвівся, взяв свою сумку й закинув її на плече. На вигляд вона була така важка, ніби всередині лежав не папір, а кілька цеглин. Чоловік дещо перехнябився від ваги і, кивнувши на прощання Макґі та Ленару, сказав:

— На «Делфі» немає ринди. Для моряків це священна річ. Дзвін ринди здатний втихомирити море й прогнати морського диявола. На «Делфі» її немає. Ринда відлякує злих духів. Запам’ятай це, Макґі. Запам’ятай! — І незнайомець усміхнувся.

За мить і чоловік, і дівчина на коні зникли.

Небо гриміло, навсібіч кидаючи блискавки. З неба рясно полив дощ. Макґі та Ленар заховалися під козирком книгарні. Асфальт за лічені секунди став мокрим. Вода дедалі дужчими потоками стікала з ринв просто на дорогу. Дув пронизливий вітер. Гілки каштана, що ріс перед самісіньким входом у книгарню, хиталися з боку в бік.

Ленар помітив дзвіночок над сходами. Щоб натиснути на кнопку, треба було нахилитися.

Дзвінок пролунав усередині книгарні. Годинникар нетерпляче натиснув іще раз.

Вмить клацнув замок, і двері книгарні відчинилися.

— Проходьте, прошу! Ларус попереджав, що ви прийдете.

Ленар та Макґі переступили поріг будинку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На стінах висіли канделябри, які кидали пасма тьмяного світла на стелю та підлогу.

Поштар трохи здивувався: з двору здавалося, що в книгарні нікого немає, а тут…

— Я думав, що ви вже не прийдете, — промовив книгар, пройшовши в глиб приміщення.

Ленар та Макґі рушили слідом.

У темряві зала здавалася маленькою і трохи затісною. Полиці були завалені книжками, сувенірами, альбомами, мапами. Біля вікон — два круглих столики й стільці.

— Проходьте, прошу! — знову повторив книгар і представився: — Я Фелікс. Працюю тут. Трохи допомагаю Ларусові. Приймаю книжки, рахую їх, продаю — загалом працюю за касою. А ви, як я розумію, Ленар.

— Так. А це Макґі, — повів рукою годинникар.

Хлопець кивнув:

— Приємно познайомитись.

Фелікс усміхнувся:

— Навзаєм.

— Ларус про вас багато розповідав.

— А де він зараз, до речі?

Книгар завагався, мить мовчав, ніби обдумуючи, що сказати.

— У нас тут почалися такі дивовижі, — прошепотів він.

— Он як.

— Так-так. У нас. У всіх тут. У місті загалом. — Фелікс зітхнув. — Усе почалося декілька днів тому. Я стояв за прилавком, коли до книгарні зайшла жінка, дуже дивна жінка, мушу сказати: сиве розтріпане волосся, глибокі зморшки, обличчя бліде, а губи підведені темно-червоним. Я одразу звернув увагу, що вона одягнена в сукню кількасотрічної давнини: пишна така. Проте річ не в тім. Отже, зупинилася вона біля прилавка й запитала, чи є в нас книга «Фелікі Етерія», видана 1855 року.

Ленар насупився.

— Жінка повсякчас озиралася, ніби її хтось переслідував, і шепотіла: «Треба швидше, швидше, швидше». Я, звісно, сказав, що такої книги в нас немає. Її дійсно в книгарні не було. Жінка ще мить постояла. Від неї віяло холодом. «Точно?» — питає. Я кивнув у відповідь і додав: «І ніколи не було». Жінка пильно глянула мені в очі. Відчув, як усе навкруги замерзає і холод проникає в усі закапелки мого тіла. Важко це пояснити. А тоді вона миттю перетворилася на пісочного птаха й вилетіла у вікно. Розумієте про що я?

— ?..

— Скло. Вона пролетіла крізь скло. — Фелікс зітхнув.

— Таке враження, що всі біди від цих книг, — прошепотів Ленар. — Отже, ми тут вже не самі.

— А що таке «Фелікі Етерія»? — запитав Макґі.

— Книга масонів, що жили в місті три сотні літ тому й займалися чорною магією. «Фелікі Етерія» — їхній головний посібник і щоденник водночас. Універсальне письмо для магів, — пояснив Ленар.

— «Фелікі Етерія» — дуже рідкісна книга, і коштує надзвичайно дорого. Її наклад усього п’ятдесят примірників. Вона має характерне золотисте тиснення у вигляді печатки масонської ложі. Зачиняється на ключ, — додав Фелікс, й одразу продовжив: — Але це ще не все. В Одесі була помічена присутність драмбів, що ставлять мітки.

Ленар глибоко вдихнув:

— Тобто ти хочеш сказати, що Чорного дракона в місто звуть драмби?

— Про Чорного дракона краще розповість Ларус. Але, на мою думку, цілком можливо. Ларус останні кілька днів не ночує в книгарні. Він узагалі знесилений. Учнів собі набрав.

— Треба його знайти. На кого Ларус зараз найчастіше перетворюється?

— Вночі — на чайку, а вдень — на кота.

— І все?

— Наче.

— Ти хоч знаєш, який його справжній вигляд?

Фелікс похитав головою:

— Ні!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У вікні почувся стукіт:

ТУК-ТУК-ТУК!

— Ми на когось чекаємо? — запитав пошепки Ленар.

— Ні! — відповів Фелікс.

ТУК-ТУК-ТУК! —

знову.

Макґі визирнув на вулицю, але там нікого не було.

ТУК-ТУК-ТУК!

— На-а-а-

су-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-

ва-є-ться-я-я-я-я…

— Тс-с-с-с! — Приклавши палець до вуст, Ленар повів рукою: ховайся.

Макґі присів під підвіконням.

— Я

відчу-у-у-

ва-а-а-а-

ю-ю-ю-ю!

— засміялося.

— Не-е-е

схо-о-

ває-є-є-

ш-ш-ш-ш-

ся-я-я-я-я-я-я-я…

— гіпнотичний голос звучав поряд.

— Драмби! — пискнув Фелікс, і свічки в канделябрах згасли.

Драмби прозорі. Їх важко побачити неозброєним оком. Це духи, які прослизають між вимірами зі світу у світ, коли між світами з’являються тріщини. Подейкують, що драмби повертаються з потойбіччя. А ще, говорять, вони ніколи не були живими. Це вічно мертві істоти, що живляться снами.

Ленар, Макґі та Фелікс відчували їхню присутність. Драмби зазирали крізь вікна в Книгарню чарівників, залишаючи на склі химерні сліди-візерунки.

— На-а-а-

су-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-

ва-є-ться-я-я-я-я…

Не-е-е

схо-о-

ває-є-є-

ш-ш-ш-ш-

ся-я-я-я-я-я-я-я…

— і так без кінця й краю.

Голоси лунали звідусіль. Їх були десятки, а може, й сотні. Лунали й лунали… скреготали в шиби, стукали у двері, проникали всередину. Ось вони: огортають своїм дурманом усе довкола.

Вітер хитає гілки каштана. Опале листя злітає з тротуару в повітря й кружляє в химерному танці, здіймаючись дедалі вище. Хмари застигають візерунком у нічному небі, а місяць самотньо височіє над морем.

