Серія «Книжкові мандри»

Валерій Пузік

«Делфі» та чарівники

Художнє оформлення Каті Грицевої

Дизайн обкладинки Олега Панченка

© Жак Жаб’є, 2021

© Катя Грицева, ілюстрації, 2021

© ТОВ «Видавництво АССА» , 2022

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978‑617‑7995‑36‑3

Аннотація

Чого тільки не траплялося в житті капітана Страха, якого, подейкували, уникала навіть власна тінь! А хіба може бути інша доля в людини, яка народилася на острові, де горіхова шкаралупа легко править за човен? Чого тільки не доведеться робити нашому герою в цій книжці… На характер перекривляти один одного з пацюком, сідлати хвилю й летіти прямісінько до Місяця, долучатися до змагань за найпишнішу бороду з геть неочікуваним результатом… «Хоч би не схибити!» — думає капітан Страх і з головою пірнає в захопливі пригоди. Ходімо за ним! Адже чудернацька небувальщина, перетворена на найреальнішу реальність, не дозволить сумувати. Гуррра!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Мій юний друже, що тобі відомо про піратів? Ти, мабуть, думаєш, що пірати — то зазвичай циркові артисти у гарних костюмах і яскравих хустинках на головах? І що вони просто удають із себе кровожерних злочинців та вихваляються своїми вигаданими пригодами та мандрівками? Скажу тобі так, мій юний друже: ти анічогісінько не знаєш про піратів!

Ось скажи мені, як стають піратами? Що? Ха‑ха‑ха, невже ніколи про це не чув? А як пірати вибирають із‑поміж себе ватажка? Яка сила жене їх за край світу і змушує ризикувати власним життям? Тобі, либонь, здається, що пірати — то щось таке, що належить давньому минулому?

Проте я, сер Том Перший Страх, він же пірат‑капітан легендарної шхуни «Чорна перлина», урочисто свідчу тут перед усіма про таке. Усі історії, що їх я хочу тобі розповісти, — зовсім не вигадка. Усі ці пригоди дійсно мали місце, і сталися вони зі мною та моєю славетною командою під час нашого піратського мореплавання, яке тривало довгі‑предовгі роки. І хай поб’є мене грім, коли я збрешу бодай раз!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«На південних морях у житті кожного чоловіка буває такий день, коли він розуміє, що час попрощатись із усіма друзями, сісти в човен і відштовхнутись від берега. Так він і робить — рушає в дорогу, і це цілком природно, бо ж настав той день».

Рей Бредбері
«Кульбабове вино»

Капітан Страх отримав це прізвисько, тому що він дійсно був страхом — справжнім Страхом Семи Морів. Подейкували, що капітана Страха уникала навіть його власна тінь — чи, можливо, навпаки, то він її так боявся?

Ніхто достоту вже й не пригадає, як воно насправді було з тією клятою тінню. Проте до останньої подробиці відомо все, пов’язане з дитинством нашого капітана — коли він був ще ніякий не капітан, а просто собі мале хлоп’я.

Річ у тім, що капітан народився в тих далеких краях, де сонце бігає по небу швидше, ніж деінде. Тому не слід дивуватися, що і дні народження, і новий рік там святкують утричі частіше, ніж десь тут у нас. Хай там як, але діти на тих чудових берегах дорослішають швидше, можливо, саме із цієї причини — бо живуть‑зростають в атмосфері безперервного свята.

Отож, коли капітан Страх був зовсім малим, тоді його ще не звали капітаном, а Страхом і поготів. НЕ ТЕ, що він не був капітаном, зовсім ні. Навпаки, у тих країнах капітаном можна вважати кожного, бо хоч морські припливи‑відпливи тут рідкісна штука, та коли вже трапляються, то разом із водою приносять мешканцям цієї благодатної землі все, про що ті лише могли мріяти.

Власне, тому на острові ніхто й не працює — просто сидять усі склавши руки й чекають припливу, встигаючи кілька разів відсвяткувати свій день народження й зустріти кілька нових років. А через те, що кожен приплив приносить десь із сотню кораблів на одного мешканця острова, то капітанами можна вважати всіх острів’ян. І байдуже, що ті кораблі переважно розбиті‑потрощені й потребують ремонту.

Утім, як ви вже зрозуміли, мешканцям острова нема коли морочитися з ремонтом. Після відпливу їм вистачає часу тільки на те, щоб вибрати найкращі з кораблів, влаштувати на них свято й прийом гостей, бо ходити в гості від одного борта до другого тут — звична річ. Також ніхто не ображається, коли піднімешся на палубу без запрошення — навпаки, трапи в кораблів завжди гостинно спущені.

Ви запитаєте, а які прапори нові володарі кораблів підносять над своїми щоглами? Відповім, що тутешні звичаї не забороняють чіпляти над щоглами будь‑які прапори. Тому водночас їх може майоріти сотня, як не більше, і всі вони геть різні. Коли на острові задмуть теплі північні вітри (бо ж острів цей так далеко на півдні, що всі вітри тут північні) і всі ці сотні стягів разом затріпочуть у повітрі, острів’яни кидають свої клопоти й усі без винятку годинами насолоджуються цим фантастичним видовищем.

Але є одне «але»: острів’яни не люблять сірого кольору. Це вважають поганим тоном — коли над щоглою сіре знамено. Тому, якщо хтось натрапить на таке сіропрапорне судно, він зазвичай змушений кинути його й шукати іншого корабля — це значно легше, аніж знайти яскравіший прапор.

Рідко хто вибирається тут у відкрите море. Не секрет, що в море люди виходять тільки для того, щоб прогодувати свої родини. А на острові, навпаки, щоб прогодувати родини, чекають, коли море саме виплескується на берег. Тоді в селищах святкують день урожаю. Бо ж, звісно, окрім кораблів на берег виносить ще й урожаї батату, пшениці та хмелю. Хміль, слід сказати, море виносить уже в готовому вигляді — у пляшках і діжках. Тому в урожайні роки дорослі почуваються від такого щастя на сьомому небі. А малюки всього острова найбільше полюбляють, коли припливна хвиля виносить на берег врожаї какао‑бобів у вигляді шоколадних фігурок, які дуже смакують з бататами.

Річ у тім, що через морську воду ті фігурки занадто солоні, тому, щоб підсолодити, діти заїдають їх скибочками солодкої картоплі. Тоді картопля солонішає, а шоколад, навпаки, солодшає. Ця дивна традиція — їсти шоколад підсолодженим, а картоплю підсоленою, — так швидко поширилася світом, що вже й ніхто сьогодні не пригадає, звідки вона взялася.

Батьки на острові добре дбають про своїх діток і постійно змушують їх пити кокосове молоко. А через те, що всі малюки полюбляють молочко із шоколадом, їхня шкіра набуває кольору молочного шоколаду. Звісна річ, у них могла бути й біла шкіра — але це лише в тому разі, якби на берег виносило пломбір чи ванільне морозиво. Та, на жаль, тут не знають про такі смаколики, як морозиво, бо воно, як усім відомо, щойно потрапляє в теплу воду, одразу тане й розтікається. А вода тут таки тепла, якщо не гаряча! Окрім того, серед хвиль морозиво збивається як коктейль і тоді (зрідка, але таке трапляється) до острова приносить лише білу піну, яка зовсім не смачна, бо геть солона. А хіба можна їсти солону піну від морозива, га?

Тепер про кокосові горіхи, оті самі, що їх можна відшукати в глибині острова. Вони виростають просто до неймовірних розмірів! По щирості, якби на той берег не винесло жодного корабля, усе одно тут усіх і без того вважали б моряками — бо ж ті плоди кокосових пальм за нагоди можуть легко правити за великі човни. До того ж, на відміну від звичайних човнів, кокосові горіхи здатні до далекого плавання.

Ну от, міркуйте самі: один такий горіх, точніше, пів горіха, вміщує до п’ятьох дужих чоловіків, або п’ятнадцятеро малюків, або ж зо два десятка мавпоподібних єнотів, які водяться тільки на цьому острові. Хай там скільки їх було, горіхові шхуни жодного разу ще не пішли на дно! «Ну й що тут такого особливого?» — може спитати прискіпливий читач, але тоді він не дуже знається на мореплавстві. Треба уточнити, що горіховий корабель, на відміну від звичайного, уже вміщує воду, чи то пак, молоко, та їжу. Бо ж внутрішня оболонка його слугує за харч, принаймні мавпоподібним єнотам. Щоправда, саме ці тварини нікуди за межі острова не подорожують. Тільки‑но падає горіх, ці милі зубастики прогризають у ньому отвір, розхитують шкаралупу, щоб з неї вилилось усе кокосове молоко, яке потім потрапляє в місцеві ріки, і, мабуть, саме тому всі ріки на острові молочні. Відтак усі єноти живуть у тих кокосах цілими зграйками, допоки не закінчується кокосова м’якоть. Саме їхніми турботами навколо кожного такого горіха височать гори кокосової стружки — і я готовий заприсягтися, що це найкраща кокосова стружка у світі.

Рано‑вранці, коли бабусі збирають молоко для своїх онуків, вони мусять бути дуже й дуже обережними. Інакше можна випадково наступити на кокосову стружку й розбудити мимохіть тих мавпоподібних єнотів. І якщо це трапляється, то над островом здіймається такий ґвалт, як ото, бува, в джунглях, коли удав наполохає чималеньку зграю бабуїнів. Тоді вже ніхто не радий ані молоку, ані сніданку, ані навіть світлому ранку. Бо цих єнотів недарма називають мавпоподібними — у всякому разі, галасують вони незгірш за мавп.

Якщо нетутешній мореплавець почує той їхній крик із свого корабля, то неодмінно подумає, що горлають саме мавпи. На щастя, в інший час доби, коли їм не треба шукати нового житла, єноти сплять не так чутливо, як на світанку. Саме тому за молоком довіряють ходити лише бабусям, бо вони посуваються повільно й обережно. Але таких прикрощів на острові давненько не траплялося. Востаннє, мабуть, 76 року.

І ще трохи про ті чудернацькі кокосові горіхи. З їхніх зовнішніх волокон примудрилися плести товсті линви. Тому, коли під час шторму рветься якийсь із кокосових канатів, що утримує вітрило, моряки натомість швидко сплітають новий, а щоб від хитавиці не нудило, жують шматочки кокосу. І ви так робіть, коли вас нудить. Перевірений спосіб, слово честі.

Отож, як і всі малюки на тому острові, капітан Страх з малих років мешкав на кораблі. Щоранку хлопчик виходив на капітанський місток, розгладжував собі вуса (точніше, місце під носом, де вони мали вирости) й дзвінким голосом гукав:

— Ванти на банти, фальшборт‑акорд! Клівер‑лівер, грот‑спот, гик‑тик, фали‑бали! Гафель‑кафель, нірал‑адмірал, кільсон‑нільсон, рея‑бея!

Та що там казати, першим словом малого Страха було не «мама» чи «тато», а «салінг». А коли він вивчив іще кілька морських слів, то заговорив уже цілими реченнями:

— Підняти вітрила! Свистати усіх на гору! Встановити салінг!

Ви можете подумати, що малий Страх промовляє якісь чарівні заклинання. Але ж ні, так він розучував морську говірку, зрозумілу лише видатним мореплавцям, рядовим матросам та, звісно ж, морським піратам.

З малих років він готувався вийти у відкрите море. Ну, так уже повелося, що в південних морях у житті кожного чоловіка настає такий день, коли він розуміє, що час попрощатися з усіма друзями, вийти на капітанський місток і віддати швартові. Отак він і робить, це цілком природно.

Так от, одного ясного ранку той день настав, і капітан Страх без найменшого страху — ну, може, йому було лячно зовсім трішечки — попрямував у море!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Так само, як і капітан Страх, чоловік на ім’я Нго теж мешкав на острові. Розташовувався він, той острів, як сказали б європейські мореплавці, в Ост‑Індії. Хоча насправді чоловік нічогісінько про це не чув — ані про Ост‑Індію, ані про Вест‑Індію, ані про європейських мандрівників, ба навіть про капітана Страха нічого не чув до певного часу. І це не дивно, бо жили вони зі Страхом на різних островах.

Звісно, час від часу до берега причалювали сампани та джонки. Люди в них розповідали про далекі світи і безкраї простори океану. У цьому не було нічого дивного. Бо ж уявити собі людей, які живуть на островах посеред моря, не так і важко. Сам Нго народився на такому острові, де з правіку жили його пращури — батько і дід, прадід і прапрадід, — і всі вони були рибалками. Бабуся Нго, ймовірно пережила їх усіх і з правіку, принаймні скільки себе пам’ятав Нго, догоджала онуку, готуючи рибу, яку він ловив, і присмачуючи її острівними фруктами та спеціями.

Їхнє селище було рибальське, як і всі селища на морському узбережжі деінде на землі, бо сáме море й годує людей. Селище було маленьке, але тулилося до підніжжя великої гори. З іншого боку гори було розташоване одне селище — і так само було на кожному більшому острові довкола їхнього. Менші ж острови були незаселені, і часом туди, до порожніх берегів, приставали рибалки — набрати води й засмажити чи запекти рибу. Хай там як, але море було щедре, риби вистачало завжди й усім. Люди на островах жили в мирі. Вони ловили рибу собі й тим тішилися.

Та коли приїжджі розповідали про безкраї простори рівнин — про ліси й пустелі, що їх не можна охопити поглядом, і про шпичаки гір під білими шапками, що ховаються в хмарах, — Нго не йняв усьому тому віри. Утім, десь глибоко всередині нього зріло бажання побачити все те. Так‑так, він мріяв помандрувати від краю до краю світу, звідки сходить і куди ховається сонце. Коротше кажучи, він хотів на власні очі пересвідчитися, чи справді ті люди кажуть правду.

В уяві цього чоловіка, Нго, всенький світ навколо нього складався з безлічі заселених островів і ще більшої кількості порожніх. На жаль, точного їх числа Нго не знав, бо не вмів рахувати — адже навіщо тобі якісь рахунки посеред моря, коли про тебе дбає правічна бабуся? Я знавав багато таких людей, як Нго, і жили вони по всіх усюдах, бо ж бабусі дбають про своїх онуків по всіх усюдах…

Якось Нго таки наважився й на своїй видлубаній з дерева пірозі попрямував уздовж островів на захід. Він все далі й далі віддалявся від знайомих місцин, аж поки остаточно не перестав упізнавати все довкола. Здавалося, наш мандрівник заблукав посеред незнаних йому досі клаптиків суходолу в безкрайому морі. Люди зустрічалися йому дедалі рідше, і відстані між островами ставали чимраз довшими, але Нго вперто прямував на захід сонця. Єдине в його житті залишалося незмінним: Нго так само щодня вправно ловив рибу, а потім брав курс на острови, щоб приготувати її та поповнити запаси води й кокосових горіхів. Щоправда, кокоси на цих островах були не такими великими, як ті, що з острова, де жив капітан Страх, а риба — не такою смачною, як її готувала бабуся Нго. Тому одного дня Нго засумував за домівкою, навіть скривився від жалю й мало не заплакав. Але ж мореплавці‑піонери не повинні плакати, чуєте?

Нго рішуче сів у легеньку пірогу та вийшов у відкрите море, сподіваючись, що невдовзі з‑за обрію випірне черговий острів. Та від того дня жодного острова він більше не бачив. Правду кажучи, і самого Нго відтоді ніхто не бачив, а бабуся, яка пережила його батька, діда і, ймовірно, прадіда з прапрадідом, дуже засмутилася.

Подейкували, що Нго дістався таки краю землі. Звісно, багато хто в це не повірив. Деякі злі язики патякали, що коли чоловік виплив на середину моря, то в нього раптом закінчилися вода і їжа. Та де там, заперечували інші, подібне годі собі й уявити про Нго. Він був такий чудовий рибалка, казали ці інші, от тільки чи можна зготувати обід на видлубаній з дерева пірозі? Ну, а треті запевняли всіх, що чоловіка разом з човником проковтнув кит. Звісно, що пірогу кит виплюнув, бо вона застрягла йому між зубів, а Нго навічно залишився там, у темному вогкому череві кита. «Що за дурня, кит не проковтнув би Нго!» — заперечують перші й другі, бо ж кит не виринає на поверхню з розтуленим ротом, і це могла зробити лише велетенська підступна акула.

Хай там що сталося, нічого достеменно не відомо. Зрештою, згадайте, як закінчують життя багато рибалок на довколишніх островах. Чи ж не зустріч з акулами вкорочує їм віку? Із цим аргументом погоджуються всі: і перші, і другі, і треті. Одна лиш бабуся Нго, по‑старечому скрушно хитаючи головою, щоранку приносить додому кошик різноманітних фруктів та прянощів. Бабуся дуже сподівається, що її онучок повернеться, і вона, як завжди, приготує йому смачнючий обід.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Людина в морі ніколи не буває самотня».

Ернест Гемінґвей
«Старий і море»

Людина в морі ніколи не буває самотня. Тут завжди знайдеш когось розумного, з ким можна побесідувати, хоч би й із самим собою. Так, діти, у ті довгі години, що тягнулися від світанку до самісінького заходу сонця, а інколи й до першої зірки, капітан Страх вів філософські бесіди і жваво сперечався сам із собою — аж до сварки. Одного разу сварка зайшла так далеко, що капітан Страх спочатку збився на крик, а згодом, не на жарт гніваючись сам на себе, замовк і весь тиждень не вимовив ані слова.

Щойно запала мовчанка, капітан зрозумів, що справи кепські. Команда раптом припинила його слухатися: ніхто не виконував капітанових наказів. До слова, і перед тим капітанові доводилося виконувати їх самотужки…

«Отакої», — перелякано подумав капітан Страх і принюхався. Здається, на кораблі пахне бунтом. Добре, що в команді лише одна людина, тобто він сам, капітан, але ситуації це аж ніяк не полегшує. Його судно не має навіть трюму, де можна ув’язнити непокірну команду. Та й було б дивно, якби Страх ув’язнив команду, себто самого себе, не віддаючи наказів.

Він довго ламав голову над цією дуже непростою ситуацією і на третій день думання (і сьомий день після тієї злощасної дискусії) дещо таки надумав! Капітан уже роззявив був рота, щоб звільнити свою думку, аж раптом розлігся страшенний гуркіт: ГУУУУУУУУУР!

Звук цей лунав із глибин… ні, не океану, а зсередини капітана Страха. Від цього могла похолоти кров у жилах навіть найзавзятіших розбишак.

Але капітан Страх був не такий. Він миттю стулив рота, проте бурчання не припинилося. Це й не дивно, адже за кілька днів мовчанки безстрашний капітан устиг добряче зголодніти, і в животі у нього бурчало сильніше, аніж у жерлі діючого вулкана. Та якби у цей момент неподалік проходив якийсь інший мореплавець, то зовсім би не здивувався такому гучному бурчанню, сприйнявши його за виверження вулкану, які в цих краях насправді зовсім не рідкість.