— На-а-а-

су-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-

ва-є-ться-я-я-я-я…

Макґі здавалося, що драмби проникнули всередину книгарні та шепочуть ці слова йому просто у вухо, дихаючи холодом.

Хлопець затулив вуха руками й заплющив очі. Серце в грудях несамовито калатало.

«Коли це все закінчиться?» — подумав він.

— Зараз! — відповів хтось у його голові.

ДЗЕНЬ!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

ДЗЕНЬ!

Невідомо, чи Макґі зрозумів, що сталося, тож мусимо пояснити: він перемістився з книгарні на подвір’я Одеської кіностудії. Хлопець опинився біля будівлі, на фасаді якої висіла велетенська металева емблема — вітрильник. Макґі вкляк на місці.

В одному вікні світилося. Двері павільйону відчинилися, і на вулицю вийшов чоловік. Це був Ларус.

— Ходи сюди, — покликав він Макґі до себе. — Ми на тебе чекали. Я можу перетворюватися на будь-кого, на будь-що, але, на відміну від тебе, не спроможний керувати часом та простором. — Він трохи помовчав і повів далі: — Ти особливий хлопчик, Макґі.

— Я звичайний поштар, який любить свою роботу й не хоче бути ні чарівником, ні магом, ні хранителем. Я волію бути поштарем! У мене найкраща у світі робота.

Далі вони розмовляли подумки.

«Ти не хочеш мати силу, але маєш її, — сказав Ларус. — Дехто навчається все життя, аби мати хоч краплину того дару, що є в тебе».

«Який дар? — спитав хлопець. — Нічого не розумію. Геть нічого. Складається враження, що ви втягуєте мене в якусь безкінечно незрозумілу гру».

«Ти працював поштарем у Центральній бібліотеці магів. Розмовляв із конвертом, ліфтом, мишами та кротами. Не кожному це під силу, Макґі. А ти можеш. Ти створюєш магію».

«Що можу?»

«Хлопче, ключ, яким ти перемістив себе й Ленара, не чарівний. Він у твоїх руках став таким. Портолан запрацював завдяки твоїй силі, ти розумієш?»

«Не може доля світу залежати від якогось хлопчиська».

«Може, повір мені. Можливо, саме тому ти тут?»

Чоловік перетворився на чайку, затріпотівши крильми, і підлетів до Макґі:

— Заплющ очі.

ДЗЕНЬ!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

ДЗЕНЬ!

— Макґі, все гаразд? — запитав Ленар, коли той розплющив очі. Хлопець опинився в Книгарні чарівників. Годинникар та Фелікс сиділи поруч.

Макґі звів погляд на Ленара:

— Я бачив Ларуса.

— Де він?

— Під емблемою вітрильника.

— Це Одеська кіностудія, — одразу зметикував Фелікс.

ДЗЕНЬ!

— Темрява насувається сюди з дна моря, — шепотів Макґі чужим голосом. Вираз обличчя хлопця змінився, ставши суворим: зуби стиснуті, брови насуплені.

Феліксові здавалося, що Макґі дивився на Ленара, проте насправді — крізь…

— В одному листі було написано, що темрява насувається з дна моря, — процідив крізь зуби Макґі. — І що маршрут драконів пролягає повз наш острів…

— Який острів? Макґі, відповідай!

Хлопець зашипів. Зіниці на мить стали білими, наче молоко.

ДЗЕНЬ!

І голос Макґі знову змінився. Зараз це вже був стишений жіночий:

— Той чоловік у човні сказав, що дракони не зупиняться. Вони живуть на дні моря, й охоронцям їх не зупинити. Чарівникам треба сховатися, перетворитися на звичайних людей заради інших міст. Він повідомив: прийдуть троє, що проковтнуть усі міста вздовж Чорного моря.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

Макґі поринав у видіння далі.

Тепер він бачив танкер, що самотньо та трохи нахилено стояв на кладовищі кораблів. Дно повністю загрузло в болото. Ліва сторона пробита. Корпус іржавий. На залізних загородках сиділи чорні ворони.

Макґі стояв осторонь. Дув вітер, холодний і пронизливий, скуйовджуючи волосся. Від теплого дихання біля обличчя клубочився пар.

— Холодно! Дуже холодно, — шепотів Макґі.

Вдалині він побачив клуб сивого туману, що швидко наближався до берега, — хлопець бачив, як у тумані проявляються чорні очниці. Здавалося, туман хотів проковтнути Макґі, роззявляючи свого рота.

— Череп.

ДЗЕНЬ!

— У тумані з’явиться чоловік, — далі говорив Макґі. — В довгому сірому плащі та капелюсі. Босоніж. Звуть його Гарольд. І буде з ним пес Самурай.

ДЗЕНЬ!

— Ларус віддасть хлопчикові медальйон. Це Орест. Йому вісім років. Майже вісім. Хлопець приїде в Книгарню чарівників з батьками й візьме книгу…

…

— На обкладинці буде написано: «КОРАБЕЛЬ БЕЗ КАПІТАНА».

…

— Чайка перетворюється на лева, маяк — на вежу.

ДЗЕНЬ!

Поміж велетенських каменів — чорний отвір, це вхід в одеські катакомби.

ДЗЕНЬ! ДЗЕНЬ! ДЗЕНЬ! ДЗЕНЬ! ДЗЕНЬ! ДЗЕНЬ! ДЗЕНЬ! ДЗЕНЬ! —

лунає ринда десь ізсередини.

— Ринда в катакомбах, — шепоче Макґі, вдивляючись у темряву, де щось ворушиться. Та він не зрозуміє, що саме. Хлопець відчуває пильний погляд: холодний, темний, вічний…

Воно наближалося з катакомб.

Воно?

Вона.

Темрява.

На Макґі дивиться Темрява.

До Макґі наближається…

— Вона була тут завжди.

— Споконвіку, — гуде в катакомбах.

— Ходи сюди… Я тут.

Я знаю про тебе все…

Хлопець відчув легкий поштовх землі.

ДЗЕНЬ!

Макґі говорив на різні голоси та інтонації.

Він шипів:

— На «Делфі» її не було.

Бубонів:

— Дзвін для моряків священний. Ним захищаються від злих духів.

Кричав:

— Ринду викрали!

Благав:

— Ларусе, ринду треба знайти й повернути, доки не пізно!

Усміхався:

— Білий Крук знає. Він усе знає.

Говорив своїм голосом:

— На «Делфі» немає ринди. Для моряків це священна річ. Її дзвін здатен вгамувати море й прогнати морського диявола. На «Делфі» її немає. Ринда відлякує злих духів. Запам’ятай це, Макґі. Запам’ятай!

Хлопець знову бачив Білого Крука на лаві коло Книгарні чарівників: той усміхався.

— Тобі потрібно усе змінити.

Небо зблискувало та гриміло.

І все навкруги зникало, перетворюючись на суцільну темряву.

* * *

Макґі впав на підлогу.

— Він знепритомнів.

— Дихає!

— Хлопче…

— Макґі?

— Все буде гаразд. Ну ж бо, піднімімо його, — заметушився Фелікс.

Чоловіки підняли хлопчину з підлоги.

— Куди його? — запитав Ленар.

— У службовому приміщенні є отоманка. Несімо туди…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Там, де річка Прут впадає в Дунай, на лівому березі розгорнувся порт Джурджулешти. У світлі прожекторів три пришвартовані біля причалу кораблі — «Скорпіон-1», «Делфі» та «Блу Скай Ем» — ритмічно погойдувалися на воді.

Час від часу вони скрипіли. Точніше, скрипів метал троси, коли у них бив прохолодний, поривчастий вітер. Такий тут часто віє.

Працівники порту знали: невдовзі зима, тож треба скоріше судна

розвантажити / завантажити,

(потрібне підкреслити)

щоб моряки встигли вийти в Чорне море, до якого звідси аж 133 кілометри.

Взимку порт замерзає. Спочатку Прут блокує річкове — «внутрішнє» — сполучення льодом, а потім і Дунай стає, а як не стає — «жартує» з вантажними суднами, ускладнюючи доступ до Джурджулешти: проти шаленої течії важко плисти.

Біля танкера «Делфі» метушня.

— Усе залежить лише від погоди та морозів.

— А також від криголамів і буксирувальників.

— В будь-якому разі перевезення цієї зими треба звести до мінімуму.

— Прогнози погані?

— І прогнози теж.

— На щастя, досяжні автомагістралі та залізниця.

Крани піднімали запломбовані та важкі контейнери, із червоним маркуванням на кожному, складаючи їх на палубі. Їх ставили один біля одного: десять, п’ятнадцять, двадцять, двадцять п’ять. З контейнерів долинали дивні звуки: інколи ніби гітарний акорд, а подеколи — щось схоже на важке дихання або зітхання. Декілька контейнерів було оббито фольгою. Капітан, як і матроси, бачив таке вперше. Капітан судна, підпаливши люльку, стояв на палубі й випускав клуби диму. За його спиною виблискувала мідними боками ринда.

— Що за вантаж, капітане? — запитав старший механік.

— Менше запитань, — відповів той. — Кріпіть міцніше. Вантаж небезпечний, — додав він, блукаючи у своїх думках. Сьогодні він чомусь нервувався дужче, ніж будь-коли.

«Ми сотні разів ходили цими маршрутами, — міркув капітан. — Ще раз — і все…»

Курс — порт «Південний».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Делфі» вийшов з порту Джурджулешти близько опівночі.

Прісна вода Прута та Дунаю що ближче до моря ставала дедалі солонішою.

Чорне море привітало танкер холодом. Двигуни гули. Контейнери тріщали. Хвилі ритмічно гойдали корабель.

Капітан дивився в навігаційні мапи. «Ще раз, — думав він, — і все…»

Вже майже два роки від моменту, як судно купила бірмінгемська фірма, «Делфі» ходив без прапора. Небезпечні вантажі, документи про нерозголошення… Капітан втомився від усього цього, ще трохи — і на пенсію. Ця думка тішила: чоловік усміхався й дивився на море.

Раптом у небі вибухнула яскрава червона сигнальна ракета. А потім ще одна. І ще…

Капітан узяв бінокль і побачив світло.

— Прямо по курсу, — ураз крикнув він, — човен!

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ! — прозвучала ринда.

— Людина за бортом! Людина за бортом! Треба її витягти!

Матрос ухопив рятівний круг і пожбурив його у воду.

* * *

Коли чоловіка витягли на палубу, він шалено зареготав.

— Води! Дайте йому води!

Матрос дістав флягу й подав її чоловікові.

— Ось, тримайте.

Ковть, ковть, ковть. Вода стікала підборіддям.

— Що сталося? — запитав капітан.

Чоловік дивився на контейнери, що стояли на палубі, й усміхався, шепочучи собі під ніс слова нікому не зрозумілою мовою. Його зіниці були розширені. Чорна шкіряна куртка та штани змокли до рубця, на пальцях, якими він тримав флягу, викрашалося три персні: один із чорним каменем, другий — із червоним, а третій — із синім.

Чоловік чимдалі говорив голосніше. Якоїсь миті він заповзявся повторювати лише два слова, ніби одержимий:

— «Фелікі Етерія», «Фелікі Етерія», «Фелікі Етерія», «Фелікі Етерія», «Фелікі Етері», «Фелікі Етерія»…

— Ви можете йти? — запитав капітан. — Вам треба зігрітися.

«Дефлі» заскрипів.

— Темрява наближається, — сміявся чоловік. — Вона вже тут. «Фелікі Етерія».

— Він збожеволів.

— Темрява вже тут, — чоловік звів погляд до небес. — Морський диявол, жени його! — крикнув він. — І хай усе стане на свої місця… «Фелікі Етерія».

Небо спалахнуло кількома блискавками, що влучили в море.

— «Чуєш, — говорить він, — я вже тут. Ми тут…»

Чоловік підвівся, штовхнувши матроса в плече.

— Зняти ринду й кинути її в море, — прошипів затято.

— Ні! — заперечив капітан.

— Я сказав: зняти ринду й кинути її в море! — прокричав чоловік.

ГУП!

«Делфі» захитало. У дно щось стукнуло. Капітан ледь утримався на ногах, матрос ухопився за поручень.

— Зняти ринду, — прошипів чоловік знову, — що незрозумілого?

Його очі вибухнули вогнем.

В одному з контейнерів, обшитих фольгою, щось заревіло й гупнуло. Контейнер зрушив із місця, вигнувши метал зсередини.

— Що тут в біса відбувається? — на палубі з’явився старший механік. — У мене двигуни відмовили. Корабель змінює курс.

Чоловік глянув на нього, приклавши палець до вуст:

— Тс-с-с-с!

Старший механік схопився за рота — його губи зросталися.

— Зняти ринду, — прошепотів чоловік, і механік покірно попрямував до неї.

У голові звучала мелодія, вводячи в транс, — механік безпорадно йшов виконувати наказ.

— Від сьогодні, — мовив чоловік, — капітан тут я! Відкривайте контейнери!

І капітан, і матрос підкорилися: у їхній свідомості лунав наказ Чорного чаклуна.

Коли ринду проковтнуло море, зазвучав цілий хор голосів:

ЧАС.

Вже час.

Скоро-о-о-о!

ВОЛЯ.

Відкривай вже.

ЧОРНИЙ ЧАКЛУН, ТИ?

Ти!

Відкривай.

МИ ГОТОВІ.

Ми чекали цього сотню років.

ФЕЛІКІ.

Час.

ЕТЕРІЯ.

— Темрява наближається, — прошепотів Чорний чаклун.

— Вона тут, — відповідали голоси.

Капітан відкрив перший контейнер. Звідти вирвалося невідоме, що посунуло контейнер до борта, а потім… підняло його в повітря й кинуло в море. У майже прозорій воді у світлі ліхтарів та місяця окреслювалась велетенська шпичаста фігура монстра.

Пломби злітали. Двері вигиналися.

Матрос відкрив другий контейнер, і звідти в небо вилетіла чорна пляма-тінь, на мить затуливши місяць. Усе навкруги провалилося в суцільну непроглядну темряву.

Чорний чаклун реготав.

— Відкривайте… — шипів він. — Швидше! Швидше! Швидше!…

Брязкіт замків.

Крики й голоси.

Чорне море вирувало.

ШТОРМ.

ШТОРМ.

ШТОРМ.