Річ у тім, котрі всі південні острови, за винятком хіба що тих, що постали на скинутому панцирі велетенської черепахи, утворилися саме від вулканів. У це годі повірити, але люди на півдні добре знають, звідки взялись Черепахові острови. Хоч острови ці зовсім не маленькі, а, навпаки, завбільшки з Австралію, панцир найбільшої черепахи, від якої вони утворені, належав не найбільшій черепасі на нашій планеті, аж ніяк. Усім відомо, що найбільші черепахи зайняті тим, що утримують Землю в рівновазі, завдяки чому всі ми ходимо рівно, а не на голові. Тільки уявіть собі, що було б із людьми, якби не оті статечні черепахи…

Найважче довелося б, як завжди, науковцям. Адже їм у такому разі необхідно було б вигадати інший термін на позначення людини: наприклад, замість homo erectus казати homo caputus. А якби, друзі, прижився цей новий термін, який означає «людина, яка ходить на голові»(дослівно «людина‑головешка»), тоді це могло геть збити з пантелику бідних науковців.

Ви запитаєте: чому? До чого тут науковці? А тому, що саме науковці полюбляють усе впорядковувати, давати всьому лад і назви. А ще вони вживають багато латинських висловів, і на позначення людини, як ви вже здогадалися, вигадали один відомий термін — homo sapiens, що означає «людина розумна». Але ж ми з вами знаємо, що розумна людина — це людина з головою, а розум такої людини в її голові, і аж ніяк не навпаки! Ось і хай спробує будь‑хто мудрий чи хоча б трохи розумний відрізнити людину‑головешку від людини з розумом у головешці. Цього, скажу я вам, не зроблять навіть найрозумніші й найтитулованіші науковці, хоч які вони академіки! Бо якщо, наприклад, узяти двійко людей з головами, одна з яких догори дриґом, то годі визначити, кого називати homo caputus, а кого — homo sapiens.

На щастя, науковці не гають дорогоцінного часу на такі дурниці, як відрізняти homo sapiens від homo caputus — бо всі вони зайняті тим, що намагаються відрізнити homo sapiens від homo erectus. Тим часом черепахи, хай що про них кажуть, надійно тримають нашу землю, тож і краплина з неї не стече, а коли яка булька й посунеться слизьким панцирем, то дуже швидко повернеться нагору у вигляді хмаринки.

До речі, ви ніколи не зауважували, що більшість хмарин схожі на черепах — кожна своєї породи, розміру та віку?

Отак собі міркував капітан Страх, роздивляючись хмаринки‑черепахи, аж поки остаточно не втратив думку. І тоді став розмірковувати над різницею між homo caputus та homo sapiens.

Аж раптом у нього в животі знову забурчало.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Так уже заведено в південних морях, що капітанові не годиться самому собі куховарити. Отож він і сидів собі сиднем, чекаючи спочатку на свій сніданок, згодом на обід, а згодом… О, ні! У такій скруті на вечерю чекати вже не доводилося.

На превеликий жаль, ніхто не квапився подати бідному капітанові навіть сирої кокосової скибки. Уже не кажучи про підсмажені на сонці скибочки солодкої картоплі та склянку кокосового молока. І так капітан Страх сидів би, мабуть, до самої смерті, але якраз у той момент, коли в нього вкотре забурчало в животі, перед самісіньким його носом вигулькнула неприємна скривлена пика велетенського пацюка!

Так‑так, ви добре розчули, саме пацюка, або щура звичайного, що його науковці називають латиною Arvi‑cola, ну, подібно до всіх популярних напоїв. Не дивуйтеся, бо на кожному плавучому судні трапляються схожі сюрпризи. Але таких велетів, як на кораблі капітана Страха, б’юсь об заклад, ви ще не бачили. Що там казати про вас, які в житті не зазнавали радощів морської мандрівки, коли сам капітан був не на жарт спантеличений. Ще б пак — то був отакенний велетенський білий щур завбільшки з коня, та ще й у такий непростий для капітана час, та ще й з бридкою усмішкою. Відомо, що більшість пацюків сірі зовні й навіть доволі тямущі, бо мають у головешці трохи сірої речовини. Проте цей наш екземпляр напевне мав у свої макітрі білу речовину — бо звідки ж узятися сірій, якщо ти всеньке життя сидиш собі на кокосовій м’якоті та кокосовому молоці? Отож, із білою речовиною замість сірої, пацюк скидався радше на якусь корову.

Дивитися на пацючу пику було дуже гидко, бо ж так скривитися міг либонь той, хто переїв, або той, хто ду‑у‑же голодний. Але, судячи з розмірів пацюка, він навряд чи недоїдав, скоріше навпаки.

Скажу вам на вушко: мало кому вдається зустріти усміхнених щурів, але скривлений пацюк був саме таким феноменом і мав неодмінно зацікавити всіх науковців світу — і тих, що homo erectus, і тих, що homo sapiens.

Отже, у той момент якраз настав полудень. Сонце шкварило немилосердно. Пацюк, який до того не бачив жодної людини, витріщився на капітана, як баран на нові ворота. І кого б, ви думали, він побачив перед собою — юнака з моряцькою виправкою? Аж ніяк. Перша людина, яка трапилася перед пацючі очі, дала непроханому гостю гідну відсіч: капітан Страх скривив свою пику ще дужче од пацюка. Жмурячись від сонячних променів, щур миттю скривився вдруге — ніби з’їв лимон завбільшки з кавун.

Але капітан Страх, як ви вже здогадалися, був не з полохливого десятка: у відповідь він скривився так, ніби з’їв діжку солених івасів, бо одного івася, як відомо, завжди буває мало. Та ще й запив усе соленим розсолом.

Хай там як, коли пацюк розплющив очі, то побачив, що капітан геть перекривлений. Тоді пацюк скривився так, ніби він скуштував ложку риб’ячого жиру. Але капітан відповів такою жахливою гримасою, яка буває тільки після четвертого кухля рому. Від цього видива кінчик носа в пацюка перетворився на сморчка, а зморшки на голові вигнулись у такий зиґзаґ, що на них можна було б улаштувати незлецькі блошині перегони.

А ще ж обом допікала спека! Сонце, здавалось, ось‑ось опуститься на голови супротивників і вгатить по них своєю сонячною кувалдою. Щур тримався з останніх сил. Але й капітан не піддавався. Отак і дивились одна на одну дві скривлені пики — капітанова й пацюча. Від цього напруженого погляду на ближніх островах умить поскисало все кокосове молоко та пов’яли квіти. І тільки‑но мало щось статись, у капітана вчергове забурчало в жерлі живота, та так голосно, що на берегах довкола перелякано змовкли всі птахи.

Тієї ж миті пацюк капітулював — чи то злякавшись капітанового бурчання, чи його нестерпно квасної пики, чи, можливо, через надмірну активність сонця. Хай там як, він спритно пірнув до нори й зник у нетрях прогризених ходів.

Капітан Страх, як завжди, переміг!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На щастя голодного капітана, на палубі тепер скрізь валялося чимало кокосової стружки, підгризеної неочікуваним гостем. Ось у такий несподіваний спосіб капітан Страх урятувався від голодної смерті. Крім цього дива на кораблі ще й з’явився трюм.

Нарешті можна було покарати непокірну команду, наказавши їй зійти вслід за гризуном. Та капітан, підживившись, подобрішав і не став нікого карати. Тим паче що в нього виникла нова проблема: цей щуряка, зі своїм непомірним апетитом, либонь, дуже швидко під’їсть усі припаси. А посеред океану без провіанту й молока годі протриматися бодай тиждень. Попри те що один тиждень він якось уже витримав, але ж бо молоко геть скисло. До того ж капітан і гадки не мав, скільки на борту ще отаких, як оце одоробло, «зайців». Так, вам не почулося. Капітанові спало на думку якраз це слово.

— Зайців, — вимовив тепер уголос капітан Страх.

Бо ж він не запрошував ані цього, ані інших пасажирів до спільної подорожі, тому сміливо міг так називати їх.

— Кляті «зайці», — уже сердито повторив капітан.

А щойно він отямився, безстрашно скомандував сам собі:

— Командо, наказую негайно виловити пацюка й висадити на найближчому безлюдному, чи то пак, безпацючому острові!

Так, капітан Страх був твердим, але мав добре серце. Він не хотів ризикувати життям гризуна, бо не був певен, що саме він, цей щур, водяний і вміє плавати. Капітан, звісно, чував, що щури бувають водяні й неводяні. Якщо чесно, то його пацюк більше скидався на кокосового щура: Arvicola cocoes — так його могли б назвати науковці. Але капітан нічого не чув навіть про кокосових черв’яків, не кажучи вже про кокосових пацюків.

— А раптом щуряка вигризе в днищі отвір? — сказав сам собі капітан. — Ми всі підемо на поживу акулам. Діяти треба негайно!

Страх, як відомо, не знав страху, і тому пірнув у прогризену щурячу нору першим, а водночас й останнім. Унизу тяглися нескінченні коридори, і капітан дуже швидко розчарувався в можливостях своєї команди, тобто у своїх можливостях, виконати наказ капітана, себто свій наказ.

Довгі білі просторі коридори, вигризені «зайцем», капітанові одразу сподобалися. Ще б пак, той пацюк був завбільшки з коня! Капітанові Страху навіть не доводилося стягувати з голови кашкета з величезною кокардою, щоб рухатись усередині просторого тунелю. Тому капітан, випроставшись на повен зріст, як справжнісінький тобі homo erectus, вештався сюди й туди лабіринтами ходів, допоки не заблукав.

«Отакої, — подумав Страх. — Мало того, що тиждень нічого не їв, а тепер ще блукатиму голодний нескінченними тунелями в пошуках виходу».

Було над чим поламати голову.

На щастя, капітанові не довелося довго скніти в кокосових нетрях. Цього разу він блукав якихось сім днів. Насамкінець таки втрапив на слід щуряки й безстрашно кинувся його наздоганяти. Не питайте, як Страхові вдалося його вистежити, але щур був приречений.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Зазвичай команду на корабель наймають на березі. Але це було б надто просто. Ви ж бо знаєте, що капітан Страх не з тих, кого лякають труднощі.

Коли ми вже заговорили про труднощі, то варто визнати: часом вони так утруднюють життя й так сильно його переобтяжують, що це фізично відчувається. Не розумієте? Ну от наприклад: якщо хтось добряче наб’є собі пузо, йому годі підвестися зі свого місця за столом. Вага його зросте, і він заледве подолає силу тяжіння. З труднощами так само: якщо хто з’їсть купу проблем, то навряд чи треба очікувати, що буде легко їх перетравити.

У капітана Страха труднощі мали цілком очевидну й виразну форму, і форма ця збільшувалася раз за разом, щодня і щогодини. Звісно, ви вже здогадалися, що йдеться про білого щура. З одного боку, пожираючи кокос ізсередини, ненажера полегшував судно, але сам він при цьому ставав дедалі більшим і важчим. Саме через це шкаралупа (пам’ятаєте, на чому Страх помандрував у море?! ) дедалі глибше занурювалась, аж поки не почала черпати воду краями. І це ж у Тихому океані, де хвиль майже зовсім немає, бо з якого тоді дива його прозвали Тихим?

Отут капітанові Страху й стало, як то кажуть, непереливки.

А клятий щурисько навіть не думав зупинятися: він цілодобово гриз кокос, набираючи вагу. Для таких заповзятливих гризунів рекомендують фітнес та дієту. Але цей ненаситний звір, либонь, і слів таких не чув.

Та от халепа: солона вода, заливаючи трюми, робила той самий кокос непридатним до вживання. Не те що зовсім неїстівним, але де ви бачили солоний кокосовий горіх чи бодай підсолений? Арахіс солоний — так, навіть мигдаль буває солоним, але ж кокос? Та щур виявився справжнім гурманом: солоний кокос йому так смакував, що він почав обточувати стінки корабля, від чого ставало дедалі більше непереливки, себто якраз навпаки. Натомість солоний кокос зовсім не смакував капітанові.

Попри те що капітан Страх виставив у своїй особі сторожу, яка не зводила очей із судна, щурисько не полишав тишком‑нишком обгризати борти. Дійшло навіть до того, що місцями бортів не було взагалі, й капітанові доводилося терміново латати течу першим‑ліпшим, що йому траплялося. Варто констатувати, що сторожа ця й команда, яка рихтувала судно від течі, фізично не могли встигнути за щуром скрізь. О, як же за ці кілька днів натомився капітан! І як добре було б набрати нову команду — але де ж їй узятись посеред океану?

І тут капітанові Страху спала на думку геніальна ідея. Коли йому, капітанові, не до снаги впоратися зі щурякою — та ще й корабель геть занепав і хтозна, скільки йому лишилося, — варто скористатись правилом: якщо команда не йде до капітана, тоді капітан іде до команди. І що ви думаєте? Це давнє моряцьке правило таки спрацювало і цього разу!

Капітан Страх з невеликим запасом провіанту, який, звісно, складався з кокосової стружки, на вдало сплетеному з кокосової линви човнику, що нагадував гніздо, висадився з корабля в безмежні води океану. Так він майже підтвердив знамените правило, що кожен капітан покидає судно останнім, а щури, як відомо, утікають з корабля першими. Бо Страх не був би Страхом, якби не зробив усе навпаки!

А що стало зі щурякою, спитаєте ви, і до чого тут труднощі? Так, от, нагадую: це правдиві історії про піратів, а не про пацюків. Зрештою, щур плив на кораблі «зайцем», та ще, як виявилося, утруднював життя капітанові, отож годі було сподіватись іншого фіналу!

Хоча ні. Для тих, хто злякався, і для всіх, хто страх як сильно любить природу, маю повідомити, що в цій книжці жодна тварина не постраждала!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Відомо, що капітан Страх зовсім не з лякливих, та коли милість океану раптом змінилась на гнів — себто почався шторм, — тоді довелося йому поберегтися. Капітан, однак, не був егоїстом, і без угаву думав: що тепер буде з командою? Чи не трапиться чогось?

Утім недарма кажуть: коли про щось довго думаєш, воно неодмінно станеться!

Отже, ясне небо раптом затягло чорною імлою, і лиш зрідка його освітлювали блискавиці, тому в ці моменти можна було щось навіть почитати. От тільки жодної книжки чи газети капітан із собою не прихопив, про що одразу й пошкодував.

Вітер здійнявся і невдовзі вже гудів так, як ніколи не гуділо в Страха у вухах. Хвилі почали з легенького погойдування, а згодом розгулялися так, що здіймали капітанів човник до небес — раз у раз підносячи його над рівнем світового океану!

Якби капітан Страх був географом, то неодмінно намалював би детальну карту океанічної поверхні з прибережними землями — бо саме так, високо‑високо, підкидали його хвилі вгору. Проте капітан Страх географом не був. Натомість він був дуже винахідливим.

Хмари підлітали дедалі вище, а потім з гуркотом падали долі. Так тривало, напевно, цілу вічність, але потім на якусь мить стихія вгамувалася. Щоправда, лише для того, щоб зібратись на силі й завдати нещасній жертві смертельного удару. Зізнаюся вам, друзі: хоч капітан Страх не з лякливих, однак ситуація склалася досить пікантна, тож він заледве себе опановував.

Коли вслід за дев’ятим валом накотилася ще вища й потужніша хвиля, капітан, немов тореадор, вправно ухилився — і хвилі проминули човен. Оле‑оле! У цьому двобої між Страхом і морем можна було зарахувати технічну нічию. Але супротивники й не думали зупинятись аж до повної перемоги когось одного. І поки вони націлювались на остаточний вирішальний бій, хмари розвіялися. Підсвічене останніми промінчиками сонця небо вже достатньо змеркло, щоб у ньому з’явився молодик і кілька поодиноких зірочок.

— Ага! — переможно вигукнув капітан Страх на цю чудову зміну.

Утім, море відповіло йому протяжним сичанням…

Хай там як, але заповідалося на погоду, а це означало, що фортуна знову всміхнулася Страхові. Ось‑ось шторм угамується, сподівався він. Однак, усупереч капітановим припущенням, нізвідки узялись одразу дві великі водяні стіни — одна вища за другу. Перша досягала неба, і, здавалось, уникнути її було неможливо. Немов розлючений бик, хвиля стрімголов помчала на капітана — і от вже за якусь мить наша історія мала дочасно закінчитися. Усе повернуло на те.

З відчаю капітан вихопив плащ і, як заведений, замахав ним перед водяною горою, намагаючись змінити її напрямок, ухилитись від удару чи бодай осідлати її. Але клята гора лише набирала сили, надимаючись і ревучи. Капітан Страх без страху метнувся їй назустріч — і за мить супротивники зіткнулися, поглинуті одне одним. Хвиля вмить підхопила безстрашного капітана, і він неймовірно швидко полетів угору. Підіймаючись дедалі вище, капітан не випускав з виду Місяця. Аж ось, опинившись на гребні, він високо підстрибнув, і за мить інша, ще дужча хвиля підхопила його. Капітан знову полетів угору, він летів і летів у пінистому водяному струмені, аж раптом…

Ви не повірите, але сталося дещо неймовірне. Наш герой склався пружиною та в дельфінячому стилі, прудко вистрибнувши, опинився ген вище хвилі, потім — вище неба, а на якусь мить — вище навіть власної голови. Хай там що, капітан Страх усе розрахував правильно. У той момент, коли його підхопила перша хвиля, він піддався їй, а згодом, використавши її, осідлав також іншу, ще більшу хвилю.

Тому тепер він у карколомному стрибку летів простісінько до Місяця! «Тільки б не схибити, не проминути!»

І, вірите чи ні, капітан таки не схибив. Міцно вхопившись за ріг, він осідлав небесне світило, а тим часом море далеко внизу помалу вгамовувалося.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

А на Місяці було, м’яко кажучи, прохолодно. Сонце вже завалилося за обрій, а досить тьмяне місячне світло не давало жодної можливості якось зігрітися.

— Бррр, яка ж тут дюдя! — здивувався капітан Страх.

— Дюдя‑дюдя… — луною відповів Місяць.

— Тут хтось є? — підозріло спитав наш герой.

— Хтось є, хтось є, — відповів хтось.

Капітан озирнувся, утім нікого не побачив. Однак він зауважив усюди сліди. Якби на Місяці нікого не було, то хто ж тоді їх залишив, ті сліди?

«Гм, — умить задумався капітан Страх. — А й справді, хто ж міг залишити сліди тут, на Місяці?»

Капітан будь‑що вирішив відшукати місячну людину чи місячного будь‑кого.

Він ступив крок, ще один і знову вигукнув:

— Агов!

— Агов‑агов! — почулось у відповідь.

Не минуло й кількох годин, як Страх обійшов Місяць від краю до краю, включно із загостреними кінчиками (бо ж Місяць був якраз молодий), але нікого так і не надибав.

«Дивно, — подумав капітан, — адже хтось‑бо відповідав на мої привітання!» І він мимоволі поглянув на Землю.

— Ех, — скрушно похитав головою невгамовний капітан Страх, — невже доведеться доживати віку тут, на Місяці, ганяючись за примарним місячним чоловічком, чи місячним не‑знати‑ким?