Раптом чаклун злетів у повітря, зависнувши над кораблем на висоті тридцяти (щонайменше) метрів та пильно дивлячись на палубу. Тінь снувала навколо нього.

«Делфі» хитало.

Електричні прилади виходили з ладу.

Голоси демонів звучали звідусіль.

Капітан, матрос та старший механік ледь утрималися на ногах, коли танкер знову штовхнуло. Під ним щось плавало.

Чорний чаклун шепотів невідомою мовою заклинання, а відтак вигукнув у ніч:

— Чорний драконе, ти тут?

І засміявся:

— Ти тут!

* * *

Ця ніч тривала вічність. До ранку в море було викинуто тридцять два відкритих контейнери — тридцятьох двох демонів було звільнено.

— Так поволі справджується «Пророцтво про Чорного дракона», — сміявся чаклун.

Нечисть спустилася на дно моря,
щоб пробудити його віді сну.
Тридцять два демони і три духи, що вселилися
в капітана, матроса і старшого механіка.
Корабель, що змінив десяток прапорів і три назви, —
тепер змінить прісну воду на солону
й пробудить первісну сутність.
Ось він, ранок дня, коли написане чорнилом
на пергаменті стає дійсністю.
Ось він, туман забуття, що снує за нами
від початку віків та початку цієї історії.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Він прокинувся! — Над Макґі схилилась Анжі. Вона усміхнулася. — Як ти? На вигляд таке собі, якщо чесно.

Обличчя його зблідло, під очима з’явилися синці. Хлопець відчував страшенну втому. Важко було навіть поворухнутися — руки й ноги були ніби ватяні.

— Що сталося? — вимовив насилу.

— У тебе були видіння, — промовила Анжі. — А потім ти просто гепнувся на підлогу в залі. Тебе сюди принесли. Розкажи, що ти бачив? Га? Я Анжі, учениця Ларуса, чарівниця, — дівчинка знову усміхнулася.

Дверцята підсобки зі скрипом прочинилися, й усередину зазирнули близнята.

— А це Гринь та Гриня.

— Привіт! — сказали вони водночас.

— Привіт!

Близнята підійшли ближче.

— А це правда, що ти пройшов крізь Кротову нору? — запитала Гриня.

— І запустив портолан? — це Гринь.

— Як ти це зробив?

— Де ти навчився такого?

Макґі зітхнув:

— Ніде. А що з Ленаром?

— Він із Ларусом розмовляє.

— Не допікайте йому запитаннями, дайте відпочити, — почувся голос Ларуса із залу.

— Добре! — сказав Гринь.

— Так, звісно, — відповіла Гриня.

— Вони такі завжди, кумедні мухи-повторюхи. Правда, видно, що брат і сестра? — сказала Анжі, підморгнувши Макґі. — Ще поговоримо. — І дівчинка вийшла слідом за близнятами з підсобки, зачинивши за собою двері.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На ранок чарівники обстежили узбережжя: Ларус летів попереду, Анжі та близнята всередині пташиного ключа, а Ленар — у хвості.

Макґі залишився в книгарні, за ним наглядав Фелікс.

— Йому, потрібно відпочити, — сказав Ленар.

Чорне море біля Одеси було спокійним. Діти на чолі з Ларусом та годинникарем оглядали кожен пляж і заплаву. Зупинялися біля яхт-клубів та прислухалися до голосів. Ніщо не віщувало біди. У подобі чайок вони не привертали уваги. Чарівники могли підлетіти майже впритул до корабля, сісти на палубу і слухати, слухати, слухати…

Пролетівши над портом у бік пляжу Ланжерон, Ларус звернув у місто.

Розмовляли подумки:

«Ленаре, я покажу тобі Одеську кіностудію».

«Усе так змінилося в місті… Не можу зорієнтуватись. Далеко вона?»

«Зовсім поруч».

«Давно я тут не був».

«Не минуло й сотні літ».

«Вісімдесят дев’ять, якщо бути точним».

Вони на шаленій швидкості пролетіли над Французьким бульваром. Десь звучала музика.

«Ось вона, дивись!»

Павільйони, емблема вітрильника, кедри…

«Змінилась».

«Все змінилося».

«І ми змінились».

Ларус і Ленар присіли на даху п’ятого павільйону Одеської кіностудії та дивились, як над небокраєм сіріє світанок.

«Макґі доставив телеграму. Там було написано, що Чорний дракон знищив Одесу, а усе це… — Ленар повів поглядом по території кіностудії, — згоріло».

«Я знав, що ти з’явився не просто так», — Ларус зітхнув.

«Ти її надіслав».

«Не пам’ятаю цього».

«Авжеж, не пам’ятаєш. Це було чи, краще сказати, буде за три дні. За два, якщо не рахувати сьогодні».

«Що ще?»

«Хранителі та чарівники під куполом. Орест зник. Потрібна допомога. Підпис: Ларус», — процитував Ленар.

Чайка довго мовчала, дивлячись на спокійне Чорне море. Анжі та близнята сиділи поряд.

«І як ми зупинимо Чорного дракона? — запитала Анжі. — У вас є план?»

Ленар глянув на дівчинку.

«Нам потрібно прискорити процес».

«Якби ж то».

«Потрібно знайти Ореста і втрутитись».

«Втрутитись?» — здивувався Ларус.

«Саме так. І ніяк інакше».

«Що за Орест?» — поцікавилися близнята.

«Звичайний хлопчик».

«Місцевий?»

Ленар кивнув.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На лаві біля Книгарні чарівників сидів Білий Крук. Макґі побачив його у вікно. Не наважуючись вийти з приміщення та підійти до чоловіка, хлопчик стояв у книгарні коло стійки та просто спостерігав.

Білий Крук щось писав на своїх аркушах. Часто зупинявся, роззирався, розглядав площу й продовжував записувати. Годинник пробив шосту ранку. Фелікс мляво вовтузився біля кавоварки, збиваючи молоко для какао.

— Хто це такий? — запитав Макґі й кивнув у бік вікна.

Книгар перехилився через прилавок і мовив:

— Він часто там сидить.

— Ти знаєш його?

— Імені — не знаю. Але він заходив кілька разів у книгарню, розглядав книжки. З розмови зрозумів, що він письменник або якось пов’язаний з літературою. Пишу, казав він, оповідки про чаклунів та драконів. «Легенди Чорного моря», здається, книга називається. Друком вона так і не вийшла.

— Ми бачили його вночі, перед тим як ти відчинив двері книгарні.

— Хочеш із ним поговорити?

Макґі нічого не відповів.

— Він тільки того й чекає. — Фелікс усміхнувся. — Траплялося, той чоловік чіплявся до туристів та розповідав якісь фантастичні історії. Влітку, коли двері книгарні відчинені, з вулиці чутно його голос.

— Я вийду?

— Звісно! Але май на увазі, какао швидко охолоне.

— Я ненадовго.

Макґі вийшов з книгарні й став на порозі.

— Добрий ранок!

Білий Крук глянув на хлопця:

— Макґі?

— Звідки ви знаєте моє ім’я?

— Я багато чого знаю. Що тебе цікавить?

— Куди зникла ринда, яку знайшли під час розкопок будинку князя Волконського?

— Вона в Чорного чаклуна.

— Для чого вона йому?

— Ринда, або судновий (корабельний) дзвін, за повір’ями моряків, відлякує злих духів. Одесса — портове місто. Морський порт — ось він, перед тобою.

— І все ж таки…

— Усе погане, що може статися з містом, вийде з Чорного моря. Ринда була основним елементом Обряду заснування Одеси. Її викрадення означає, що готується вторгнення.

— Чорний дракон?

— Скоро прокинеться.

— Звідки ви знаєте?

— Я ж казав: я багато чого знаю. — Білий Крук усміхнувся. — Подивись на хмари…

Макґі звів погляд.

— Що бачиш?

— Хмари…

— Придивись уважніше.

— Звичайні хмари.

— Підійди до мене.

Хлопець ступив східцями вниз і наблизився до Білого Крука.

Рука чоловіка підійнялась догори, а потім він вказівним пальцем обережно торкнувся лоба Макґі. І хлопець фактично провалився в хмари.

Що бачили вони і що бачиш ти? Хмари бачили «Делфі», демонів і чорного чаклуна. «Делфі» стоїть на якорі біля порту «Південний». Щось оселилося в його трюмах. «Делфі» старіє на очах. Корабель без ринди — привид. І туман насувається. Буде шторм. Чорне море хвилюється. Корабельний дзвін на дні. Чорний дракон прокидається.

— А казав, звичайні хмари, — мовив Білий Крук, коли забрав пальця.

Макґі дивився на море, і воно його лякало.

— Какао холоне… — почувся з книгарні голос Фелікса.

— Зараз іду, — відповів хлопець і, трохи помовчавши, спитав: — Нам потрібно на корабель?

Білий Крук кивнув:

— І Майстер корабля вам потрібен теж.

— Хто він?

— Якщо я скажу тобі — все втратить сенс.

Помовчали.

— ЦЕ ВСЕ ЯКАСЬ ДИВНА ГРА. РОЗУМІЄШ? ВСЕ ЦЕ ГРА, — раптом промовив Білий Крук, глянувши на порожнє місце на лаві.

— ГРА? — гучно і виразно перепитав він сам у себе, ніби зі сцени театру, щоб було чутно на останні ряди. І його почули.

З пам’ятника «Засновникам Одеси», затріпотівши крилами, злетіла ціла зграя голубів. Зробивши півколо, птахи повсідалися на дах будинку в пошуку того, хто їх сполохав.

— А ЩО? ХІБА НІ? — продовжив Білий Крук голосну розмову сам із собою. — ВІД ЦЬОГО ХЛОПЦЯ КРОТОВОЮ НОРОЮ ТХНЕ ЗА ВЕСТУ.

— У НЬОГО ВИДІННЯ. ЗНАЄШ ЦЕ?

— ВІН РОЗМОВЛЯЄ САМ ІЗ СОБОЮ, УЯВЛЯЮЧИ, ЩО ТО АБО КОНВЕРТ, АБО ЩЕ ЩОСЬ.

— ХА-хА-хА!

— ЦЕ НЕ СМІШНО.

— ТИ ТЕЖ САМ ІЗ СОБОЮ РОЗМОВЛЯЄШ.

— Я?

— ТАК-ТАК, ТИ.

— ЯКБИ ЦЕ БУЛО ТАК — КОЛО МЕНЕ НІКОГО НЕ БУЛО Б.

— Здається, нам час, — прошепотів під ніс Білий Крук.

— Так-так. Уже пізно.

— Треба йти. — Він підвівся, взяв свою сумку, закинув її на плече.

Склалося враження, що вона дуже важка. Ніби там не папір, а декілька цеглин. Чоловік нахилився від ваги. Він кивнув на прощання хлопцеві й швидко перебіг дорогу. Далі пройшов повз пам’ятник та зник у теміні арки Будинку Жданової.

Хлопець іще мить постояв, провів поглядом Білого Крука, а потім, сам того не очікуючи, помчав за ним услід.

— Макґі, ти куди? — чувся голос Фелікса позаду. — Стій!

Поштар перебіг дорогу, озирнувшись через ліве плече на Книгарню чарівників.

Книгар стояв на порозі.

— Повернися! — гукнув Фелікс, але хлопець побіг далі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— А тепер послухай: я знаю, що за мною стежать. Через усі ці справи я просто не можу спокійно жити і працювати. Мене переслідують вулиці, їхня історія, будинки й голоси. Ти чуєш їх? Голоси? — Білий Крук зупинився за аркою, одразу біля металевих воріт і повернувся до Макґі, що підбіг до нього. — «Мене приваблював порт. В його порожнечі й пустельному вигляді я бачив мовчазне змагання двох світів. Нас і не нас. Це був час блокади Республіки. Холодний і безсторонній мозок звертає мою увагу на те, що тепер у тому порту повно кораблів. Але я й нині стенаюся весь, згадавши тодішню пустелю… Мене вражала настирливість моря. Де б ви не йшли, воно завжди синіло між будинками в кінці вулиці. Тротуари — з квадратових плит чорного каменю. По ньому ковзко ходити. Я з пів року зневажливо топтав тротуари, поки взнав від Професора, що цей камінь привезено з Італії і що це — закам’яніла лава Везувію».*

Білий Крук стояв нерухомо, ніби боявся йти в глиб двору, що був вимощений бруківкою. Фонтан у центрі не працював.

— О цій порі їх уже вимикають, — повідомив Білий Крук.

Фасадом будинку звивалася вгору виноградна лоза, і кілька чорних віконних отворів дивилися просто на арку, ніби стежили за Макґі та Білим Круком.

— Ось вона… ось… лава Везувію. У нас під ногами. Не пече?

Макґі промовчав.

Крук глянув на хлопця:

— І ТИ…

— ТИ ТЕЖ ПЕРЕСЛІДУЄШ МЕНЕ?

— ЩО ТОБІ ПОТРІБНО?

— ЩО ТИ ХОЧЕШ ЗНАТИ?

Макґі раптом помітив, що очі в Білого Крука змінюють колір. Зараз вони були жовті, а ще мить тому — темно-зелені. Хлопець не розумів, що відбувається із чоловіком, може, йому потрібна допомога? Також не знав, чому побіг за ним, і — чому? чому? чому? — він вірить йому так само, як і Ленару. Але поштар відчував, що Білий Крук приховує своє справжнє лице.

«Хто він?» — подумав Макґі й зрозумів, що опинився тут, бо хоче знати відповідь.

— ДИВИСЬ! — промовив чоловік і дістав зі своєї сумки камінь. — Це ВЕЗУВІЙ! — І усміхнувся до поштаря. А тоді, тримаючи камінь на долоні, прошепотів: — Ярамасан іне…

Камінь змінив колір та задимів.

— Лері ре сене ан!

Камінь спалахнув червоним яскравим вогнем. Вогонь облизував своїми довгими язиками руку Білого Крука, але той не зважав. Очевидно, вогонь не обпікав.

— Дивись, хлопче… ЦЕ ВЕЗУВІЙ, — сказав чоловік, глянувши на Макґі, і жбурнув камінь у стіну, обліплену поштовими скриньками.

І стіна «проковтнула» камінь, спалахнувши вогнем. Чорний дим на якусь мить здійнявся вгору, а потім зник, як духи на світанку.