А з місячної поверхні відкривалася чудова панорама Землі. І хоч там, унизу, було темно, проте навіть при тьмяному світлі Місяця можна було роздивитись незначні деталі. Ось там, на рідних капітанових землях, світиться море — це планктон блищить‑переливається яскравими іскорками. А онде крихітними вогниками світиться суходіл. Цікаво, дуже цікаво! Певно, це і є легендарна Земля Світлячків…

Звідси, тобто згори, Земля скидалася на величезну таріль, по вінця заповнену супом, де на поверхні плавали великі квасолини і ще якісь дивовижні, химерної форми, небачені досі овочі. Капітанові здалося, що він упізнає знайомі обриси: ось голова собаки, а он великий грифон, який ухопив кігтями морозиво‑ріжок. Тут голова динозавра, а ота найбільша пляма — такий собі прадавній ящур з довгим хвостом, тоненькими ніжками та малою голівкою з маленьким ротиком. Дивно: як можна таким малим ротом їсти?

Наразі капітан Страх так зголоднів, що, окрім їжі, ні про що інше думати не міг. А ще ж усюди із тарілки стирчали чи то макарони, чи то шматочки броколі! Деякі із цих шматків так високо стриміли над поверхнею, що майже‑майже сягали Місяця. Якби ж то можна було розбігтися й перестрибнути на один з тих стрімчаків! І Страх глибоко‑глибоко задумався над цим.

«Для початку, — подумки вирішив винахідливий капітан, — варто трохи краще підсвітити Землю».

Йому треба було зрозуміти, чи можна з розгону перестрибнути прірву до того високого стрімчака під шапкою снігу. Капітан Страх ураз звівся на ноги й підстрибнув — поки що на одному місці. Це виявилося нескладно, бо на Місяці він чомусь став навдивовижу легкий.

— Ще б пак, — сказав капітан, — адже я їв ще перед штормом…

Від цієї думки в животі забурчало, і Місяцем покотилася луна — така гучна, що від неї на поверхні мало не здійнялася справжня пилова буря, піднявши в повітря прадавній пил. Не можна сказати, що внаслідок цього Місяць очистився, однак його світло стало дещо яскравіше, і якби в цей момент якийсь незнайомий астроном якраз дивився в лорнет на супутник Землі, то дуже здивувався б.

— Чудово, — не стримав захвату капітан.

— Чудово, чудово, — хтось вчергове його передражнив, і голос звучав уже дзвінкіше та бадьоріше.

Але капітан вирішив більше не гаяти часу на докучливого незнайомця, а натомість зосереджено розглядав за кращого світла Місяця околиці Землі… До стрімчаків, які він помітив раніше, було таки далеченько. Капітан Страх боявся, що, стрибаючи натщесерце, він пролетить і стрімчаки, і броколі з макаронами, і взагалі цю маленьку тарілку під назвою Земля…

Ці харчові асоціації дедалі дужче подразнювали його смакові рецептори. На жаль, Місяць під ним був абсолютно неїстівним, можливо, навіть солоним. Тут, під шаром пилу, геть нічого не росло. А раптом котрась із хвиль жахливих морських штормів минулого чи того великого потопу, про який із жахом розповідають у різних куточках Землі, таки закинула сюди бодай крихту поживного? Капітан Страх оглянув Місяць ретельніше, але нічого корисного не знайшов. Лише помітив, що сліди, які він знаходив раніше, надто вже швидко зникли. Це було дуже підозріло.

Відколи капітан опинився на Місяці, минула, мабуть, ціла вічність, проте за цей час небесне світило змінило свій рух: якщо раніше Земля тільки віддалялася від Страха, то зараз, очевидно, Місяць почав знижуватись і, на Страхову радість, націлився якраз на край моря. Страх знову все розрахував: щойно Місяць опуститься на свою найнижчу позицію, щоб зайти й зникнути за небокраєм, капітан зістрибне з Місяця у воду — і тоді що буде, те й буде.

На щастя, з‑за обрію на іншому кінці Землі виглянуло Сонце, і капітан нарешті спромігся просушити плаща, вуса й ноги. Тим часом Місяць не барився, швидкість його дедалі зростала. Спливали лічені хвилини. Капітан приготувався і, хоч до поверхні води було ще далеченько, вигукнув:

— Земля!

І, відштовхнувшись від небесного світила, полинув у вільне падіння.

— Земля, земля! — почулося за капітановою спиною. Так невідомий місячний мешканець попрощався зі своїм мимовільним супутником.

Земна куля швидко наближалась, і вже не можна було охопити її одним лиш капітановим поглядом. Місце приземлення — край моря — розстилалося під ним спокійною водяною гладдю. Капітана наче магнітом тягнуло донизу, хоча він був відсутній там лише одну ніч. У відповідь Земля ніби огортала його, відповідаючи взаємністю. То ось чому всі мешканці Землі так прив’язані до своєї маленької планети!

Капітан Страх невпинно мчав до Землі, і вона, складалося враження, так само рухалася капітанові назустріч. Щоб якось пом’якшити приводнення, капітан вдихнув на повні груди свіжого ранкового повітря й випустив свого широченного плаща! На мить він завмер у повітрі над поверхнею моря. Повільно‑повільно, паруючи, як альбатрос, мандрівник повертався в рідну стихію.

У променях ранкового сонця капітан, що падав, мав неймовірно відважний вигляд. Краєм ока він зауважив маленьку цятку на поверхні води й скерував себе в тому напрямку. Наближаючись, цятка зростала, перетворюючись на бригантину — чудове двощоглове судно. Це ж бо була справжня перлина моря! Капітан, не вагаючись, зістрибнув точно на капітанський місток!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Бригантина належала торгівельному флоту якоїсь маловідомої нідерландської Ост‑Індської компанії. Точніше — раніше належала. Бо щойно його команда в складі двох матросів братів Дженкінсів, старшого матроса Клюза та ще бувалого боцмана Роджера О’Райлі збунтувалася проти капітана Петера ван дер Дріла й висадила його на безлюдному острові посеред океану, нідерландська Ост‑Індська компанія втратила на корабель усілякі права. Щоправда, і команда без капітана опинилася поза законами нідерландської імперії. Але віднині, за морськими законами, тепер саме ці четверо й стали власниками корабля, і саме вони можуть керувати ним на свій страх та ризик.

Так би й було, якби не виявилося, що ані поодинці, ані разом бунтівники не здатні впоратися ані з керуванням, ані — що найгірше — з приготуванням їжі. Бо разом з капітаном на берег зійшов і корабельний кухар, або, як його називають на морі, кок. Отож команда опинилась у ситуації, коли абсолютно невідомо, куди заведе їх морська доля. Звісно, що боцман трішки знався на навігації, особливо за зірками, утім, коли небо затягували хмари, команда сліпла. Стосовно ж харчування, один із братів Дженкінсів зрідка прислуговував кокові й знав, що макарони треба варити в окропі, а не в холодній воді. Здається, цього навчила ще їхня мамуся, царство їй небесне. Проте брати Дженкінси були шибайголови й ніколи не слухали материнських порад і напучувань.

Що тут удієш, коли одного чорного дня 23 лютого за юліанським календарем, а ще точніше, у четвер, небо затягло хмарами так, що складно було побачити не лише зорі, але й сонце — хоча дехто навіть стверджує, що сонце теж зірка. Ну яке сонце зірка, га?

Хай там як, але корабель опинився бозна‑де посеред океану, і новоспечені пірати не відали, куди вони прямують та навіщо. До того ж на судні закінчилися макарони, і ще два дні тому, щоб поповнити припаси, варто було зайти в перший‑ліпший порт. Але як з’явитися людям на очі після того, як ця жалюгідна зграйка бунтівників спекалися капітана з коком, та ще й під прапором нідерландської Ост‑Індської компанії? Словом, команда втрапила в халепу, і врятувати її могло тільки диво.

І диво сталося. Рівно тиждень по тому, як вичерпався запас макаронів, а саме 30 лютого за старим стилем, небо розвиднилося й нізвідки, тобто з Місяця, на капітанському містку двощоглового судна колишньої нідерландської Ост‑Індської компанії опинився молодий амбітний капітан, спраглий до мандрів і смачного обіду.

Можна сказати, капітан звалився невдахам на голову. Команда була просто приголомшена. На вахті якраз був один із братів Дженкінсів — він стояв на кормі й виглядав землю. Коли новий капітан раптом виник на капітанському містку посеред довгих миль водяної гладіні, Дженкінс не звернув на це уваги — чого тільки не примариться морякові посеред океану? Утім, коли новий капітан скомандував «Гукати всіх нагору», один із братів Дженкінсів усівся там само, де й стояв, і отак сидів, утупившись у новоприбулого своїми добрими блакитними очима, майже не кліпаючи.

— Гукати всіх нагору! — нетерпеливо повторив капітан Страх.

— Га?

А ви зауважували, що люди з блакитними очима можуть майже не кліпати, коли зненацька зустрінуться зі Страхом, як оце один із братів Дженкінсів?

Команда не поспішала виконувати наказ, адже була певна, що жодних капітанів на їхньому судні не існує. «Невже це один із братів Дженкінсів так жартує?» — думав собі інший із братів Дженкінсів.

Але капітан Страх поправив капелюха й знову скомандував:

— Полундра!

Моряки ще не втямили, що треба стерегтися капітана, який упав з Місяця, тож їм довелося все пояснювати.

— Гукати всіх нагору — значить, що команда в повному складі повинна прибути до капітана на огляд, — оголосив Страх. — А для особливо відсталих пояснюю: волочіть свої товсті дупи на палубу!

Водночас із черева капітана знову вихопилося оте голодне ревіння, бо ж капітан досі після повернення з Місяця й крихти в роті не тримав.

— Гуууурррр! — бурчання його шлунка оглушливою хвилею покотилося поверхнею моря й відгукнулося навіть у Буенос‑Айресі, а це ж бо за десять тисяч миль звідси. Не вірите — порозпитуйте буеносайресців. У них досі в пам’яті ті страшні історії про ревіння морських почвар.

Так от, коли команда судна почула такий страшний наказ, та ще й супроводжений оглушливим ревінням із капітанського шлунка, усі одразу второпали, що це не жарт одного з братів Дженкінсів. Стало ясно, що тут у них бозна‑звідки справжнісінький капітан, може, посланий долею з небес у відповідь на їхні молитви. Він віддає справжнісінькі накази, що, либонь, означає: новий капітан не менш жорсткий та вимогливий, аніж старий, якого вони так необачно викинули разом із коком на безлюдному острові.

І хоча матроси й боцман були справжніми бевзями (бо лише бевзь посеред неокрайого океану здатен позбутися таких цінних кадрів, які петрають у навігації та приготуванні їжі), але вони стрімголов метнулись на палубу, вишикувались у такий собі хиткий стрій та радісно відрапортували:

— Гіп‑гіп ура капітану!

Угору полетіли кумедні матроські шапочки, а радісні вигуки лунали так, ніби на борту вітають королеву Нідерландів власною персоною. Капітан Страх незворушно стояв на капітанському містку, очікуючи, коли матроси вгомоняться і його, першу людину на Місяці, запросять до кают‑компанії на ранкове чаювання.

Та дуже швидко виявилось, що на судні немає ані кока, ані харчів, тому ранкового чаювання більше не практикують. От ранкове байдикування — цього хтозна‑скільки, хоч лопатою греби. І капітан Страх спохмурнів. На нього просто страшно було дивитись, таку він скорчив криву гримасу. Від цього видовища матроси знітилися, відчуваючи свою провину.

Звісно, капітан не залишився голодним. Знайшли йому таке‑сяке какао, хоч і без молока й на підсоленій воді, бо прісної на шхуні теж не було, плюс кілька прісних галет. Ось і все чаювання.

— А таки краще, ніж у Бостоні, — пожартував боцман.

— А що було в Бостоні? — простодушно поцікавився матрос Клюз.

— Як що? Чаювання… — здивовано відповів Боцман.

— Чаювання, ясно. Та хіба лиш у Бостоні було чаювання? — не вгавав матрос Клюз.

— Я ж кажу, бостонське чаювання, — занервував боцман.

— Ну, звісно, що в Бомбеї — бомбейське чаювання, а в Бристолі — бристольське. То, чому ви, сеньйоре, не згадали, наприклад, лондонського чаювання, адже всім відомо, як сильно лондонці полюбляють чаювання, а сказали лише про бостонське?

— Я так і сказав — бостонське чаювання, — уже зовсім розгнівався боцман. — Я ж бо не сказав лондонське, віденське чи паризьке, правда?

— Так, щира правда, сеньйоре, — так само простодушно відказав матрос Клюз. — А проте…

— Що тут незрозумілого? — Боцман вже збився на крик. — Якби бостонське чаювання відбулось у Лондоні, я б так і сказав: лондонське!

Капітан Страх якусь мить спостерігав за суперечкою, а відтак знову зійшов на капітанський місток й оголосив промову, яку записав, тобто вивчив напам’ять, тоді, коли ще був хлопчиком.

— Любі мої матроси! — так звернувся капітан Страх до присутніх.

Матроси здивовано перезирнулися. Тобто це брати Дженкінси перезирнулися. А боцман — він досі палав від люті.

— Якийсь дивний жарт, — усе ніяк не міг угамуватися простодушний матрос Клюз.

— Звертаюся до вас із надією і вірою у нашу морську зірку, — дуже поетично завернув капітан Страх до команди.

Тут він виструнчився ще дужче та в запалі видав і про славетну морську подорож до краю землі, і про Страх Семи Морів, а ще про пригоди та подвиги.

Він говорив собі й говорив, і годі було його спинити. Та це, мабуть, було навіть на краще, бо на кораблі усі‑усі, разом із боцманом, геть забули про гостру суперечку.

Тепер команда ловила кожне слово нового капітана. Хоча мало хто з них міг уторопати бодай щось із тієї промови, але всі відчували піднесений настрій нового керманича. Коли він зі словами «Слава морському братерству» і «Хай живуть морські пригоди!» завершив свій полум’яний спіч, матроси радісно закричали:

— Ура капітану!

Отже, усі на бригантині були сповнені ентузіазму та жаги до пригод. Найбільше моряки тішились, що нарешті повернулася корабельна дисципліна, за якою вони вже встигли засумувати через брак капітана.

— Їй‑богу, дивний якийсь, — промимрив собі під ніс моряк Клюз, мабуть, досі розмірковуючи про бостонське чаювання.

А й справді, що воно таке, те бостонське чаювання? Як гадаєте?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Насамперед, — оголосив капітан Страх, — треба поповнити запаси води та провіанту і якнайшвидше відшукати кока. Бо ви, шановні, зовсім тут здичавіли на галетах і солоному какао. Хто його зна, скільки ми ще витримаємо без гарячого…

Певна річ, проти гарячого команда не заперечувала.

— Коли я був на Місяці, — пригадав капітан, — то бачив неподалік від цього місця чудовий острів з невеликим поселенням. Там ми напевне відшукаємо все, що нам потрібно. Рушаймо туди негайно! Підняти вітрила! Курс норд‑ост!

Підбадьорена команда розсіялася на свої місця: заходилися натягувати вітрила, ловити попутний вітер і ставати на галс, щоразу вивіряючи його. От тільки на камбузі нікого не було видно — бо ж кока досі не знайшли!

Ентузіазму голодних моряків зараз міг би позаздрити не один бувалий шкіпер.

— Кеп, а що робити з прапором? — звернувся до Страха боцман. — Адже ми не можемо перед заходом до порту підняти прапор нідерландської Ост‑Індської компанії, бо його із собою прихопив кок… А інших прапорів у нас немає.

Капітан уже був задумався, що робити, але дещо його відволікло.

— Увага! — вигукнув один із братів Дженкінсів. — Повітряна тривога!

— Що? Де? — загомоніла команда…

Якраз саме тоді в них над головами пролетів табунець летючих рибок, що граційно вимахували плавниками‑крилами. Рибки вистрибнули з‑за лівого борту і, перелетівши через бригантину, вправно пірнули за правий. За певний час над судном пролетів і другий табун, який теж зник під водною гладінню.

«Гм, щось тут не так», — подумав капітан і наказав розвернути судно в напрямку руху численних летючих табунців. Риби, як птахи, мчали‑летіли над водою неперервною вервечкою, раз за разом зникаючи у хвилях і знову з’являючись над поверхнею. Схоже, на них хтось полював.

— Гм, скільки живу, а такого не бачив… — почухав потилицю боцман.

— І я, і я не бачив! — один поперед одного кричали брати Дженкінси.

А матрос Клюз не промовив жодного слова. Самі спробуйте щось сказати з відпалою щелепою.

Капітан Страх і собі перехилився з правого борту, намагаючись краще розгледіти, хто переслідує цих милих летючих створіннячок, але нікого не помітив. Цікаво, цікаво. Такий риб’ячий переполох могла зчинити лиш одна рибина. О‑о, це справжнісінька ненажера, досконала вбивця!

— Блакитна‑а‑а креветка… — зі страхом у голосі промимрив матрос Клюз, який так‑сяк упорався зі щелепою, але очі його, здавалося, ось‑ось вилізуть з орбіт.

Капітанові Страху було цікаво зазирнути в обличчя страху й благоговінню перед страшним хижаком Семи морів, але цікавість переважила:

— Невже креветка?

— Та то ж бо акула! — гукнув хтось із братів Дженкінсів.

Так, це справді була акула. Причому зовсім новий і досі не відомий людству вид: вісім футів завдовжки, дивовижного синьо‑чорного кольору в білу цяточку, ще й із хитрими‑прехитрими очиськами. Капітан одразу розпізнав підступність в очах цього небаченого хижака.

— Ти не на того напала, — криво посміхнувся капітан Страх і скомандував: — Ну ж бо, хлоп’ятка, натягнути грот‑брамсель і грот‑брам‑стаксель!

— Раз, раз, — узялася до роботи команда.

— Нумо! Чули, що наказав капітан? — прорізався громовий боцманів голос. — Ще раз, дружніше, раз по раз…

Поки матроси поралися, виконуючи наказ капітана Страха, з відкритого моря налетів легкий бриз й освіжив капітанове обличчя. Капітан насолоджувався мальовничим морським пейзажем і думав лише про одне — який сьогодні заповідається чудовий день! «От би ще хтось зготував смачний обід», — замріявся він. А матроси вже були мокрі від напруження…

— Та в нас жодного шансу проти неї, — зітхнув один із братів Дженкінсів.

— Раз і ще раз! — закричав другий, і так вони підбадьорювали один одного.

Тим часом корабель мчав над водами, як птах, випереджаючи косяки летючих риб. Було видно, що риби дуже стурбовані, і якби вони вміли говорити, то неодмінно вже б кричали на повний голос. Перелякано вирячившись, вони, здавалося, вигукували відкритими ротиками: «Рятуйте! Ну, рятуйте вже!»

А наш капітан був доброю людиною. Він не міг покинути в біді того, хто потребує допомоги, хай це навіть безмовна рибина зі скляними очима.

— Гаразд, гаразд, — погукав Страх, щоб його могли почути риби. Бо ті, хоч і безмовні, але ж не глухі. — Застрибуйте вже нарешті на судно! Годі його перестрибувати сюди й туди!

Певна річ, усі риби моторно кинулися на палубу і, заливаючи її водою, швиденько заполонили всі вільні місцини. Тож команда була змушена вилізти на щогли й пересуватися вантами — аби тільки не послизнутися на цих ковзьких і холодних створіннях. Бо, як послизнешся, можна випасти за борт, де на тебе вже чигає страшний хижак.

— Бррр, — раптом вихопилося в боцмана.

Незрозуміло було, чи то від думки, що там за бортом, чи навпаки — що воно тепер тут, на борту.

Далі змагатися з акулою у швидкості потреба відпала. Капітан наказав опустити вітрила й дрейфувати, тобто віддатись на відкуп морських течій. Отож він скомандував:

— Опустити вітрила! Лягти у дрейф!

Капітан у такий спосіб хотів обкрутити підступну акулу круг пальця. Спочатку морський монстр справді був спантеличений: куди ж бо поділася вся риба? Акула кружляла довкола бригантини, і лиш один чорний плавник розрізав океанські хвилі. Згодом, напевне, щось підозрюючи, почала поштурхувати судно, від чого воно так здригалося, що риби, якби могли говорити, щоразу ойкали б.

А ви уявляєте це безкінечне ойкання?

— Ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой, ой…

Таке ойкання годі витримати.

— Добре, що риби не говорять, — вихопилось у матроса Клюза.

— Тсссс, — затсикали на нього звідусіль.

— Але…

— Тсссссс!

— Та…

— Тссссссссссссссссссссссс!

Згодом акула вистромила голову з води — хотіла роздивитись, чи, бува, летючі риби не зависли в повітрі?

Якби акула вміла говорити, вона роззявила б рота на всі свої двадцять три тисячі двісті вісімдесят чотири з половиною зуба…

— Хвилинку, але ж в акули немає стільки зубів! — можете сказати ви.

Ага, ви їх спершу порахуйте! Хай там як, акула роззявила б пащу, позіхнула б й хриплим голосом сказала б:

— Агов, ви, там…

На щастя, акула лиш зиркнула своїм хижим поглядом, але риб у вільному польоті, як ми знаємо, вже не було. І тоді акула зникла в темних глибинах. На якийсь час…

— Фух, минулося, — сказала б одна з рибин, якби вміла говорити…

Та вона, звісно, помилялась. Акула не була дурною й вирішила прогризти в днищі корабля отвір — щоб у такий спосіб потопити його, а пасажирів з’їсти.

— Зжерти всіх! — саме так сказала б хижачка і ще прицмокнула б.

Проте столітній дуб, з якого зробили судно, саме на цей випадок обшили залізним деревом з Персії. Словом, акула спіймала тут облизня. Тоді вона криво всміхнулась і вирішила взяти корабель хитрістю. Спершу швидко відпливла на добрих дві морські милі, а тоді, виставивши свій плавник над водою і здіймаючи морську піну, пішла на таран нашого корабля.

Ви запитаєте, у чому ж тут хитрість? Не гарячкуйте, краще дослухайте історію до кінця.

Удар був такий потужний, що корабель мало не перекинувся, а частина рибок висипалася за борт, їх годі було порятувати. Отак сильно розлютилась акула! Після першого удару хижачка зайшла на нове коло, тому не можна було гаяти ні хвилини. Капітан Страх наказав зарядити гарпунну гармату. І слава королю, що саме цей торговельний корабель нідерландської Ост‑Індської компанії був оснащений найпершою у світі гарпунною гарматою, хоч і без порохового заряду.

Тим часом після чергового акулячого удару вся риба, яка ховалася на борту, у розпачі збилася у зграю і злетіла в повітря. Й одразу після цього сталося щось неймовірне, щось найнеочікуваніше. Такого ніхто ніколи не бачив і, мабуть, вже й не побачить.

Матроси сторопіли й аж роти від подиву пороззявляли — хіба що за винятком капітана Страха. Бо вслід за зграєю летючих риб з води вискочила й акула.

Саме в цьому й був підступ хитрого й зловісного монстра. Вигнати рибу у вільний політ — ось, що задумала хижачка. Звісно, як акула вистрибує за здобиччю з води, моряки в північних та південних морях бачили не раз. Та виявилося, що саме в цієї рідкісної акули є… крила. Так‑так, її широченні плавники правлять їй за крила.

Отже, якась мить — і тінь від акулячих плавників затьмарила пів неба. І, ніби в заповільненій зйомці, ве‑ли‑ка хи‑жа ри‑би‑на, роз‑пра‑вля‑ю‑чи кри‑ла і про‑лі‑та‑ю‑чи над ко‑раб‑лем, про‑ли‑ла на ньо‑го дощ із мор‑сько‑ї во‑ди.

— Присягаюся громом, — вигукнув капітан Страх, — я їстиму галети до кінця життя, якщо ми не вполюємо цю тварюку! На абордаж! — скомандував він.

Тієї миті матрос Клюз вистрілив із гарпунної гармати. Гарпун не влучив, але, на щастя, зачепився линвою за плавник й обмотався довкола морського монстра.

Коли линва натягнулася так, що мало не обірвалася, бригантина затріщала й різко подалась уперед. Якби на палубі десь був незакріплений вантаж, то він умить злетів би за борт. Добре, що палуба була порожня.

Акула раз по раз змахувала крилами й не мала ні найменшого наміру повертатись у воду. Навіть тягнучи на своїх могутніх плавниках важке двощоглове судно з капітаном та командою на борту, монстр наздоганяв чималеньку зграю летючих рибок, за якими, власне, й ганявся від самого ранку.

А проте, капітан Страх полював зовсім не на тих беззахисних рибок. І йому важливо було виявити командний дух.

— А тепер усі разом! — кричав він із капітанського містка. — Раз‑два, раз‑два…

Матроси що було сили підтягували линву до себе, а загарпунена хижачка — до себе. Але спинити її не вдалося, і зрештою двощогловик колишньої нідерландської Ост‑Індської компанії злетів за акулою в повітря та з добрих пів години ширяв над океаном сюди й туди. Капітан Страх думав, що клята хижачка колись таки знесилиться, і тоді її можна буде вполювати голіруч.

Хтозна, чи не так виникла знаменита легенда про «Летючого голландця»? Очевидячки, хтось іще був свідком тих шалених перегонів і на власні очі бачив, як корабель здіймався в небо. Бо тут, нагадую, лише правдиві історії, і ця історія теж достоту правдива.

Ви запитаєте, а чим же закінчилась погоня? Відомо, що більшість рибок таки вижила. А от акулі пощастило менше. Розпоровши їй черево, команда знайшла там чимало цікавого. Найголовніше, що зі шлунку морського монстра капітан Страх власноруч звільнив неперевершеного кока‑філіппінця на ім’я Нго — того самого, що колись таємниче зник. Нго якраз готував в акулячому череві суші зі свіжовиловлених акулою летючих рибок, коли наші моряки витягли його на сонце — разом із готовою стравою.

Який же того дня був смачнючий обід, годі й передати!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Так уже заведено в південних морях, що після смачнючого обіду треба як слід відпочити. І тут не зайве потеревенити, бо є про що — стільки всього сталося за останні двадцять п’ять годин!

Капітан відвідав Місяць, а потім знайшов собі нову велику команду й навіть чудового кока. Але для повного комплекту бракувало ще вправного юнги. Втім, годі вже мріяти, щоб упродовж лиш одного з хвостиком дня і ночі капітан надибав ще і юнгу. Хто в таке повірить? А наші історії невигадані, і все тут чистісінька правда, слово честі!

Отож після обіду капітан Страх походжав капітанським містком. Ніщо не віщувало біди: море було лагідне, біля штурвала стояв матрос Клюз, а брати Дженкінси вешталися палубою, відмиваючи її від риб’ячого жиру. Щодо боцмана О’Райлі — він собі відпочивав у кубрику, готовий заступити на нічну вахту. Ну, а кок‑філіппінець Нго порався в камбузі. Коли він перемив усі тарелі — а немитого посуду назбиралось чимало — й визирнув на верхню палубу, капітан Страх одразу підізвав його, щоб детально про все розпитати. Шкода, що Нго не був аж надто говіркий, але від кока цього зазвичай і не вимагають — головне, щоб він був метикуватий на кухні.

Проте капітанові Страху вдалося довідатися, як той опинився в череві акули, — але, малята, ця історія зовсім не для вашого віку. А ще Нго розповів про свою бабусю й острів, де він народився: він вважав, що то найкращий острів у цілім світі. Хоча, звісно, найкращим островом був той, де народився сам капітан Страх.

— Ang akin lola… — розпочав був Нго свою розповідь.

— Що?

— Га?

Пірати ніяк не могли второпати, про що каже їхній новий член команди.

— Анґ‑акін‑льо‑ля! — дещо повільніше промовив філіппінець.

Команда знову лиш плечима знизала. Раптом капітан Страх заглибився в якісь власні думки, погладжуючи вуса.

— Льо‑ля, льо‑ля! — Нго таки спробував порозумітись із нашими моряками.

Новий кок говорив на одному з острівних діалектів філіппінської мови, якого на судні ніхто не розумів. Утім, якби Нго промовляв усім розмаїттям острівних діалектів, слово честі, результат був би такий самий.

— Стривай‑но, — зупинив і без того скупу оповідку Нго капітан Страх. — Ти часом кажеш не про ті острови, що їх назвали на честь одного з величних королів, якому належить пів світу?

Але ні, Нго нічогісінько про це не знав.

— Ну, звісно, — ляснув себе по лобі Страх, який, нагадуємо, був відважний дослідник і досвідчений мореплавець, — так і є! То іспанський король Філіп II з однією «п», що ім’я своє отримав на честь іншого монарха, македонця Філіппа II з двома «п».

Нго лише кліпав очима, бо нічогісінько не розумів з того, про що згадує його капітан. Та що там Нго? Закліпали навіть матрос Клюз й обидва брати Дженкінси. Щоправда, ці двоє кліпали через раз.

Капітан, як не дивно, добре знався на історії та географії, бо на тих розбитих кораблях, що волею випадку викидало на його благодатний острів, бували не одні лише суднові журнали. До речі, саме так капітан Страх опанував теоретичну морську науку. Знайшлися там і цікаві книги, куди майбутній мореплавець, так би мовити, пірнав з головою. А ще завдяки тим томам він добре опанував не лише морську мову.

— Отож, любий Нго, — вів далі капітан Страх, — я все зрозумів. Ти носиш славне ім’я одразу двох великих Філіпів — Філіпа II через «п»  і Філіппа II через дві «п». Цікаво, як же звучить названа твоя батьківщина, через одну «п»  чи через дві?

— Філіппінос! — вигукнув кок‑філіппінець, але йому вийшло тільки «піліппінас»!

Річ у тім, що на острові, де народився кок, ніхто не міг вимовити звук «ф». Не міг вимовити його і сам Нго. З того часу всі на кораблі стали називати кока Пилипом II через дві «п».

А «льо‑ля» — це, звісно, його бабуся, яку він любив найдужче у світі. А ви любите своїх льо‑ля так само, як Нго, га?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Хай яка темна буває ніч, слідом за нею завжди настає світанок».

Нізамі Гянджеві Абу
Мухамед Ільяс ібн‑Юсуф

Поки капітан Страх із командою завзято ганялись океаном за акулою, вони таки суттєво збилися з курсу. Тому варто було дочекатися ночі, щоб за Полярною зіркою зрозуміти, де саме посеред океану перебуває судно і де той найближчий суходіл, куди треба прямувати. Отже, корабель тихо собі дрейфував майже сонним морем, коли в променях призахідного сонця раптом виник якийсь берег.

— Земля! — умить зрадів один із братів Дженкінсів.

Невдовзі корабель підійшов ближче і став на рейді. Звісно, капітан тішився такій можливості — ступити на землю. Та хто б наважився таке зробити, не розвідавши місцевості? Якому капітанові хочеться посадити корабель на мілину, або, що гірше, на підводні скелі, вже не кажучи про те, щоб промочити ноги, вибираючись на берег у сутінках? Тому Страх вирішив кинути якір на пристойній відстані від берега, спокійно дочекатися ранку й тільки тоді, із новим відпливом, дістатись острова шлюпкою.

Але сталося несподіване. Коли сонце майже зайшло за обрій, замість припливу почався відплив. Так‑так, ви правильно зрозуміли. Вода відходила з такою силою, що мало не зірвала корабель з якоря. Довелося навіть кинути за борт клюза. О ні, не матроса Клюза, слово честі, він ще себе проявить, а другий якір, який теж — просто такий збіг! — звуть клюзом. У це важко повірити, але судно швидко занурилось у пісок, а потім похилилось на правий бік. Єдине, що втішало: на багато миль довкола утворився суходіл, тож капітанові ніщо не завадило ступити на землю, не замочивши ніг.

Сонце зникло за обрієм, а невдовзі й сліду його не залишилось. Стало темно хоч в око стрель. А де ж той Місяць, чому не горить? Мабуть, коли капітан був там, то щось ненароком зіпсував? Можливо, він занадто сильно відштовхнувся, щоб зістрибнути звідти на Землю, і через те небесне світило не змогло вчасно піднятись, щоб освітити море? Або це жарти місячного чоловічка. Капітан Страх губився в здогадах.

— Агов, аууув! — закричав він у бік Місяця, сподіваючись почути відлуння.

А слідом за своїм капітаном на Місяць закричала вся його команда. Вони вирішили, що саме так треба вітати прихід ночі за новими правилами нового капітана:

— Ауууув!

— Ауввв, аууув, — негайно донеслося звідусіль.

Команді могло видатися, що на них вийшли полювати справжні морські вовки. І не поодинокі мисливці, а цілі зграї‑полчища морських вовків. Проте самих моряків це не дуже налякало, а капітана Страха й поготів. Можливо, то був звичайний для моря слуховий обман або капітана дражнив його старий знайомий — місячний чоловічок. Крім того, морського вовка ніхто ніколи не бачив, хоча подейкували, що він страшніший од вовка звичайного: хитрий, із пащею, повною зубів, та червоними очима. І однаково небезпечний що у воді, що на березі.

— Принаймні тепер я не замочу ніг, — промовив капітан уголос, розвіявши страшні думки моряків, і першим ступив на невідому землю. А за ним послідувала вся його команда разом із коком‑філіппінцем Пилипом II.

— Ой, ай, йой, льо‑ля… — отакі та ще деякі вигуки, які краще тут не згадувати, пролунали, коли моряки пішли за капітаном Страхом.

Це було перше сходження капітана на землю від часу, коли він покинув рідну домівку, не рахуючи, звісно, Місяця. Бо хоч дехто вважає, що Місяць має земне походження, але Місяць таки є Місяць, а Земля є Земля, і їм двом ніколи не зійтися.

Досвідчені мореплавці швидко відшукали на небі сузір’я Південний Хрест, що в південних морях править за Полярну зорю, і, зметикувавши, що острів цей казна‑де, завмерли на місці. Можливо, що ось так, глупої ночі, ступати на його терени досить небезпечно. А раптом, окрім вовків, тут ще й людожери живуть? Адже людожерство не рідкість у південних морях. Не одного моряка й навіть капітана спіткала зла доля через людожерські манери тубільців.

— Брррр, — матросів аж пересмикнуло від страху.

Уся команда, навіть кок, ладні вже були відступити й ночувати на похиленому кораблі на похилених койках.

«Ні, це вже занадто», — подумав капітан Страх.

Щоб далі рухатися назустріч невідомому, він, як годиться всякому капітанові, провів роз’яснювальну роботу.

— Боюся, мої любі, — почав він іздалеку, — що завтра якісь інші моряки пристануть до цього острова, і тоді він не зможе носити мого доброго імені, як його першовідкривача. А це буде цілковита несправедливість, бо ж ми кинули якір ще сьогодні, тобто задовго до завтра!

— А як ми його назвемо? — поцікавився моряк Клюз. — Острів Капітана?

— Острів Страху, дурню, — озвався боцман О’Райлі.

І тут годі було сперечатися. Капітан Страх, як завжди, у блискучій манері довів усім і насамперед самому собі, що йти вперед варто завжди й рухатись треба негайно!

Не лякала його й перспектива стати обідом для людожерів, бо, на відміну від іншого славетного капітана, капітан Страх був не смачний. Принаймні так він про себе думав. Ні, не те щоб ця думка його гнітила, радше навпаки — тішила самолюбство й додавала оптимізму.

Отже, моряки послухалися капітана й таки зрушили з місця. Вони ступали дуже обережно, слід у слід, й отак, скрадаючись, йшли і йшли собі піщаним дном моря, з якого відступила вода.

— Аааа… — нарешті второпав жарт боцмана моряк Клюз.

— Тссс!

— Але ж…

— Тссссс!

Раз у раз всі наступали на щось слизьке й неприємне — мабуть, то були медузи. Бувало також, що натикалися то на капітана, то один на одного, аж поки остаточно не заблукали в темряві.

Певна річ, що новоприбулі боялися привертати до себе зайву увагу, як із моря — з боку справжніх морських вовків, так і з берега — з боку кровожерних тубільців. Тому кожен води в рота набрав і був, як кажуть на морі, тихіше припливу й нижче ватерлінії. Чи ж залишиться, чи виживе до ранку їхня команда?

А капітан… А що ж капітан Страх, запитаєте ви? Невже він привів свою команду на вірну загибель?

Можливо, так би й сталося, і всі пропали б, але ж то була ніч доброї надії. Так називають ніч, коли схоже, що все, геть усе навколо йде шкереберть і ніби затулене пеленою, але згодом, на щастя, настає ранок.

Запам’ятайте, малята: хай якою темною буває ніч, після неї завжди наступає світанок!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Зрештою острів виявився зовсім не людожерським, а навіть зовсім навпаки — схожим на рідний острів капітана Страха. Ви запитаєте, чим саме? Потерпіть трохи.

Отже, усю ніч до самого ранку кружляли відважні мореплавці довкола берега, чавлячи медуз у піску, і видалася їм та ніч темною та довгою. Але з першими ж променями сонця з’ясувалося, що тут скрізь довкола розкидані кораблі й шлюпи, вгрузлі в пісок і зовсім не схожі на легкі піроги тубільців‑людожерів.

Ця картина неабияк засмутила капітана. Стало ясно, що він не перший, хто ступив на цю terra incognita його нового світу. З високою імовірністю, не менше як 121%, цей острів уже мав і першовідкривача, і назву, й навряд чи ця назва славила добре ім’я капітана Страха. З другого боку, на острові з імовірністю 122% була їжа, а 124, 5% — на те, що тут є прісна вода.

У дечому капітан таки помилявся. Але все по порядку! Острів звався островом Невинності, і жили на ньому зовсім не тубільці‑людожери, а звичайнісінькі пірати. Гм, чи були вони невинними овечками?

Пірати, хочу вам сказати, трапляються геть різні. Хтось не уявляє свого життя без моря, інший втікав, щоб його не повісили на реї, а хтось і сам був такий кровожерливий, як‑от, скажімо, пірат Чорна Борода. Дехто прибивається до піратів випадково і вже не в змозі покинути давнього ремесла. Але це ж острів Невинності, така собі доволі дивна місцина.