Макґі витріщив очі.

Вогонь дихав, утворюючи хвилі візерунків, що поступово ставали колами та складалися один у другий, більший у менший.

— ТИ, ГОЛОВНЕ, НЕ БІЙСЯ, — усміхався Білий Крук. — ЧЕРЕЗ ВОГОНЬ ПОТРІБНО ПРОЙТИ, — і стрибнув просто у нього.

Полум’я проковтнуло Білого Крука, як щойно стіна застиглу в камені лаву Везувію.

Макґі роззирнувся.

Ні людей, ні тварин — нікого. Тільки він та вогняна пляма на стіні. Серце хлопця калатало.

Ступивши кілька кроків назад, він розігнався та стрибнув за Білим Круком.

І вогонь проковтнув його.

Цитата з книги Юрія Яновського «Майстер корабля». — Прим. авт.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У ті дні, коли Одеса була не Одесою, а Хаджибеєм, на узбережжі Чорного моря стояла фортеця Єні-Дунья, що з османської (дослівно) перекладалося як «Новий світ».

Єні-Дунья здіймалася над крутим приморським берегом і простягалася приблизно від теперішнього Воронцовського палацу до середини Приморського бульвару. Фортеця мала майже чотирикутну форму й була обнесена високою стіною з бійницями та круглими вежами з боків. У центрі повернутої до берега фортечної стіни розташовувалася широка прямокутна головна вежа з брамою посередині й конусоподібним дахом.

Єні-Дунья мала стати воротами в новий світ. Той самий, про який боялися говорити вголос. Воротами у світ магії та чаклунства.

Аби Імперія не втратила владу, яку на той час мала, на прохання Таємної ложі (що пізніше отримала назву Фелікі Етерія) в Хаджибей відправився розвідник. Під виглядом купця він потрапив до фортеці та детально дослідив її.

Він доповідав: «Фортеця розділяє поселення Хаджибей на дві частини. Одна з них — низинна, розташована на Пересипу, біля берегів лиманів. Друга простягається по плато**. Тут розташовані базар, лавки, кав’ярні».

Також розвідник склав детальний план фортеці та передав його Імперії.

Представники Таємної ложі відправили три тисячі воїнів для штурму Єні-Дунья.

Перша сутичка сталася вночі. Біля одного з навколишніх сіл вояки Імперії вступили в бій із загоном охоронців Єні-Дуньї, які поверталися до фортеці з Очакова. Майже весь загін — чисельністю близько двохсот вершників — було вбито, у полон потрапив лише десяток поранених, але й ті померли від холоду. Село, біля якого точився бій, вояки Імперії піддали вогню, багатьох жителів убили. Лише декільком селянам вдалося укритися у фортеці.

Спроби захопити Єні-Дунью тривали майже десять років.

14 вересня 1789 воїни Імперії під проводом адмірала Хосе де Рібаса і загону козаків-характерників під орудою Антона Головатого та Зіновія Чепіги штурмом оволоділи фортецею, зруйнувавши її. Але без допомоги Чорного чаклуна та драмб їм це навряд чи вдалося. Саме чаклун звільнив з позачасся демонів та драконів, стерши на порох кам’яні мури Єні-Дуньї та розвіявши їх над Чорним морем.

Ті дракони дихали туманом забуття. Подейкують, що один із них дмухнув на місто Хаджибей із такою силою, що люди забули власну історію. Чарівники Єні-Дуньї, яким вдалося тоді врятуватися, створили Орден хранителів…

У бік нинішньої Театральної площі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Минали роки.

На теренах зруйнованого Хаджибея Імперія вирішила збудувати порт та місто, запросивши для цього найкращих архітекторів світу: з Франції, Італії та Німеччини.

Перший будинок при новому управлінні збудував граф Григорій Волконський. Другого вересня 1794 року на розі сучасних вулиць Ланжеронівської та Рішельєвської у фундамент будинку було закладено перший камінь.

Саме під час закладення фундаменту й відбувся так званий Обряд заснування Одеси: два фрагментованих розкішних кришталевих кубки, фрагмент таці, металевий кинджал і корабельна ринда були замуровані у фундамент. Остання річ мала захищати портове місто від Чорного чаклуна та іншої нечисті, яка снувала морем і вночі виходила на берег.

— Ринда корабельна, — говорив граф Григорій Волконський, — берегтиме нас від магії та демонів. Поки вона тут, ніхто й ніщо не знищить місто, що відтепер носитиме назву «Одеса»… Починаємо писати нову історію нового міста.

Друге вересня 1794 року… Саме цю дату досі вважають днем заснування Одеси.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Пам’ятаєш, як ринда зникла?

— Звісно. Я був тієї ночі на розкопках. І  бачив, коли її знайшли. Граф Волконський фактично уклав мир між світами, сховавши у фундамент обереги від нечисті. Місто жило спокійно двісті років, якщо не рахувати людських війн та природних катаклізмів. Я не знаю, на кого зараз працює Чорний чаклун, але влітку 1995 року він знову з’явився в  Одесі. Пізніше я  все зрозумів. А тоді… Хто міг знати, що юнак, який визвався допомагати на розкопках,   — чаклун? Він зміцнів, розумієш? Зміг перехитрити Хранителів, ставши непомітним, постійно змінюючи свою подобу. Він  — Темрява.

* * *

Того ранку Орестові снилося море.

Свинцеві хмари повзли низько-низько. Вдалині лунали крики чайок. Хлопець відчував холод. Дув сильний вітер. Навколо потроху тануло жовте від піску шумовиння. А  море дедалі дужче кидалося хвилями в берегове каміння.

На узбережжі хлопчик був сам. Стоячи босоніж на піску, що був теплий, ніби влітку, Орест дивився в далечінь і помітив на горизонті корабель. Це судно він бачив раніше.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!   — пролунало за спиною.

Орест озирнувся  — на схилах нікого.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!   — знову. Цього разу поруч.

— Хто тут?   — гукнув Орест.

Але у відповідь лише:

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

Враз у піску біля його ніг стали утворюватися кола. Хлопець не міг поворухнутися: просто закляк на місці. Одне, два, три… скільки їх? Коло за колом, візерунок за візерунком  — ідеальні геометрічні фігури, одна навколо іншої. Хмари, здавалося, заскрипіли, а маяк видав протяжне й тужливе

ВУ-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!   — пролунало зовсім поруч.

Краєм ока Орест побачив біля себе хлопця, що стояв на відстані не менше десяти метрів і тримав у руці великий камінь. Це була бруківка.

— Ти хто?   — прошепотів Орест.   — І  звідки взявся? Ще мить тому тебе не було…

Хлопець ніби й не чув.

Сильний вітер знову дмухнув з моря, й піна піднялася в повітря, прилипаючи до шкіри та одягу.

Орест лизнув губи: солоні.

ВУ-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у.

Хвилі накочувалися одна за одною. Вода підступала до ніг дедалі ближче. Орест помітив, що територія пляжу зменшується  — її ніби злизує море.

— Я Макґі!   — раптом вигукнув хлопець.

— Як ти тут опинився?

— Везувій!   — Макґі простяг руку до Ореста.   — Ось! Лава Везувію, — поштар глянув на плесо.   — А то «Делфі»?   — запитав він.

— Не знаю!   — відповів Орест.

— Ти бачив Чорного дракона?

— Ні!

— Ти Орест?

— Звідки знаєш?

— Здається, я знаю все.

— Такого не буває.

— Білий Крук мені розповів… Хочеш, я тобі покажу?   — Макґі дивився на Ореста, чекаючи на відповідь.

ВУ-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у.

— Він дає знак.

— Хто?

— Маяк.

ВУ-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

В повітрі поміж чайок пливла велетенська черепаха.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

Орест стояв на узбережжі й дивився вгору.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

Черепаха повільно пливла понад морем до лінії горизонту. На її панцирі височів маяк.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

— Таке неможливо! Черепахи не літають! Стій!   — гукнув до неї Орест.   — Ти куди? Повернися!

Проте вона не чула хлопця.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

Він не розумів, що відбувається.

У його правиці був меч.

За спиною рюкзак.

Лише зараз Орест зрозумів, що «ДЕНЬ-ДЗЕНЬ»   — це дзвінок смартфона. Діставши з кишені штанів мобільний, побачив на екрані напис: «Невідомий». Хлопець приклав слухавку до вуха:

— Алло!   — промовив він.

Після невеликої паузи хтось відповів:

— Заплющ очі.

* * *

У темряві спалахнув вогонь, що освітив обличчя Білого Крука.

— Орест!   — кивнув він.   — Приємно познайомитись!

— Ви хто?

— Моє ім’я занадто відоме, щоб його називати вголос.

— Білий Крук. Його звуть так,   — прошепотів хтось.

У світлі вогню Орест побачив хлопця, трохи старшого за нього.

— Я Макґі, поштар.

— Це позивний? Чи прізвисько?   — Білий Крук підніс вогонь ближче до обличчя Макґі.

— Не знаю!

— Не знає він,   — пирхнув Крук і, закашлявшись, повернувся до стіни.

— Де ми?   — запитав Орест пошепки.

— В катакомбах,   — спокійно відповів чоловік.

Білий Крук контролював полум’я кінчиками своїх пальців. Це, щиро кажучи, вражало.

— Не пече?

— Ні!

Чоловік розглядав написи, вишкрябані на кам’яних стінах. Побачивши стрілку, сказав:

— Сюди! Нам потрібно знайти прорубаний вузький горизонтальний хід.

* * *

Вони спускалися вниз: Білий Крук ішов попереду, Орест  — посередині, а Макґі  — позаду. Тривалий час рухалися мовчки вузькими проходами. Повітря відгонило пліснявою та вологою.

— Ти віриш у магію?   — запитав Макґі.

Орест хвильку мовчав, а потім спитав:

— У фокуси?

— Ні! В магію.

— Я читав лише книжки. Та чарівників не бачив.

— Бачив!   — озвався Білий Крук.   — Тільки ти цього не пам’ятаєш.

Вони звернули ліворуч, спустилися сходами ще глибше. Прохід став ширший. Відчувався протяг.

— Тут головне — не заблукати. Знаєте, це ціле місто. Тут свої вулиці, проспекти, провулки, глухі кути та площі. Деякі з них, ще з часів Другої світової війни, заміновані. Треба бути вкрай обережними. Дивіться під ноги. Зрозуміло?

— Але дуже погано видно.

— Запали вогонь.

— Я не вмію.

— Ти сотні разів це робив. Оресте, не придурюйся,   — бурмотів Білий Крук, робив паузи, шепочучи щось собі під носа  — хлопцям було важко розчути його слова. Потім вів далі:   — Ціле місто,   — і усміхався.   — Своя інфраструктура. Власний плин часу. Головне — спостережливість та обережність. Ми тут не самі. Тс-с-с-с!   — Крук приклав палець до вуст.   — Прислухайтеся!

Тиша.

— Чуєте?

Тиша.

— Вони співають.

Тиша.

— Хто?   — шепотів Орест.

— Вони,   — відповідав Крук.

Всі троє слухали тишу.

— У Древніх печера була не просто житлом, у ній проводили обряд ініціації  — посвячення або переродження. Повзеш, повзеш, а потім  — раз!   — і ти несподівано летиш сторч головою в порожнечу…  — Білий Крук замовк, недоговоривши речення до кінця. Зупинився біля стіни: червоні лінії закреслені чорними. Його обличчя набуло надзвичайної серйозності.   — Ті, в кого раніше виходило пройти цей шлях, говорили, що відчували, ніби заново народилися,   — раптово мовив він.   — Це і є обряд ініціації. Прислухайтеся!

Тиша.

Білий Крук зітхнув:

— Запам’ятайте: прорубаний вузький горизонтальний хід. Ним варто повзти в цілковитій темряві навкарачки. Зрозуміло?

— Ні!

Білий Крук повів рукою з вогнем, піднісши його до обличчя Ореста.

— Для чого я тут?   — запитав хлопець.

— Це сон,   — відповів Крук.   — Сон із четверга на п’ятницю. Як думаєш, такі сни справджуються?

Орест мовчав.

Чоловікові очі виблискували.

— Не бійся,   — прошепотіли його уста, дмухнувши на вогонь.

Кілька жаринок здійнялись у повітря, полетівши до Ореста… Білий Крук торкнувся пальцем другої руки до лоба хлопця. Після цього дотику той відчув, ніби щось проникло в його свідомість. Все шуміло та пливло… Десь пролунав глухий і далекий звук: тук-тук-тук! Орест почув шипіння сотні, а може, й тисячі голосів:

На-а-а-

су-у-у-у-у-у-у-у-у-у-у-

ва-є-ться-я-я-я-я… —

звук лунав звідусіль так, ніби це промовляли стіни. Орест відступив назад, трохи похитнувшись, у голові запаморочилося. Аж враз він побачив:

ШТОРМ,

КОРАБЕЛЬ,

ЧАЙКИ,

ТУМАН,   — усе перемішалося.

«Я

відчу-у-у-

ва-а-а-а-а-

ю-ю-ю-ю»  —

прозвучало в голові.

Орест чітко бачив картинку з висоти пташиного польоту: кіностудія горить, стовпи диму та вогню піднімаються в сіре небо, і «Делфі» біля узбережжя. З корабля, що лежав на лівому боці, витікало пальне. Язики мастила темними відбитками бруднили воду. Морські хвилі бились об металевий корпус, а помаранчеві поплавки, що їх залишили рятувальники, бовталися навколо корабля.

На хвилерізі стояла жінка, одягнена в білу красиву сукню: висока, струнка, з білявим волоссям, що, здавалося, світиться, наче лампочка. Вона водила смичком по струнах скрипки й не відводила очей від «Делфі».

А потім:

Чорний дракон на руїнах міста.

Не-е-е

схо-о-

ває-є-є-

ш-ш-ш-ш-

ся-я-я-я-я-я-я-я…  —

шепотіли небеса і: тук-тук-тук!   — глухий та далекий звук.

Меч вислизнув із руки Ореста і впав на черепашник. Хлопець від того наче прокинувся.

Білий Крук усміхався:

— Повернувся?   — запитав він, пильно дивлячись на Ореста. А після паузи додав:   — Бачив?

Орест кивнув:

— Я нічого не розумію. Хтось пояснить мені, що відбувається?