Насправді тут не було жодної невинної душі, за винятком хіба що капітана Страха, ну, і ще, можливо, матроса Клюза й кока‑філіппінця Пилипа II. Хоча щодо цих двох я б не був таким певним. Щодо піратів, то вони виявилися на острові скрізь, чи не на кожному кроці. Так само, як їхні кораблі й медузи, шукачі фортуни лежали, уткнувшись обличчями в пісок. Але не тропічна лихоманка здолала всіх цих лиходіїв. Річ у тім, що капітан Страх дуже помилявся щодо води. На цьому острові легше було знайти барильце рому, аніж склянку води, і це скоро стало йому зрозуміло, хоч і не одразу.

Пробравшись через усіх підпилих піратів, капітан Страх зайшов у таверну під вивіскою «Весела Сью» і там звернувся, очевидно, до самої Веселої Сью, яка стояла за баром.

— Добродійко, чи можна склянку води?

— Води?

Сью так розреготалась, а за нею всі ці заледве живі джентльмени, що капітан Страх відчув себе трохи ніяково. «Зрештою, — подумав він, — цю Сью не випадково звуть Весела Сью».

Дуже швидко капітан Страх став улюбленцем місцевої публіки. Він розповідав усе нові й нові правдиві історії, які з ним траплялись і які нам із вами, малята, ще зарано слухати, бо вони надто страшні. Тим часом завсідники таверни «Весела Сью» — а то були, нагадаю, усі як один пірати — потихеньку очунювали від кількаденної пиятики. Вони доїдали позавчорашні недоїдки, а запивали їх ромом, цідячи цей доволі міцний напій крізь зуби, щоб не захворіти на морську піратську хворобу — хоча здоровими їх важко було назвати, а надто зранку. Потім пірати скручували великі тютюнові листки з Куби і, пускаючи через них хмарні кільця, уважно слухали нашого відважного капітана.

Особливо їм полюбилася капітанська історія про летючу акулу, тому що, як я вам казав раніше, ніхто й ніколи такого не бачив. Натомість у таверні Страх дізнався не менш цікаві речі. Пірати розповіли, як зустрічались із флотом його величності короля Філіпа II, його величності короля Жоана III, його величності короля Георга IV і ще кількох їхніх величностей, чиїх номерів пірати вже й не пам’ятали. Відомо було лише, що кожен із монархів доводився братом чи дядьком іншим монархам, але таємно недолюблював своїх кузенів, свояків, дядьків та стрийків, бо кожен із цих далеких чи близьких родичів сам вважав себе володарем землі та моря, особливо моря й усіх островів. А морів, як відомо, на світі лише сім, і ця цифра якось погано ділиться на три.

— Дозвольте, дозвольте, — іноді заперечував оповідачам капітан Страх, — мій рідний острів якраз у південних морях, і ті південні моря нікому не належать. Тобто, нікому з тих нещасних монархів.

— Га, га, га!

Пірати знову хапалися за животи від сміху, а Весела Сью, як і годиться, реготала дужче за інших.

— Він, мабуть, думає, — коли регіт трохи стихав, ледве зміг промовити із сильним магрибським акцентом хтось із флібустьєрів, — що його острів належить йому, а не чиїйсь величності…

І пірати заливалися сміхом і ромом.

— Присягаюся громом та блискавкою, — гучним голосом намагався перекричати лемент капітан, — що принаймні Місяць точно належить мені як першовідкривачеві! І якщо колись, — відкрив таємницю Страх, — хоч комусь поталанить дістатися Місяця, то такий щасливець обов’язково віднайде там сліди й порожню пляшку з посланням від землян. Слово честі, — запевняв капітан Страх. — Це послання я писав власноруч!

Звісно, пірати не йняли віри капітанові Страху, хоч були дуже захоплені його розповідями. Що з них узяти, це ж пірати! В морських академіях вони не вчились і школу теж прогулювали, отож у підсумку заледве вміли читати й рахувати, та й те лише в дублонах і піастрах. Однак нові приятелі були наполегливі й чіплялися до капітана, вимагаючи доказів, що він побував на небі.

— Постривайте, — спокійно відказував невгамовний мандрівник, — докази обов’язково з’являться.

Першим із доказів, які задумав представити капітан Страх, став сам Місяць. Так, ви не помилилися. Місяць уже був уповні й показався якраз тоді, коли був найбільше потрібний. Чи то капітан незчувся, як протеревенив із милими співбесідниками в таверні «Весела Сью» весь день, чи то місячний чоловічок хотів допомогти своєму гостеві переконати безвірну публіку, але ввечері Місяць зійшов на сивому небі.

— От і він, — капітан Страх тицьнув пальцем у небо, — мій перший доказ!

Пірати вмить покотом звалилися від сміху під лавки — можливо, від рому, а можливо, від таких убивчих доказів капітана Страха. І луна від цього невимушеного піратського спілкування покотилась із припливною хвилею морем далі й далі, ширячись аж до самого Місяця. Ладен заприсягтися, що звідти, тобто з Місяця, хтось голосно озвався:

— Доказ, доказ, доказ!

Тієї ночі Місяць освітив острів Невинності лагідним сріблястим світлом. У теплому південному кліматі саме в таку пору доби по‑справжньому затишно. Не знаю, як капітан Страх, але пірати від душі насолоджувались тимчасовим піратським щастям і почувалися на цьому шматку суші так само добре, як і в безмежному морі. Нічне повітря наповнювали апетитні аромати нових страв, і ром тут лився рікою. Одна лише Весела Сью не сміялась, бо сама таємно мріяла і про далекі світи, і про молодий Місяць, і навіть про далекі мандри разом із капітаном Страхом.

Раптом їй на хвильку видалося, що тут, на цьому острові Невинності, під цим величезним Місяцем — а саме таким тільки й буває Місяць у південних морях — капітан Страх є її найріднішою людиною в усенькому світі. І Весела Сью чомусь заплакала, але тихо‑тихо, щоб пірати не чули.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Другий доказ капітан зміг надати лише наступного дня по обіді, бо за дивною тутешньою звичкою природи кожен ранок минав на острові зовсім непомітно. Полудень був ще так собі, як усюди, а от вечір як почнеться, то й тягнеться собі аж до самого світанку, поки не набридне. Ну, можливо, у цьому острів Невинності не вельми й відрізнявся від інших островів у південних морях, утім дозвольте все ж таки повернутись до доказу.

Отож, капітан Страх уперше від часу свого відбуття з рідних земель заночував не на кораблі, і це його зовсім не тішило. Можливо, хтось із вас міг би подумати, що острів Невинності був раєм земним? Проте ви помиляєтеся.

Дійсно, окремим піратам‑щасливчикам, огорненим любов’ю та турботою Веселої Сью та її помічниць, було тут досить затишно, але загалом тутешнім повсякчас бракувало чемності, а про порядок я вже й мовчу. На морі пірати завше поводилися як гартовані й дисципліновані чоловіки з наміром та жагою до перемоги. А тут, на острові Невинності, раптом перетворювалися на купку нікчем. Зрештою, нічого дивного — так стається з усіма піратами на всіх інших південних островах, з такими самими тавернами й турботливими, як Весела Сью, мамцями. За винятком хіба що того далекого острова, де народився капітан, і ще того, де провів своє дитинство Нго — ну, де про всіх піклуються бабусі.

— Ет, як добре було в морі, — сумно зітхав капітан Страх, бо він дуже шкодував, що наразі не в морі.

Чи більше він утратив, аніж віднайшов на цьому так званому острові Невинності? Щонайменше було відомо, що капітан десь утратив уночі свою команду, чи, мабуть, правильніше буде сказати, згубив! Але зранку, себто опівдні, коли сонце було вже в зеніті й капітан Страх прогулювався чудовим пляжем із пальмами та пісочком, він раптом угледів гурт піратів, які голосно, аж до хрипоти й майже бійки, сперечалися між собою.

— Катай… катай кулю!

— Що ж це таке?

— Це нечесно!

— Ось я тобі!

— Ай, ой…

Одні щось кидали, а інші, вимахуючи шаблями та пістолями, голосно вболівали за тих перших. Капітан Страх наблизився до гурту азартних чоловіків і розплився в усмішці.

— Осьде мій другий доказ! — переможно проказав він.

А й справді, доказом правдивості історій капітана Страха, оточений місцевими зарізяками й цілісінький, як тоді, коли його витягли із черева акули, був мовчазний та незворушний кок Пилип II, а від народження — Нго.

Кок якраз грав із піратами в азартну гру, яких на острові, звісно, не бракувало. Однак такої гри пірати ще не бачили, і ви, б’юсь об заклад, також полюбите цю гру! Отож, філіппінець, щоб не гаяти часу після відпливу, навчив піратів грати в кулі. Знаєте таку гру? Гаразд, я вас зараз скоренько навчу, і ви зможете грати в неї щоразу, коли занудьгуєте на березі з піщаним дном, а мамусі поряд не виявиться.

Пісок для куль краще зачерпувати долонями з морського дна, бо саме там він такий як слід. Коли стече вода, кожну кулю треба підушити, надати їй побільше кулястості, і — вуаля, як кажуть на острові Мартініка. Кулі кидають по черзі, намагаючись із певної лінії втрапити в невеликі заглибини, а після того перекочують кожен свою кулю від лунки до лунки. Той, хто зробить це вправніше й першим докотить кулю до останньої заглибини, той і переміг.

Філіппінські рибалки повсякчас грають у таку гру, звісно, коли вони не у відкритому морі. Бо там, у морі, гратися ніколи. Але Нго досконало опанував як риболовлю й куховарство, так і цю гру в кулі! Тому його візаві постійно дратувалися. Бо наш Пилип II їх повсякчас обігрував, і за цей довгий‑предовгий час, від світанку до вечора, а потім через непомітний ранок і вже новий полудень, виграв у піратів гори золотих дублонів і ще, мабуть, із десять футів золотих піастрів.

Ані кок, ані капітан не в змозі були донести весь цей скарб на корабель, тому треба було негайно відшукати решту команди. На братів Дженкінсів та боцмана вдалося натрапити майже одразу. Дженкінси різалися неподалік у карти, тримаючи в широких моряцьких рукавах бубнові тузи. Шулерами на острові Невинності були всі, все ж таки це піратський острів. Тому не повертати через цю формальність свої трофеї — дорогоцінне каміння, пістолі й навіть одну лафетну гармату — обдуреним партнерам у грі, таким самим шахраям‑лобурякам, лише без бубнових тузів у рукавах, видавалось цілком справедливим.

Боцмана натомість було важко упізнати, бо він від спраги так приклався до рому, як жоден ірландець ще ніколи не прикладався. Воду на острові ще треба було пошукати, а ром, як відомо, тут тік рікою. Цікаво, що за той час, поки боцман не був боцманом, у нього виросла густа‑прегуста срібна борода, якої раніше він і сам, либонь, не бачив, бо завжди ретельно зголював її, перш ніж вона встигала вирости — згідно з морським статутом. Треба сказати, ця чудова борода боцманові личила більше, аніж барильце рому.

Залишалося відшукати лишень матроса Клюза, але тут у пригоді стала Весела Сью. Виявилося, що Клюз закохався в одну з помічниць Веселої Сью і навіть хотів на світанку з нею побратись. Однак, на жаль чи на щастя, на острові Невинності не було жодного священника, а із собою на корабель наречену брати не можна було, бо жінка на кораблі — погана прикмета!

Хоч яка жорстока піратська удача, але сентиментальними на острові були не лише дівчата Веселої Сью. Кошлаті й лисі, бородаті й безбороді, одноногі й з одним оком, із гаком замість руки — усі ці дядьки із сережками й золотими зубами ридали, як немовлята, коли капітан Страх, підігнавши корабель ближче до берега, наказав команді повантажити всі ті виграні в азартні ігри, як і належить справжнім піратам, численні скарби — дублони й піастри, ножі та шаблі, ба навіть великого тропічного папугу, якому було років під двісті та який пам’ятав ще Дрейка й Моргана. Щоправда, майже одразу після завантаження на корабель птах утік собі назад на острів Невинності, вигукуючи лише два слова: «Бевзі! Бовдури!» . Видко, грати на папугу було тут найбільшим шахрайством, бо ж хто міг утримати птаха, який пам’ятав самого Дрейка й Моргана?

А ще серед виграшу були пістолі й самоцвіти, провіант (тільки от макаронів у таверні «Весела Сью» не знайшли), барильця рому й води (як виявилося, води на острові таки трохи було), плюс лафетна гармата, виграна братами Дженкінсами в нерівному шахрайському турнірі у двадцять одне очко (гармата випадково випала за борт під час хитавиці морського припливу).

Найголовніше, що весь острів погодився прийняти капітана Страха в товариство безстрашних піратських капітанів, підтвердивши його титул — Страх Семи Морів! Капітан навіть одержав блискучий значок, хоч і мусив сплатити один золотий дублон у профспілковий фонд піратів, а команда здобула підтверджений статус піратського судна, офіційну назву — «Чорна перлина» — й у подарунок справжній піратський прапор. Звісно, «Веселий Роджер»!

А Весела Сью на згадку вишила на прапорі ще й червоне серце й п’ять літер: A, M, O, R, E. Утім що воно означало, ніхто з піратів так і не втямив.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У відкритому морі було пречудово. Вітер гнав «Чорну перлину» назустріч пригодам. Команда й капітан перебували в неймовірному піднесенні. Чого ж бо не радіти: вони знайшли на острові Невинності нових друзів і гарно провели там час, за розмовами та іграми. Але понад усе їх тішила можливість знову вийти в море, бо хто хоч раз вийде в море, ніколи більше не зможе без моря.

Кок‑філіппінець якраз готував рибину, що її сам перед тим виловив. Рибина з гострим носом, яка в південних морях зветься марліном, шкварчала на пательні. Брати Дженкінси пильнували вітрила, подумки підраховуючи свої заробітки. Щоправда, коли вони доходили до цифри тринадцять, то постійно збивалися з ліку, бо кожен із братів міг лічити хіба що до тринадцяти, а тут ще апетитний запах майбутнього обіду затуманював голову.

— А haon déag, a dó dhéag, trí cinn déag! — методично вигукував один із братів ірландською.

— Níl, тобто ні, a haon déag — оди‑надцять, a dó dhéag — два‑надцять… — виправляв його другий брат.

Боцмана Срібну Бороду (так тепер його величали) було не впізнати, він став викапаний пірат. І якби якийсь художник вирішив намалювати пірата, то кращої кандидатури за Срібну Бороду годі було шукати. Вольовий погляд, кошлата борода — ну, чим тобі не пірат? Лише матрос Клюз стояв за штурвалом, подумки линучи на острів Невинності.

— Ох, ах… — ці звуки, що виринали мовби з глибини його серця, добряче дратували боцмана й тішили братів Дженкінсів.

Але матрос Клюз уже постановив собі, що він неодмінно, тільки‑но закінчить кар’єру пірата, оселиться зі своєю нареченою на одному з островів у південних морях. Так‑так, він збудує будиночок, хоч навіть із пальмового листя, і заведе діточок та велике господарство. Йому дуже хотілося поділитись із нареченою цими думками, але єдиний спосіб, у який це роблять моряки, — то було написати листа і вкласти в порожню пляшку. Пляшок на кораблі не бракувало, бо ж з острова корабель відплив із трофеями. Єдина проблема, що всі посудини були з випивкою — і жодної порожньої! Так чи інак, варто було повідомити капітана Страха про цю проблему, що матрос Клюз невідкладно й зробив.

— Пане капітане, сеньйоре… — почав він несміливо, але договорити йому не дали.

Один із братів Дженкінсів реготнув.

— Ви… я… лист… — ледве зумів якось із себе видушити бідолашний матрос Клюз і тихо додав: — Ох!

— Усе зрозуміло, юначе, — пожвавився капітан Страх, бо розумів свою команду з пів слова, — дуже добре, що ти звернувся саме до мене!

До всіх своїх талантів капітан Страх був іще й майстром писати листи. Він наказав команді спорожнити одну‑дві пляшечки рому.

— Тут важливо, — пояснював капітан Страх, — щоб повідомлення дійшло напевне! Розумієш, матросе, коли написати лише один лист, то його доля не така певна, а якщо два чи краще три листи — тоді якийсь неодмінно дістанеться адресата!

Коли команда слухняно виконала капітанів наказ (тобто з радістю спорожнила третю пляшку рому), виявилося раптом, що ні в кого немає паперу. Не видирати ж сторінки із суднового журнала?

Отут відкрию вам, дітки, велику таємницю. У південних морях ніхто й ніколи не дбав ні про який папір, саме тому в тутешніх широтах і немає листонош. Ба більше, тут немає навіть номерів на будинках! Тому, якщо листи пишуть на коротку відстань, з острова на острів, завжди використовують місцевих голубів. Ви можете спитати, чому не папуг? Відомо, чому! Папуги надто балакучі й не годні втриматись, щоб не прочитати найпотаємнішого листа, а потім ще й візьмуть та розпатякають його по всіх усюдах. Найкращий спосіб, перевірений часом, — лист у пляшці, ще й добряче закоркованій. Ну, щоб морська вода не намочила й не спотворила написаного. Але такий лист може йти ду‑у‑уже довго, часом навіть пів століття.

Наші пірати обнишпорили весь корабель, але, на жаль, ніде не знайшли жодного клаптика паперу — ані з книжки, ані з газет. Хоча раніше книги на кораблі були — це підтверджував боцман Срібна Борода, — і не одна, а цілий стіс. То були бухгалтерські книги нідерландської Ост‑Індської компанії із цифрами, де чого й скільки вторгували — чаю і прянощів.

Ті бухгалтерські книги, безперечно, належали компанії, і попередній капітан навмисне прихопив їх із собою разом із прапором і коком, коли всіх висаджували на безлюдний острів. Попередній капітан думав повернутися додому, набрати нову команду і спорядити ще одну експедицію в надії розбагатіти. А по собі залишив тільки газети (так, на кораблі ще була підшивка La Gazett за 1666 рік), але матроси їх розтягли, мабуть, самі знаєте на що.

— Охо‑хо, — зітхнув матрос Клюз.

Він уже був засмутився, що наречена його так і не дізнається ані про чарівний будинок під пальмами, ані про дитинчат, що галасливо ганяють перед входом, ані про тих чисельних екзотичних тварин та птахів, яких Клюз збирався привести на їхній острів із далеких мандрів. Але цієї миті капітан Страх несподівано ляснув себе по лобі.

— Як же я міг забути! — крикнув він.

Виявляється, на Місяці, коли капітан чхнув і гори пилу здійнялись угору, він надибав під тим пилом пляшку з листом. На Місяці було холодно, і освітлення геть ніяке, тому капітан не збирався читати там щось, воліючи дослідити документ іншим разом: за гарної погоди й сонячного світла. Він лише відірвав від листа невеличкий клаптик і сів писати всіма йому відомими мовами послання першої людини на Місяці, а надірваного листа поклав тоді в кишеню камзола.

Згадавши все це, капітан Страх сягнув рукою в кишеню й витяг той стародавній фоліум, себто аркуш. Відтак, струхнувши з аркуша сріблястий місячний пил, заходився старанно вивчати.

Довкола капітана вмить з’юрмилася команда. Усім було цікаво, що ж у тому небесному листі. І вам, мабуть, теж цікаво?