— Ми прийшли! Ось,   — продовжив Білий Крук,   — вхід.

Він освітив вогнем малюнок на стіні: там був квадрат, усередині якого вписане коло, а в колі  — трикутник. Поруч напис:

ВЕРШИНИ ДОЛАЮТЬ СМІЛИВІ!

— Далі,   — промовив Крук,   — без мене.

Орест підняв із землі меч.

— А ви?   — запитав Макґі.

— Мені потрібно у справах.

— Залишите нас у катакомбах?

— Тут один хід, і він веде навпростець. Макґі, ти запустив портолан, а тут боїшся якогось ходу? Хлопче, ти зробив більше, ніж будь-хто із чарівників за останні пів століття. Ти, як і Орест, маєте пройти цей обряд самостійно,   — сказав Білий Крук, торкнувшись рукою малюнка на стіні.   — Мені час прощатися.   — Чоловік дмухнув на вогонь.

І все провалилося в темряву, коли той згас.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Вийде в них чи ні? — говорив подумки Ларус.

— Не знаю! — відповідав йому Ленар, пильно вдивляючись у закинутий вхід до катакомб.

«Час, — думав собі Ленар, — летить швидко».

— Знаєш, вони могли там і загубитись.

— А, можливо, Макґі та Орест уже давно прокинулись і немає сенсу їх тут чекати?

— Давай іще декілька хвилин.

— А як перевірити, вони в катакомбах чи…

— Ніяк!

— А Білий Крук?

— Він лише провів хлопців, а далі… Далі вони самі. Такий обряд.

— Нічого не вийде!

— Головне — вірити.

— Подеколи віри замало. Найчастіше треба діяти.

— Кодекс чарівників!

— Справа не в ньому.

— А в чому тоді?

— В силі.

— Хлопці її мають.

— Не сумніваєшся?

— Ні! Якби в Макґі її не було, я з тобою тут не сидів би.

— І то правда!

* * *

— Круку, ти тут? — пошепки запитав Макґі. — Досить цих ігор. Вже не смішно!

Білий Крук не відповідав.

Орест та Макґі йшли в абсолютній темряві, обмацуючи стіни.

— А ти віриш в магію?

— Не те щоб вірю… Слухай… А він казав, що це сон? Це дійсно так?

— Не знаю!

— У снах можна робити будь-що…

* * *

У темряві, в далині, з’явилася маленька цятка світла.

— Ходімо!

Хлопці розмовляли пошепки, сахаючись відлуння, що могло прокотитися катакомбами й розбудити привидів чи істот, що живуть тут. Водночас світло в кінці коридору, де вони перебували, і насторожувало, і лякало, і приваблювало.

Вони йшли. Дихали розмірено. Часто зупинялися, але йшли.

— Чи тут хтось є? — прошепотів Макґі.

Тиша.

Раптом цятка світла ворухнулася, здійнялася в повітря й освітила хлопцям шлях та двері в кінці коридору.

— Згадайте все… — шепотів жіночий голос за дверима.

— ЗГАДАЙТЕ, ХТО ВИ Є.

— ЧАС ЗУПИНИТИ ЧОРНОГО ЧАКЛУНА.

— ЧАС ЗУПИНИТИ ЧОРНОГО ДРАКОНА.

Катакомби гули.

Пил здіймався вгору.

Здавалося, що світло пульсує в такт голосу:

— НАБЛИЖАЄТЬСЯ ВЕЛИКА ВІЙНА.

Двері відчинилися, й Орест та Макґі побачили жіночу постать у білій сукні.

— ВАША ПОДОРОЖ ЛИШЕ ПОЧИНАЄТЬСЯ.

«Хто ви?» — подумки запитав Макґі.

«Аглая», — відповіла вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

З Чорного моря доносився страшенний крик.

Хвилі ставали чимраз сильнішими, женучи свої пінисті гребні до берегів Одеси. Більше, ще більше, ще більше піни.

Повітря стало холодним настільки, що дерева, які росли на кручах, вкрились інієм. Хмари опустилися нижче, посіріли й поважчали, ніби налилися свинцем.

Ларус та Ленар сиділи біля входу в катакомби. Вони більше мовчали, ніж говорили — їхнє пір’я вкрилося крижаними краплями.

На перший погляд, нічого дивного для пересічного містянина: дві чайки сидять на великому камені, вітер хитає їхні тіла; пташки допитливо розглядають тріщини на кручах.

З моря до них наближалися ще три птахи: Анжі й близнята Гринь та Гриня.

Трійця підлетіла швидко.

— І?

— Ленар був правий. «Делфі» вже тут. Ми говорили з вухатою медузою Аурелією… — Анжі підлетіла й сіла на камінь першою.

— Аурелія сказала: дно рухається, — це вже Гриня.

— І ще… — продовжив Гринь, — вона сказала: «Шторм наближається».

Ленар зітхнув. Ларус пильно подивився на чарівників.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ! — прозвучало в катакомбах. Щось там, усередині, затріщало, а відтак із кручі полетів униз велетенський камінь. Чайки замахали крилами й відірвалися від землі, застигнувши в повітрі. Їх підхопив вітер.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

Ларус, Ленар, Анжі й близнята Гринь та Гриня звели погляди вгору. У це було важко повірити: в повітрі пливла велетенська черепаха.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

На її панцирі, біля маяка, стояли Макґі та Орест, а коло них — Аглая.

— Летіть сюди! — почули чарівники її голос.

ДЗЕНЬ-ДЗЕНЬ!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Чорний чаклун усміхався.

Дивлячись на море, він бачив кількох драконів, що тінями ковзали у воді. Вони плавали довкола танкера «Делфі».

Палуба скрипіла. Вітер дув сильніше. Хвилі билися об борти, хижо облизуючи їх…

— Ще трохи, — усміхався Чорний чаклун, — ближче… ще ближче…

З води показався хребет.

— Давайте! — крикнув Чорний чаклун до драконів. — Прокидайтеся від свого сну! ПОВЕРТАЙТЕСЯ ІЗ ЗАБУТТЯ! Ми повинні забрати це місто собі.

Із води почувся стогін. Корабель хитнуло.

— Чорний драконе, ти тут?

І знову порив вітру. І знову стогін.

Медузи, що плавали поруч, перелякано кинулися навсібіч.

Риби, краби, мушлі…

Море пінилося.

Море хвилювалося.

Море змінювалося: вода ставала чорнильною, густою та липкою.

ГУП!

Дракон штовхнув корабель. Чорний чаклун схопився за поручень:

— Я відчуваю твою присутність. Я відчуваю тебе…

СЕРЦЕ!

— Покажись!

СЕРЦЕ!

ДЕ МОЄ СЕРЦЕ?

— Якам дарам басса.

СЕРЦЕЕЕЕ!

— Лікін ді серама.

З води на мить вигулькнула голова Чорного дракона. Вдихнувши кисень, потвора випустила через ніздрі густий, сірий та непроглядний туман, штовхнувши «Делфі» ще раз.

— Твоє серце в Одесі, — сказав чаклун. — Знаєш, де вона? Знаєш? Ні? Вона попереду. Одеса прямо по курсу. Дихай! — наказав. — Видихай туман. І нехай все довкола провалиться в забуття…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.