Хтось, може, гадає, що то була карта скарбів, а хтось на те відповість, мовляв, ой, як же це передбачувано! Чи, можливо, це послання від того, хто побував на Місяці раніше за капітана Страха? Хоча ні, таке навряд. А ще, можливо, ну, вже й не уявляю… Приміром, якийсь любовний лист до прекрасної принцеси, що з якогось дива опинився аж на Місяці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Ви навряд перетнете океан, якщо не наберетеся мужності втратити берег з виду»

Христофор Колумб

Тут треба розповісти ось що. В одному не дуже маленькому королівстві, хоча й найбільшим його важко назвати, мешкав король‑удівець, і була в нього донька‑принцеса. А коли вона виросла, то король, який любив її найдужче у світі, зажурився. Ви запитаєте: чому?

Річ у тім, що королі й королеви дуже засмучуються, коли їхні принцеси та принци швидко виростають. Засмучуються, певна річ, не тому, що ті виростають, зовсім ні. Як би це краще вам розтлумачити…

Коли принцеса була маленькою, король догоджав її найменшим примхам, бо дуже любив свою доню. Він носив її на руках, часто гуляв із нею в чудовому палацовому парку, а в дні її народження влаштовував розкішні бали. Зрозуміло, що споживала та принцеса тільки найвитонченіші страви та найсолодші солодощі від шеф‑кухаря, а той шеф‑кухар прислужував у замку Шантільї самому королю, якого звали Людовик XIV. Гардероб принцеси раз за разом поповнювали наймоднішим вбранням з Парижа, а навчали її найкращі вчителі світу, яких тільки можна було відшукати.

Були в нашої принцеси вчитель музики і співів із Венеційської республіки та вчитель танців із королівства Арагон. Малювання її навчав художник фламандської школи, каліграфії — китаєць, а законів природи й натуральної філософії — поважний лондонець, член палати лордів, якого гордо величали сером. Та серед усіх тих вчителів і вихователів особливо виділявся такий собі мореплавець і торгівець родом із Лісабона, який навчав її географії. На думку принцеси, він був найкращим педагогом, і зрозуміло чому.

Треба сказати, що в дівчини був бездоганний слух і чудовий голос, також вона мала здібності до малювання й точних наук, але найдужче любила саме науку про Землю, себто географію. Юнка уявляла, як мчить морськими хвилями назустріч пригодам, як відкриває нові світи й досліджує усякі чудернацькі тамтешні культури, загублені в континентальних лісах…

На жаль, батько‑король не поділяв головного доньчиного захоплення. Не те що подорожувати далекими шляхами — принцесі суворо заборонили виходити навіть за межі палацу та навколопалацового парку. Таким був королiвський наказ, і всі придворні, від покоївок до садівників і від нянь до учителів, сумлінно виконували його — під страхом смерті. А що в королівстві була така‑сяка армія, то й солдати, і сам головний генерал — усі вони теж головою відповідали за принцесу й стежили за кожним її кроком.

Утім одного разу потяг принцеси до мандрів переважив. Одягнувши найліпшу свою сукню, дівчина якимось дивом усіх надурила й прослизнула повз палацову варту. Вона вибігла на найвищу кручу чи пагорб, який до того бачила лишень із вікна власної кімнати, і там, нагорі, перед нею простяглася панорама безмежного моря, про яке їй теж раніше тільки розказували.

— Ось ти яке, море! — у захваті вигукнула королівна і негайно спустилась іншим боком пагорба, що ближче до води.

Унизу, коло самого берега, мешкав простий народ, і були це переважно рибалки, як, власне, й усі інші люди вздовж усіх берегів. Як і на всіх морях, життя цих рибалок було сумирне й напряму залежало від моря, тому що море годує й дає сенс рибальському життю. Дівчина у вишуканій сукні викликала жвавий інтерес мешканців містечка, бо таких шовків і таких мережив тут зроду ніхто не бачив.

Однак усі добре знали принцесу в обличчя, бо його викарбували на срібних монетах королівства. Ви можете запитати, чому не на золотих? А тому, що на золотих викрашався барельєф самого короля, і коли яка монета висвічувала на сонці, то король там світився, як те саме сонце, через що його так і кликали: король‑сонце! Проте рибалки золотих монет у руках не тримали, а от срібні з принцесою їм доводилося бачити.

Дуже швидко довкола з’юрмилась купа народу. Мабуть, хіба лиш той один старий, що не міг ходити, та ще кілька рибалок (які того дня якраз пішли в море), не були в почту молодої королівни.

— Дивіться, це ж бо принцеса!

— Ах, яка красуня!

— Дивно, що сама й без охорони…

— Точнісінько як на монеті…

— Так схожа на матір…

На березі тільки й чути було, що перешіптування домогосподарок.

А принцеса поводилася саме так, як слід вінценосній особі, хіба що була трохи нетерплячою, як і належить принцесам. Бо їй так кортіло помандрувати світ за очі, до нових земель, нових пригод, що вона і там, і тут порушувала палацовий етикет. На її щастя, лише жменька людей могла це помітити. Дійшовши в супроводі мешканців усього містечка до порту, вона зупинилась. Дівчині в око впав один скромний баркасик, що сонливо погойдувався на хвилях.

— Хто капітан цього корабля? — владно запитала королівна.

Усі містяни на мить замовкли, але після паузи знову зашуміли, ніби у вулику:

— Що це вона надумала? Навіщо їй капітан корабля? Ой, що ж буде!

— Ще раз запитую, — повторила принцеса, — хто капітан цього…

— Я, ваша високосте. — Поперед натовпу, накульгуючи, вийшов старий ошатний капітан і вклонився.

Принцеса була задоволена, проте не подала виду.

— Я наймаю вас у важливій королівській справі!

— Але… — хотів був запротестувати старий капітан.

— Ніяких «але», — урвала принцеса старого, ледве той розтулив рота. — Це справа найвищої державної ваги, тож вирушати треба негайно!

Старий капітан низько вклонився, не сказавши ані слова. Загартований життям і бувалий у бувальцях, він добре знав, що за виконання наказу принцеси його чекає кара від короля. З другого боку, невиконання наказу могло накликати гнів майбутньої королеви. Та понад усе він не хотів, щоб усі рибалки — а вони, як у кожному порту, були гострі на язик — раптом не почали плести про цю милу й відважну дівчину казна‑що.

Отож невдовзі баркас старого капітана з принцесою на борту, не дочікуючи, як це звично буває на морі, припливу, відчалив. Старий і дівчина могли спостерігати, як рибальське містечко й високий пагорб, старий маяк і королівський палац, а згодом і сам острів перетворюються на крихітну чорну цятку у відкритому морі.

Як кажуть, ви ніколи не перетнете океану, якщо не наберетеся мужності втратити берег із виду.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Але де ж капітан Страх із новою командою? Після острова Невинності морськими вітрами відважних мандрівників занесло у «Таверну Семи морів». Саме таку романтичну назву мала таверна в бухті Чаке‑Чаке на Зеленому острові в Індійському океані.

За столами цього популярного закладу змішались усі мови морського світу: португальська й суахілі, арабська й англійська, іспанська й італійська, а ще грецька й турецька, козацька та ірландська, фарсі, звісно… А яких тільки не було тут убрань: від модних шароварів до мереживних комірців із витонченими гравірованими обладунками. Тут можна було побачити довгі чоловічі плаття й без ліку всіляких‑різних головних уборів: куфії і тюрбани, трикутні капелюхи‑трикорни зі страусиним пір’ям і чорні капотени на англійський манер. І які тільки гроші тут були на руках, усіх не перелічити! Можу пригадати лише деякі: піастри, дублони, гінеї, цехіни, луїдори, подвійні гінеї, талери, ескудо, сантими, соверени, шилінги, пенси, фунти стерлінги, дирхами й динарії, трамбійо та рупії.

Як ви вже здогадалися, тутешніх завсідників дещо об’єднувало — хоч у кожного була своя доля й усі вони мали різні статки і статуси. Збиралися тут авантюристи й романтики, люди праці, рибалки та релігійні фанатики, торгівці й пірати, релігійні проповідники і втікачі від переслідувань, а ще урядники, що йшли каравелами в нові заморські адміністрації, та бувалі моряки, що, повертаючись додому, дозволяли собі чарчину‑другу в «Таверні Семи морів». Хай там як, усіх цих людей об’єднувало — чи, можна так сказати, ріднило — море.

Капітан Страх із своєю відважною командою зайшов у таверну о четвертій пополудні в четвер. Це був незабутній день для капітана, адже саме тоді він мав розгадати загадку місячного послання. «Бом Жезус», — крутилось у нього в голові. «Милосердний Ісус». Саме так був підписаний лист, який капітан Страх знайшов у пляшці на Місяці…

Практично ніхто в «Таверні Семи морів» не зреагував на новоприбулих, як це було до того на острові Невинності. Тут ніхто не мав звички лізти до іншого та втручатися в його справи. Навпаки, люди намагалися нікого й нічого не помічати. Таке це було затишне місце, де за дверима зовні завжди залишались титули й гонорари, служба й розбій, а ще всякі інші дурниці.

Лише один чоловік у чорній сутані, що, на відміну від інших, сидів за столиком на самоті, нахабно втупився поглядом у команду й капітана Страха.

— Bom Jesus e muito bom para mim, — раптом промовив чоловік у сутані, так і не відірвавши очей від капітана Страха. Наскільки зрозумів капітан Страх, португальською це означало: «Ісус поряд мене». Дивно було одне: вітання прозвучало саме так, як було написано в місячному листі.

Капітан Страх аж отетерів: невже оцей непримітний чоловік бачить його наскрізь і ще й до всього уміє читати думки?

Утім, розгадка виявилась дуже простою. Капітан Страх так напружено розмірковував над змістом листа, що непомітно для себе вимовив уголос:

— Бом Жесус.

Слід підкреслити, що такі пишні слова в цих краях, серед усіх цих загартованих у різних бувальцях чоловіків говорити не заведено. І навіть законники воліють не дуже виступати тут з усілякими врочистостями. Отож, капітан Страх, принаймні на погляд тутешнього люду, поводився досить дивно, ще й нічого до пуття не сказавши.

Чоловік у чорному представився Аділсоном, послідовником Антоніу Вієйри. Звісно, як і всі місіонери, монах володів багатьма мовами, отож спілкуватись із ним не становило труднощів. Тим паче, що й капітан Страх був ще тим поліглотом.

Головне питання — чи варто було довірливо демонструвати цьому добродієві листа — одразу відступило на другий план. Тому що на острові, звідки походив капітан Страх, довіряти першому‑ліпшому було звичною справою. Тож капітан не вагаючись прочитав у повний голос листа новому другові.

Годі й говорити, що для цього акту одкровення й довіри кращого місця за «Таверну Семи морів» навряд чи можна знайти. Хай вже як, але саме в той момент усі в таверні були напрочуд люб’язні — ніхто й пари з уст не зронив, боячись перебивати капітана Страха. І навіть бармен, про якого балакають, що він людина без сентиментів, швидко пригостив поважних гостей безкоштовним ромом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Отже, капітан Страх витягнув із‑за пазухи листа, знайденого під товщею пилу на Місяці, й заходився голосно читати.

Лист був написаний португальською і, як уже відомо, закінчувався словами: Bom Jesus e muito bom para mim[1]. Деякі фрагменти були зіпсовані солоною морською водою чи, може, потьмяніли від похмурого світла Місяця — факт, що розібрати ті місця було неможливо. Частину листа, і це теж відомо, капітан відірвав, щоб написати власне послання з Місяця, і цей клаптик, найімовірніше, назавжди залишиться там, високо вгорі. Ну, а раптом хтось із вас опиниться на Місяці й випадково в товщі пилу віднайде пляшку з листом, то ви, напевне, зумієте скласти для себе цю головоломку краще за самого капітана Страха.

Зрештою капітан завершив читати листа такими словами: «Ісус милостивий. Третє травня тисяча (нерозбірливо) тридцять третього року. Капітан…»

На жаль, подальші слова були зіпсовані.

А було в тім листі чимало цікавого. Про подорож до Індії та Китаю і про кораблетрощу (дослівно: A nossa nave despenhouse), про міфічних сирен, що завели корабель на рифи, і про Жовту ріку (rio amarelo) як про один зі знаків, де сталася ця страшна катастрофа. Також у листі мовилося про незліченні скарби й про те, що капітан і двоє матросів заглибились чи мусять заглибитись всередину пустельного континенту, де на них неодмінно чекає смерть від спраги, голоду, диких звірів або кровожерних тубільців (sanguinários). Але вже краще така смерть, аніж нестерпні муки сирен.

— Melhor a morte! — повторив за капітаном Страхом абат Аділсон, скрушно похитавши головою. Ну, тобто в перекладі «Краще смерть!»

Не можна було гаяти ані хвилини у порятунку капітана й моряків, хоч минуло чимало часу з того дня, коли за описом у листі сталася катастрофа, а рік годі було розпізнати. Хай там як, обов’язок мореплавця спонукав до негайної дії. Варто було поспішити ще з іншої причини, адже в «Таверні Семи морів» завсідники були такі люб’язні й добродушні, що теж вирішили прийти на допомогу потерпілому судну. Особливо після того, як капітан Страх згадав у листі про скарби на затонулому кораблі — золото й іспанські монети, слонову кістку й безліч іншого корисного вантажу.

Чого не сказав капітан Страх, то це справжнісіньких дрібниць: як саме називався корабель і де він затонув. Утім, у листі була крихітна підказка — Жовта річка, а дослівно було написано: «У руслі Жовтої річки». Коли ви чуєте таку назву, чи не означає це, що річка жовтого кольору? У річок із піщаним чи глиняним дном вода якраз і є особливого жовтуватого відтінку, а надто після дощу. Але ж таких жовтих річок у світі сила‑силенна! Тому така малосуттєва деталь навряд чи могла допомогти в пошуках. Слід було знайти іншу, істотнішу підказку. Однак, на жаль, назва судна на тому клаптику, що його відірвав капітан Страх, щоб залишити послання, найімовірніше, залишилась назавжди похованою під товстим шаром пилу на Місяці. Ну, хіба що, звісно, за назву правив підпис: «Добрий Ісус».

Тим часом хтось із тутешньої строкатої публіки саме так і подумав.

— «Добрий Ісус»! — вигукнув той розумник. — Та це ж назва судна!

— Так, так, і я щось таке пам’ятаю, — докинув другий, — про це ж бо писали в усіх газетах.

— Отже, це те саме споряджене судно португальського двору, що тепер належить морю! — згадав іще один, а потім усі заговорили наперебій.

— Справді, справді! Воно везло чималий куш, щоб по вінця затаритися прянощами й чаєм у Катаї!

Саме в ті далекі часи Китай називали Катаєм.

— Якщо це так, то Жовта річка — напевне, Хуанхе, а по‑місцевому — якраз Жовта річка.

Це так! Усі підхопили й затягли:

— Хуанхе, «Добрий Ісус», золото…

Ніхто вже тут не згадував ані про капітана й матросів із затонулого корабля, ані про капітана Страха й абата Аділсона. До того ж за якусь мить «Таверна Семи морів» спорожніла, і навіть люб’язний бармен десь подівся.

— Що ж, — вирішив підбадьорити капітан свою команду, — ми знайдемо бідолах першими, клянуся громом.

Але абат Аділсон, новий друг капітана, на те лише зітхнув і перехрестився.

¹  Ісус зі мною, чи Ісус поряд мене (лат.).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ще хлопчиком Аділсон полюбляв розмірковувати про Бога і світ, про життя і смерть, про обов’язок і справедливість, насамкінець про незвідані світи. Та найбільше його вабили усякі загадки й таємниці.

Чи ви, бува, не такі самі допитливі, як той малий Аділсон? Бо таємниці ж є на кожному кроці, у всьому. Суцільною загадкою є мурашка, яка щодня проробляє той самий маршрут від і до мурашника й готова померти за свою королеву. А чи знаєте ви таємницю, як гусінь перетворюється на кокон, з якого вилітає прекрасний метелик? А з якого дива людина прагне до зірок і, тільки‑но отримує найменшу можливість, просувається до них усе ближче?

Що стосується Аділсона, коли він іще не вийшов з дитячого віку, кордони навколишнього світу розширилися для нього мало не удвічі. Зовсім малий хлопчина, він на власні очі бачив, як каравели відходять на пошуки нових земель, а нові морські шляхи, мов розмотаний клубок, один за одним оплутують узбережжя Старого й Нового світів. Уже ніхто з мореплавців не боявся Киплячого моря за мисом Бохадор і моря Пітьми на краю землі. Утім ні, моря Пітьми таки остерігались.

Аділсон ще юнаком вирішив, що стане мореплавцем, таким самим відважним, як Діаш і да Гама, хоча як старший син мусив, за сімейною традицією, успадкувати батьківське ремесло й стати ткачем. Зрештою він не став ні тим ні тим. Чомусь сімейне ремесло не привабило Аділсона, а слабке здоров’я стало на заваді морським мріям. Однак Аділсон прийняв чернечий постриг у монастирі Санта‑Крус у Коїмбрі, а згодом приєднався до Ордену Христа, склавши обітниці бідноти, целібату й покори монархові. Відтак розпочалося його нове життя — занурене у таємницю.

Слід зауважити, що Орден Христа був не що інше, як той самий Орден Тамплієрів, тільки під зміненою назвою — тобто містична спілка, яка володіла багатьма таємницями світу. Аділсонові не одразу відкривалось укрите таїною закулісся, однак із часом він увійшов у царину знання та містики й оволодів знанням, яке на той час вважали єретичним. Так, він дізнався, що Земля кругла і, щоб потрапити на схід, можна вирушити й на захід.

Із цим великим таємничим знанням абат Аділсон, так само як і інші брати, постійно ризикував бути викритим. Ви можете сказати, мовляв, теж мені страшна таємниця, сміх, та й годі! Однак у ті часи, малята, за таке можна було легко позбутися голови. Крім того, Аділсон, як чинний лицар містичного Ордену, звісно, не лише володів забороненими знаннями, але й став свідком чималої кількості див.

Дивом, наприклад, було зустріти в такому місці, як «Таверна Семи морів», таку світлу й чистосерду людину, як капітан Страх. І сталося це диво саме тоді, коли абат потребував підтримки й допомоги, щоб досягти своєї найвищої мети — віднайти загублене посеред Африканського континенту християнське королівство пресвітера Йоана. Не інакше як диво.

Отож абат Аділсон усе осягнув правильно: капітан Страх, чиє серце було відкрите до милосердя, а розум — до пригод, якнайкраще підходив для місії Ордену. До того ж лист, який у прямому значенні цього слова впав йому, містику Аділсону, з небес, без сумніву, був містичним посланням зі вказівкою, де шукати. Ви можете подумати, що абат, як і всі в «Таверні Семи морів», русло Жовтої річки сприйняв за русло китайської жовтої річки Хуанхе? Як би ж то! Ви б дуже здивувались, якби довідались, про що насправді думав абат Аділсон і як він визначив точне місце корабельної аварії Bom Jesus.

Втім нехай ця таємниця до часу побуде за сімома печатками. Головне для абата було — переконати капітана Страха слідувати за ним.

Аж тут досвідченому абату Аділсону спала на думку геніальна ідея.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Усе було б нічого, себто нічого не було б поганого в тому, що спорожніла не лишень «Таверна Семи морів», але й уся острівна бухта Чаке‑Чаке. У порту на причалі залишався тільки один корабель, і це була саме наша «Чорна перлина», звісно, без жодного прапора на щоглі. Такі були прості тутешні звичаї. У відкритому морі ви можете бути переслідувачем чи втікачем, залежно від ситуації, але тут, у затишній бухті Чаке‑Чаке, ніхто вже не запитував у вас, хто ви, звідкіля й куди прямуєте. Ось уже кілька десятиліть, якщо не сказати століть, цим правилом незмінно керувалися всі капітани, і капітан Страх не був винятком. Тож відсутність прапорів на щоглах великих і малих кораблів не була тут якоюсь таємницею. Дивною була лише відсутність кораблів на причалі й узагалі на рейді в бухті.

Судна покинули гавань так швидко, ніби на острів прийшла Чорна смерть, і всі лишень думали про те, як накивати п’ятами, допоки їх не нагнала чума чи інший такий, тьфу‑тьфу, мор. Однак насправді всіх виманив у відкрите море не страх і не почуття обов’язку — усіх гнала жадоба. За морськими законами, хто перший віднайде скарб і зможе завантажити його з дна моря на своє бодай крихітне суденце — той і є новий і цілком законний власник скарбу. Усе дуже просто. Ці посіпаки помчали стрімголов до берегів Китаю, щоб встигнути до омріяного місця першими, і внаслідок цього розбагатіти. Чи помічали ви часом, мої любі, що в гонитві за омріяним усі ми стаємо трохи схожими на піратів, або ж навіть по‑справжньому стаємо піратами?

Один лише капітан Страх вирішив, що така поведінка, хоч він був справжнім піратом, не пасує ані йому, ані його команді. Капітан належав до тієї рідкісної породи, що їх ми називаємо шляхетними піратами. Йому було добре відомо, що провидіння знає більше, й тому не кинувся, як усі інші, в безглузді перегони.

Спершу треба було приготувати все необхідне для довгої мандрівки, головне — нарешті роздобути макаронів чи бодай пів міха пшеничного борошна. А ще ж абат Аділсон запевнив Страха, що знає найкоротший шлях до місця катастрофи і що всі ті посіпаки й нікчеми ні на йоту не наблизяться до потрібного місця. Урешті‑решт капітан Страх хоч і мав волю й мужність діяти самостійно, але довірився абатові, наче рідному батькові.

Що ж, віднайти на острові борошно було нескладно. Знайшлося тут навіть кілька ґатунків — бататове, пшеничне й навіть маїсове! Та найбільше Пилипа II, який, власне, й здійснював закупівлі, втішило рисове борошно. Дивною лише здавалася настанова абата Аділсона прямувати не на північний схід, а в протилежному напрямку, у бік мису Агульяс.

— Огинаючи Африку зі сходу на захід, ми ніколи не досягнемо Індокитаю, — бурчав боцман.

Матроси також недовірливо дивилися на абата: що за дивна ідея, чому це «на схід» означає «на захід»?! Звісна річ, дехто чув і про Магеллана, і про Віспуччі, але жоден із присутніх на бригантині не ходив довкола Землі й навряд чи вірив бодай на криху, що таке можливо — а саме на це натякав маршрут, який проклав для «Чорної перлини» абат Аділсон.

— Вест‑Індія — це все‑таки не Ост‑Індія, — не вгавав боцман, — і не Катай поготів! А що, коли цей підступний священник надумав привести нас прямісінько до реї десь на набережній Шельди в Антверпені?

— Так, так, — в унісон підтакували боцманові брати Дженкінси, а матрос Клюз тільки охав.

Капітан Страх, як ніколи, був близький повторити долю свого попередника. Знаєте, річ у тім, що довіра, особливо на морі, дуже довго здобувається й дуже швидко втрачається. Що далі корабель просувався на захід, тобто, на думку абата, на схід, то більше Страхова команда походила на піратів — було видно, що ці новачки морського розбою задумали щось лихе.

Раз за разом вони зникали у трюмі, скоса глипаючи то на абата, то на капітана. Спокій зберігав лише Пилип II. Він зазвичай порався в кубрику, готуючи смачнючу рисову лапшу зі смаженими морськими окунями в кокосовому молоці, як колись учила його льо‑ля.

Їсти хотілось усім, тому Нго до якогось певного часу ніхто не чіпав. От уже істинно кажу вам: хто має справжню пристрасть, той не спроможний заподіяти нічого лихого.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Капітан Страх повсякчас, день за днем, вдавався до бесід з абатом Аділсоном. Ці бесіди так захопили капітанову увагу, що він геть утратив сон. Та що там сон, він утратив керування судном, не помічаючи лиха за своєю спиною.

Віднедавна боцман Срібна Борода правив на «Чорній перлині» як за шкіпера, так і за капітана. І ця друга роль Срібній Бороді подобалась дедалі більше. Навіть дужче, аніж рибні тюфтельки кока‑філіппінця.

«А чи не позбутися того капітана Страха? — думав Срібна Борода. — А для початку перефарбувати бороду на чорний колір — щоб нагнати страху?! »

— Підняти стаксель, лівий галс!

— Так, капітане! — автоматично відповідала команда, виконуючи накази боцмана.

Від цього «Так, капітане!» жилами Срібної Бороди розтікалося щось схоже на липкий дурман. Спершу від того стискався живіт, і тоді його навіть злегка піднуджувало, а потім те відчуття повільно підіймалося вгору, і, коли досягало голови, у скронях стукотіло так, ніби через його тім’я пустився учвал табун диких коней. Млосне відчуття заливало боцманові очі, і він не міг більше думати ні про що інше, окрім цього: «Так, капітане! Так, капітане!»

І ось настала п’ятниця. Минав другий тиждень, коли «Чорна перлина», гнана попутним вітром та Срібною Бородою, досягла крайньої точки Африканського континенту — мису Агульяс, і, проминувши її, дісталася мису Доброї Надії. Однак ніхто не мав ані найменшого бажання заходити в бухту Кейптауна — там можна було запросто наразитися на військові кораблі нідерландців.

Разом з тим Срібна Борода вирішив, що слушний момент для бунту настав. Тепер лиш варто було пройти ще трохи, дещо змінити курс і висадити обох — підозрілого гостя й капітана Страха — на острові Святої Єлени. На тому гиблому острові посеред Атлантики не один спіткає ще своє Ватерлоо. До того ж острів належить французам, а вони, либонь, не матимуть претензій до нових власників колишнього судна нідерландської Ост‑Індської компанії.

Утім, перш ніж захопити судно, треба було зробити одну важливу дрібницю. Поки капітан Страх залишався формальним капітаном, саме він віддавав накази, а команда мусила їх виконувати. Однак достатньо було вручити Страхові Чорну мітку, як його статус капітана одразу ставився під сумнів, а в нього, Срібної Бороди, з’являвся реальний шанс провернути задумане — так міркував боцман.

Ви, очевидячки, щось та й чули про Чорну мітку. Ну що ж, усе, що ви чули, — чистісінька правда. І це, скажу я вам, чудовий піратський закон. Бо капітан у відкритому морі — мозок корабля. Від його розумних чи, навпаки, хибних рішень залежить не одне життя — у першу чергу його самого і його команди. Тому команда має право й навіть зобов’язана захищати своє право на життя.

Однак тут ще треба довести, що капітан схибив, переконати в цьому кожного моряка. А капітан, зі свого боку, має право захищатися. Він‑бо не віддасть стерно ось так, без бою. Жоден капітан такого не зробить. Ви гадаєте, легко стати капітаном? Капітанові Страху дуже пощастило, що він зістрибнув із Місяця в потрібний момент, але таких щасливих випадків — лічені одиниці. А от інші?! Ні, нізащо, ніколи…

Срібна Борода усе продумав, усе до найменшої дрібниці. Коли на обрії з’явиться суходіл, «Чорна перлина» стане на рейді й не зрушить із місця, допоки капітан Страх та його названий батько в чорній сутані не зійдуть на берег. Назавжди! Так вважав боцман і так само, йому здавалось, думали й усі матроси. Але все сталось несподівано навпаки.

Отже, тієї самої п’ятниці на горизонті дійсно забовванів незнаний берег. За розрахунками боцмана, до острова Святої Єлени залишалося ще три дні ходу. Але боцман уже втратив терпіння й подумав, що, можливо, десь у чомусь прогадав. Хай там як, діяти треба було негайно!

Боцман подав матросові Клюзу, який на той час стояв на вахті, таємний знак. Матрос так само утаємничено відповів і почав маневрувати, маючи на меті максимально близько підійти до берега — і водночас не викликати підозри в капітана. Брати Дженкінси й собі вдалися до конспірації.

Проте, скажу я вам, це не так уже й просто: непомітно прибрати вітрила на вітрильному судні. Ви б, напевне, дуже здивувались, якби хоч раз почули звуки вітру в цупкій парусині й легенький поскрип дерев’яних конструкцій судна — все це разом із шумом моря завжди приносить благодатний спокій у кожне моряцьке серце…

Звісно, капітан Страх як бувалий морський вовк міг легко відчути кожну таємну зміну курсу й розшифрувати кожен хитрий маневр. І річ тут не лише у вітрилах. От, приміром, птахи — вони є ознакою близького суходолу. Хай баклани й буревісники можуть мандрувати за сотні кілометрів від землі, але ж є й мартини, які тримаються коло берега. Отож капітан Страх знав про наближення суходолу задовго до того, як змовники розпочали свої дивні ігрища. Крім усього, його новий друг абат Аділсон добре знався на таємних знаках і, що ще прикріше для боцмана, добре читав людські серця. Тому капітана майже від першого дня мандрівки попередили про змову, й у команди просто не було шансів. Важливо було викрити заколотників і дати їм урок увічливості.

Коли Срібна Борода зробив ще тільки першу спробу відхилитися від наміченого курсу, попереджений абатом капітан Страх почав вносити свої корективи у курс так, щоб збити боцмана з пантелику і замість острова Святої Єлени наблизитися до Африканського континенту. Отож і не дивно, що боцмана неабияк здивувала земля на обрії.

Тим часом сонце стало в зеніт і настав час обіду. З кубрика, як зазвичай, линули апетитні аромати. Кок‑філіппінець, як завше, чаклував над продуктами, і змовники, хоч їм і нетерпеливилося, були все ж таки добросердні: не вручати ж бо Чорну мітку перед трапезою? Хвилювання, як відомо, не сприяє травленню. І ви, мої маленькі, полиште всі турботи перед вживанням їжі, особливо перед обідом.

За мить пролунав гонг, і Пилип II, накривши на палубі, бо ж погода сприяла, запросив усю команду до столу. Абат прочитав молитву, після чого пірати заходилися завзято обглодувати велетенських омарів із маїсовими тако, запиваючи усе… втім, у таку спеку достатньо було й води.

— А що це там за берег? — простодушно запитав кок‑філіппінець.

Боцман з‑під лоба зиркнув на кока. Матроси перезирнулися. Певно що правильну відповідь на це запитання знали лише двоє — капітан Страх та абат. Але перший промовчав, ніби не чув, а другий лише по‑доброму всміхнувся.

Усі очікували, що ж відповість боцман. Але той, очевидно, від несподіванки завагався й не знав, що відказати. Діяти справді треба було негайно — зараз або вже ніколи! Боцман за моряцькою звичкою опустив на штани масні руки, акуратно витер їх і вже відносно чистими пальцями розгладив бороду — щоб надати собі ваги. Потім він підвівся й запхнув руку в кишеню штанів. Заколотники завмерли. Десь нахабно кричали мартини, і це додавало ситуації ще більшого драматизму. І саме в цей тривожний момент з‑за острова вигулькнула невелика, найпевніше, торговельна посудина.

Нго, який нічого не розумів (адже його не посвячували ані в змову, ані в справи капітана Страха й абата), закричав мало не на весь голос:

— Гляньте‑но! Там кораблик!

Мимоволі всі на палубі повернули голови в напрямку вказівного пальця Нго. Тієї ж таки хвилини з‑за суходолу випірнуло ще зо три величеньких судна, а згодом ще п’ять, а відтак їх уже було просто не злічити.

Для всіх стало очевидним, що численні кораблі — це грізний військовий флот, який із невідомих причин доганяє невинного, за морськими мірками, малюка. Давній піратський звичай велів утрутитися, хай би хто були втікачі. Капітан Страх, як відомо, був людина шляхетна, тож морські звичаї для нього важили не менше, аніж добрий обід.

На щастя, команда вже закінчила трапезу.

— Аврал, — скомандував капітан, — підняти вітрила, курс на перехоплення.

— Таааак, каааапітааане! — матроси всі як один полегшено та з неприхованою радістю кинулися на місця.

Навіть боцман зім’яв у долоні клаптик чорної тканини, що її якраз мав вручити капітанові. Після чого миттю поспішив виконати наказ.

Один лиш абат, зрозумівши, що заколот зірвано й провидіння учергове дає йому знак, не змінився на лиці. Абсолютно спокійний і певний успіху своєї місії, він безтурботно ламав омарам панцирі й клешні, поливаючи пропечене м’ясо лимонним соком і запиваючи поживний обід добрим іспанським хересом.

Зовсім інша справа — кок Пилип II. Він скорчив таку гримасу, що важко було дивитися на нього без усмішки. Але його стурбованість була зрозумілою. Нго дуже хвилювався: чим же годувати всіх можливих гостей чи бранців капітана Страха після погоні?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Нго мав рацію. Після нетривалої погоні й звичного в такому разі абордажу невеликого торговельного судна на «Чорній перлині» з’явилася таємнича гостя. Чи, можливо, бранка?

Спритно маневруючи, «Чорна перлина» дуже швидко відірвалася від невідомих переслідувачів. А тепер уся команда, зібравшись на палубі, нетерпляче очікувала, коли нарешті з капітанської кают‑компанії вийде… Коли повернеться капітан Страх, у славі й звитязі.

Однак спершу перед матросами виник лише абат Аділсон, і він мав несподівано розгублений вигляд. Зрештою, швидко опанувавши свої емоції, абат почав, як завше, неквапливо бесідувати з матросами. Ось що він сказав:

— Брати, — абат мав звичку називати всіх братами. — Отож, брати, — повторив він, — важко переоцінити той чудовий дар провидіння…

Хай як дивно це сьогодні, годі згадати повністю ту промову, однак цей момент чомусь запам’ятався усім. Але не через промову абата, а через те, що сталося трохи згодом. Двері кают‑компанії розчахнулись, і з напівтемряви упевненим кроком вийшов… Ні, не капітан Страх, як усі очікували, а одягнута в ошатну сукню юна леді — засліпивши матросів своєю красою.

— Еееее! Ооо! Ах! — тільки на це спромоглися пірати.

— Bella regina, — прорік матрос Клюз.

Дівчина рвучко перестрибнула через дві сходинки й порівнялась із командою. Пірати отетеріли.

— Тепер я буду вашим капітаном, — просто й буденно сказала дівчина.

— Що? Як?

Це вже було занадто навіть для таких неофітів розбою, якими насправді тоді ще були матроси колишнього торговельного судна нідерландської Ост‑Індської компанії. Щойно підбурювані боцманом моряки мало не позбулися капітана Страха, а тепер от на тобі — новий капітан, до того ж дівчина. Чи ж справді провидіння карає їх за злий намір?!

Першим несміливо озвався один із братів Дженкінсів, сором’язливо потупившись.

— Дівчина на кораблі — погана прикмета, — буркнув він. — До лиха це… не інакше, — підійнявши очі, додав матрос.

— Так, так, до лиха…

— Ганьба, — почали гукати всі, і напруження лише наростало.

Годі було вгамувати емоції розгніваної команди, так усі розійшлися:

— Що ж бо це робиться!

— Де капітан?

— Вимагаємо справедливості!

— Ні, сваволі!

Для стороннього спостерігача було ясно: на кораблі нарешті розпочався бунт, такий самий, що частенько траплявся на всіх без винятку кораблях у різних частинах неохопного океану. Чи це торговельні судна, чи кораблі, споряджені відкривати нові землі, чи піратські, ба навіть і на військових спалахували справжнісінькі революції. Тоді вже капітанові непереливки. Але ж на «Чорній перлині» склалася парадоксальна ситуація: одразу два капітани. До того ж легітимність кожного із них була під питанням. Уже не кажучи, що ситуація ця підштовхнула до рішучіших дій ще й боцмана.

— Ні, це я буду вашим капітаном, — врешті не витримав він.

Ну знаєте, як це буває: ось нехай кожен з нас, малята, покладе руку на серце і скаже, що він терпляче чекав розв’язки кожної подібної ситуації. Конфлікти для того й виникають, щоб виявити власне я й усім продемонструвати власне его. І тільки абат як людина незвичайного терпіння не промовив ані слова.

Тим часом звідусіль тільки й чулося:

— Я, я, я, я, я…

— Я капітан!

— Ні, я!

— А щоб тобі!

— Хай тобі…

— Щоб тебе…

Відомо, що у сварках ніхто не добирає слів. Звісно, що капітан Страх не міг залишатись осторонь такої ситуації. Як завжди, елегантний та оточений ореолом слави, він вийшов із кают‑компанії, тримаючи в одній руці склянку чаю, а в другій — пістоль.

Гримнув постріл, і, слово честі, це був єдиний правильний учинок, щоб припинити гармидер. На судні враз запала тиша. Капітан відпив іще ковток і тоді дуже спокійно, ніби нічого не сталося, проказав:

— Та‑а‑ак, — тут він відпив іще ковток. — Здається, капітанів на кораблі прибуло, — після паузи підсумував капітан, і в цьому висновку був певний резон.

Капітан Страх, як відомо, ніколи не знав страху, й конкуренція його теж не лякала.

— Що ж, — проказав він, допивши вміст склянки, — хай нас розсудить провидіння. — Він підморгнув абатові й усміхнувся. — А зараз пропоную всім пообідати.

Справді, у гармидері ніхто й не помітив, що Пилип II вже накрив на стіл і дуже сердився, що їжа потихеньку холоне. Тільки тепер, коли капітан Страх згадав про обід, усі відчули сильний голод і збагнули, що увесь час сварки, чи, правильніше сказати, бунту, їм паморочилося від надзвичайних ароматів страв, що їх приготував кок‑філіппінець.

— Агов, на «Чорній перИні»! — загукав хтось із того іншого судна.

На немолодому чоловікові, на вигляд років сорока, без сумніву, військової виправки, викрашався чепурний капітанський каптан. Сам він стояв виструнчившись, а поряд, так само по‑військовому, вишикувалися гренадери, що разів, мабуть, учетверо перевищували число піратів. Щоправда, мушкетів у них у руках не було. Слава Богу!

А що ви хотіли? Поки тривав бунт, судно не просунулось ані на ярд, вільно дрейфуючи морськими просторами. Враховуючи повний штиль, «Чорна перлина» просто завмерла посеред океану.

— Агов, на «Чорній перИні»! — знову закричав чоловік командним голосом із судна, не більшого за «Чорну перлину», однак обладнаного десятком лафет, що цілили прямісінько у піратську ватагу.

Корабель стояв борт у борт поряд, і тікати було марно. Що ж тут поробиш? Провидіння явно зрадило екіпаж «Чорної перлини», натомість сприяло тому невідомому капітанові, що так спритно й непомітно підкрався до морського піратського осідку.

«Гм, цікаво, чому цей добродій перейменував перЛину на перИну?» — перше, що сяйнуло капітанові Страху в голові.

— Хто ваш капітан? — твердо, однак незлостиво проказав добродій, глипаючи то на Срібну Бороду, то на капітана Страха, а врешті‑решт на дівчину в пишному вбранні.

Аж тут сталося те, про що частенько говорив абат Аділсон — те саме, назване провидінням! Провидіння справді спрацювало, та ще й до обіду. Одночасно, наче за командою, усі на борту «Чорної перлини» — навіть ті, що гучніше од інших щойно вигукували «я»  й називали себе капітанами, — впевнено вказали руками на капітана Страха.

— Ось наш капітан, — сором’язливо, потупивши очі, відказав один із братів Дженкінсів.

А другий брат тихо додав:

— Я ж бо казав, що дівчина на кораблі — до лиха.

Гостя, хоч і була голодна, демонстративно грюкнула дверима та зникла в каюті капітана, а боцман, прикусивши бороду, ураз присів.

— То ви і є той славетний капітан, Страх Семи Морів? — уже зовсім доброзичливо звернувся генерал до капітана Страха. — А мене звати Джонсон, капітан Джонсон.

І тоді капітан Страх розплився в широкій усмішці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Потрапивши на той інший корабель, капітан Страх поводився легко та впевнено. У супроводі капітана Джонсона й абата Аділсона Страх перетнув палубу і зрештою потрапив до кают‑компанії. У цьому найбільшому приміщенні на судні чомусь було дуже темно.

Раптом непримітні бічні двері відчинились, і звідти вихопилося яскраве світло, творячи в напівтемряві чудернацьку виставу світла й тіні. Капітан Джонсон запросив супутників до таємної кімнати, і вони не змусили себе чекати.

Тут, у темно‑синій залі, за круглим столом, сиділо четверо чоловіків у чорному. То було зовсім невеличке приміщення, на одній зі стін якого викрашалася картина з дев’ятьма старосвітськими лицарями. Хтось із них був чисто поголений, а решту невідомий художник зобразив із кошлатими бородами. Чоловіки ж за столом, хоч їх було вдвічі менше, ніж тих, що на картині, також були різного зросту й віку та мали так само довільну зовнішність: або виголені до дитячої щоки, або ж, як один, найвищий, хизувалися пишною бородою.

Щойно капітан Джонсон завів гостей, чоловіки за столом підвелися, пильно оглядаючи незнайомців. У першу чергу дивилися на капітана Страха, натомість абат Аділсон, схоже, не був для них O Estranho Misterioso (втаємниченим незнайомцем).

Дійсно, абат одразу, подаючи якісь таємні знаки, привітався з дивними чоловіками. Так само, як і він, усі вони були вбрані в довгі чорні мантії.

— Це він? — поцікавився в капітана Джонсона один із «чорних» чоловіків, опецькуватий і з червоним обличчям.

Капітан Джонсон ствердно кивнув. Абат Аділсон не промовив ані слова, але весь вигляд його був дуже промовистий. Він явно почувався тут своїм. Тоді чоловік із червоним обличчям звернувся до капітана Страха:

— Чи у вас є щось таке, що робить вас обраним?

Капітан Страх, звісна річ, мав що відповісти, бо його звитяга була всім відома. За європейським звичаєм, він поштиво вклонився й хотів був щось сказати, однак чоловіки не чекали на відповідь. Скупчившись біля столу, усі дивилися на якийсь дивний набір речей.

А на столі були розташовані в певному порядку ось такі предмети: свічник, шпага, людський череп і якась книга, схожа на Святе Письмо, а ще темно‑синя стрічка. Один із «чорних» простягнув стрічку абатові Аділсону, і той негайно зав’язав очі капітану Страхові. Зробив це так вправно і швидко, що наш капітан від несподіванки навіть розтулив рота.

— Нічого не бійся, — шепнув Страхові на вухо абат.

Страх, звісно, нічого не боявся, однак уся ця дивна церемонія непокоїла його. Він не бачив і не міг бачити того, що в цей момент коїться в кімнаті, лиш чув і відчував. Хтось французькою мовою прочитав молитву, якої капітан Страх і не чув раніше. Відтак у Страха теж французькою почали запитувати якісь дивні, на позір безглузді речі, але капітан відповідав на всі запитання доволі щиросердно, піддаючись правилам гри. А треба ж було відповідати тільки Oui та No, тобто «Так» і «Ні».

Що це були за запитання, нехай назавжди так і залишаться таємницею. Ви вже здогадалися, мої любі: все, що коїлось у тій дивній кімнаті, було вкрите пеленою утаємниченості й не підлягає розголосу навіть під страхом смерті. Тож варто дотриматися давнього звичаю, інакше — смерть!

Поміж запитаннями капітан Страх відчував обережні дотики. Кожен із присутніх торкався його серця, а ще хтось — імовірно, це був абат — навіть поцілував його в чоло. Відтак, після чергового жю жюр[2], холодний метал шпаги черкнув його ліву щоку. А потім свічка ніби згасла, й кімната сповнилась аромату згорілого ґнота. Капітана схопили попід руки й потягнули, очевидячки, на палубу. Коли там, нагорі, йому нарешті прибрали з очей стрічку, полуденне сонячне світло аж осліпило Страха. Він заледве міг розгледіти обриси португальської каравели, де відбувалася дивна церемонія.

Коли зір відновився, капітан Страх завважив поряд усіх тих, хто по‑змовницькому щойно проводив над ним загадковий ритуал. Чоловіки вже познімали мантії, і під ними виявилися розцяцьковані, багаті оздобою костюми, що вказували на аристократичне походження власників. Один лиш абат Аділсон, що дав обітницю бідності, виділявся на їхньому тлі.

Обличчя чоловіків, донедавна геть серйозні, зараз, наскільки давав їм змогу етикет, світилися радісними усмішками. І навіть тут абат був білою вороною, бо не міг приховувати свою радість і захоплення від того, що сталося. Щиро кажучи, він мало не плакав.

— Тепер ти один із нас, — задоволено поплескав капітана Страха по плечу абат. — І навіть не уявляєш, який я щасливий.

Абат звів погляд до неба. Чоловіки теж радісно вітали капітана й мало не підносили його на руки з тої радості. А Страх мало що второпав із того, що тут відбувається, але теж піддався загальному настрою. Як і всі, він кивав головою, підкручував вуса й усміхався на всі тридцять два зуби.

Пізній обід не забарився, бо ж поважні справи за добрим звичаєм не роблять на порожній шлунок. Чи то пак, після кожної такої справи треба, дотримуючись етикету, закріпити клятву, вчинивши спільну пошану.

Звісна річ, і страви в такому вишуканому товаристві теж були непогані. За столом, сервірованим у стилі Людовика‑Сонця, були й білі трюфелі, й міноги. А в центрі викрашався — ви не повірите — справжній павич!

Усі дуже зголодніли й заповзялися поглинати смаколики від французького штиб, виголошуючи короткі, на пруський манер, тости. В якийсь момент, коли вгамували перший голод, підвівся абат Аділсон й промовив:

— Брати мої. — Він зробив паузу. — Брати мої, провидіння послало нам цього юнака, хороброго капітана Страха. Тож тепер, панове, наша місія неодмінно досягне успіху. Я не маю в цьому ні найменшого сумніву.

Ці слова спричинили радісне пожвавлення за столом.

— Капітан Страх показав мені мапу, — продовжив монах, — яка вказує на місце, де потонув корабель. А ви ж бо, брати мої, знаєте про долю Bon Jesus. Наповнений скарбами, він безслідно загубився в мороці морів. Однак, як ви також знаєте, мапа ця вказує й на слід містичної Землі святого Іоанна. На цей слід натрапили наші брати з Bon Jesus, і тепер вони подають нам знак через цю мужню людину, мого друга, — вказав він на капітана Страха.

— То присягніться, мій друже, — звернувся абат тепер до самого капітана, — присягніться, що тепер, коли ви стали магістром Ордену, ви відшукаєте таємничу землю, яку так завзято, хоча й безуспішно, шукали наші брати Колумб, Діаш, да Гама й багато‑багато інших.

— Je jure, — уже вкотре, бо ж що залишалося капітанові в цій ситуації, французькою заприсягнувся Страх.

У цей момент із моря долинув страшний крик. Усі тривожно перезирнулись, дослухаючись, що ж там надворі, але марно було щось розібрати. Погойдування корабля на морських хвильках, поскрип палуби, шелестіння прапора на щоглі, дзенькіт столових приборів — все це не давало надії зрозуміти, що сталося.

— Нехай тоді кожен заприсягнеться клятвою павича, — по невеликій паузі продовжив абат, торкаючись яскравого оперення пташки, — що усіляко сприятиме капітанові Страху в його пошуках зниклого Bon Jesus.

Кожен із присутніх повторив рух абата й теж торкнувся павича:

— Хай так і буде!

— Присягаємося!

— Voeux du Paon, — смакуючи стегенце, за якихось двадцять хвилин задоволено промовив французькою червонолиций магістр.

— Клятва павича, — підхопив, перекладаючи його слова, капітан Страх.

Час було повертатися на «Чорну перлину». Раптом, наблизившись до лівого борту, капітан помітив, що в назві корабля, очевидно, під час абордажу, загубилась одна маленька літера «л», тож судно тепер називалося «Чорна перина».

«Яка дивна річ це життя, — подумав капітан, — ще в обід я був звичайнісіньким безстрашним капітаном “Чорної перлини”, а тепер я магістр таємного Ордену та безстрашний Страх — капітан якоїсь “Чорної перини”».

Е‑е‑е‑е, та ні, краще повернути літеру на місце.

²  Je jure (фр.) — я присягаю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У той час на «Чорній перині» відбувалися не менш захопливі події, а дехто навіть сказав би, що просто драматичні.

Річ у тім, що хоч обидва новачки (з одного боку, боцман, який був новачок зі стажем, а з другого принцеса) вже визнали владу капітана Страха, однак вони не полишили спроб здобути цю владу. Правильніше буде сказати, вони хотіли захопити корабель силоміць. Запеклі суперечки за капітанство, що розгорілися на судні за відсутності капітана Страха, геть зовсім розсварили команду. Важко собі навіть уявити, що брати Дженкінси, нерозлучні ще з дитинства, як кажуть, у горі та в радості, тепер опинилися по різні боки барикад.

— Ти, нікчемний скунсе!

— А ти, а ти хто? Наймерзенніший морський огірок!

— Що‑що???

Врешті‑решт брати вже вирішили з’ясовувати стосунки між собою кулаками, як завжди це робили.

Матрос Клюз підтримав Срібну Бороду, з яким ходив під вітрилами ось уже довгих сім літ, але не полишав охати. Один тільки Пилип ІІ зберігав вірність капітанові Страху й навідріз відмовлявся брати участь в афері.

А проте голос кока міг бути вирішальним, тому боротьба точилася саме за цю самотню душу. Та хай би тисяча чортів осіли його, кок‑філіппінець нізащо у світі не зрікся б свого рятівника. Однак, малята, ви не знаєте, на що здатна принцеса, яка втекла з дому, і гадки не маєте, якими іноді можуть бути підступними бородаті люди.

Особливо важкий був вибір для нещасного Нго. Змовники насамперед прагнули переконати його, що капітан Страх ніколи більше не повернеться на «Чорну перину». Капітана, мовляв, узяли заручником могутні й впливові комерсанти, і вони неодмінно віддадуть капітана під королівський трибунал за викрадення судна нідерландської Ост‑Індської компанії. Тому варто обрати нового капітана, щоб судно так‑сяк могло функціонувати.

— Або капітаншу, — незмінно додавала при цьому принцеса.

— Або капітаншу, — неохоче на це погоджувався Срібна Борода.

Саме так переконували кока‑філіппінця дві непримиренні корабельні партії, на якийсь час об’єднавши свої зусилля.

— Швидше, швидше вирішуй, — підганяли змовники Пилипа ІІ, — бо ось‑ось військова залога прийде за нами всіма, а тоді, дорогенький, ти готуватимеш свою баланду тільки в’язням, та й то за умови, що не спустиш духу на реї в найближчому порту!

Отакі були нібито залізні аргументи, що їх нав’язували наївному кокові змовники, обидва дуже хитрі й підступні. Перший був, нагадую, жорстокий боцман із розкішною бородою, що вже втілив одного разу свої погрози, висадивши капітана ван дер Дріла, попередника капітана Страха, та колишнього кока на безлюдний острів, і будь‑якої миті без вагань зробив би це знову. А друга — це капосна принцеска, що втекла з дому в найкращій своїй сукні, нічого не сказавши татові, й будь‑що заповзялася стати капітаншею піратського судна. Вона насправді дуже зраділа, коли її викрали, помилково рятуючи від погоні. А тепер її підбадьорювала відсутність капітана Страха на «Чорній перині».

«Схоже, морська фортуна сприяє мені», — отак собі думала принцеса.

Отож, переконавши Пилипа ІІ, хоч це було зробити непросто, дві партії одразу взялись до справи — пірати влаштували змагання. Бо ж як іще визначити, хто на судні головний, коли кок мусив не пізніше як до заходу сонця вирішити, кого з цих двох самовисуванців підтримати.

— Змаги! Змаги! — волали пірати.

Змагання були дуже різними, бо їх учасники в сучасних олімпійських іграх не мали б шансів зійтися на одній доріжці, такі вони були різні.

Однак піратські змаги — це геть не олімпійські ігри. Той принцип, що головне — участь, а не перемога, тут зовсім не діє. Якраз навпаки, діє такий принцип: переможець отримує все.

Отож, у змаганні на руках перемогу здобув… боцман.

— Ура, Срібна Борода! — щосили заволав Клюз.

Боцман Срібна Борода не раз змагався з портовими вантажниками і навіть, правду кажучи, це було його улюблене хобі. Він міг укласти будь‑кого на всьому атлантичному узбережжі й неодноразово доводив це на практиці.

Коли дійшло до математики, то тут рівних не було принцесі, а боцман, який здобував освіту на вулицях Дубліна, заледве міг полічити до тринадцяти, а щодо інших арифметичних вправ, то найбільше — це до двох додати два.

У пізнанні географії супротивники були на рівних. Принцеса географію любила й тому добре орієнтувалась у географічних картах, але ж боцман дослідив кожен куточок океану наживо.

— Ааппілатток!

— Абагайтуй!

— Абд‑ель‑Курі!

— Абу‑Раба!

Так по черзі вигукували дивні назви островів учасники змагів. І тривало все це без кінця довгих дві години, так що пірати вже встигли занудьгувати.

— Ява!

— Ялаянсаарі!

— Ямдена!

— Ямські острови!

— Ян‑маєн!

— Япен!

— Ясмунд!

— Яя! — нарешті завершив боцман усю географічну абетку.

— Ураааа! — прокричали пірати, знуджені довгим чеканням.

Змаги тривали, і тут з’ясувалося, що боцман краще грав на мандоліні та пірнав, стрибаючи з корабля й надовго затримуючи дихання. Принцеса, зі свого боку, краще співала. На якусь мить здалося, що її спів розтопив холодне серце боцмана, і вони навіть почали концертувати дуетом. Зрештою спів під мандоліну так припав до серця матросам, що цей конкурс затягнувся надовго. Обоє капітанів здобули від журі найвищі бали, і це завело змагання в глухий кут.

Що ж, визначити переможця було годі й тоді, коли справа дійшла до танців. Кожен із претендентів зробив це в яскравій манері — не забуваймо, що боцман був ірландцем і відточував свою майстерність у кожному портовому шинку. Ну, а принцеса… Вона, якщо хтось забув, жила при королівському дворі, де саме для такої оказії раз по раз влаштовували розкішні бали.

Дарма що боцман як слід промочив горло, у змаганнях на кращу горлянку перемогла таки принцеса. Вона затягла так високо, що в кают‑кампанії тріснуло венеційське скло від попереднього власника, яке він не встиг чи не захотів брати із собою на берег. Та що там венеційське скло! Далеко навкруги морськими хвилями розкотилося луною те її «Аааааааааааааа!!!» , долинувши аж до корабля, де якраз перебував капітан Страх. Капітан тоді лише поморщився, а от матроси були змушені затикати пальцями вуха, щоб не порепалися барабанні перетинки.

Отже, супротивники йшли ніздря в ніздрю, і лише вирішальний фінальний конкурс міг визначити переможця. Головний конкурс, який влаштовують здавна на усіх піратських суднах, — це міряння бородами. Як відомо, після острова Невинності боцман відростив пишну бороду й плекав її, роблячи маски та виполіскуючи в рум’янку й ромашці. Слід зазначити, що, навіть якби йому довелося змагатись не з оцим капосним дівчиськом, а із самим султаном, то й султан би заплакав — така гарна шовковиста борода була в боцмана. А яка срібна! Просто диво, а не борода!

— Це несправедливо, — скаже зараз уважна маленька слухачка. — У принцеси‑бо немає бороди…

Що ж, є чи немає — байдуже. Піратське правило дуже давнє, не ми його запроваджували й не нам його скасовувати, тим паче задля якогось капосного дівчиська. Це ще питання, принцеса вона чи не принцеса. Щоправда, у правилах не написано, яка саме має бути борода в кандидата на капітанську посаду, справжня чи причіпна. Узагалі за тих часів заведено було носити перуки. Їх надівали на голову й носили як кашкет. Звісно, пірати були позбавлені цього марудного заняття. До слова, це, мабуть, єдиний привілей для флібустьєрів морів. Гм, то чому б не носити бороди‑перуки, коли вже таке діло?

Хай там що, принцеса не вагалася. Вона обтяла свої коси й стала старанно заплітати відрізані локони в кіски, аж так виплівши бороду. Залишилося тільки прилаштувати її до лиця — і вуаля! Отак принцеса отримала неперевершену руду бороду, бо ж мала руде довге волосся. Годі вже говорити, що в принцес розкішне волосся, яке плекають змалечку придворні няні, розчісуючи його й прополіскуючи у відварі екзотичних трав з кокосовим молочком.

Сказати, що боцман був пригнічений, це нічого не сказати. Програти в конкурсі бороди, та ще й дівчиськові — це вкрити свою… бороду ганьбою. Що ж, йому нічого не залишалось, як знову відступитися, визнати перемогу принцеси‑піратки й з відчаю зголити зганьблену бороду.

Проте боцман був дуже підступний, тому у відповідь на визнання він зажадав від переможниці тепер постійно носити бороду на людях, і пригрозив у разі відмови піратським судом. Матроси теж мусили скоритися новій капітанші, а боцманову умову всі одностайно визнали слушною.

Нову капітаншу привели до присяги.

— Я!

— Я!

— Принцеса‑піратка!

— Принцеса‑піратка!

— Перед лицем морських вітрів та Господа Бога…

— Та Господа Бога…

Так повторювала переможниця за матросом Клюзом, який чомусь знав правила краще за решту команди.

— Присягаю!

— Проводити й захищати «Чорну перлину» та її команду!

— Інакше хай мене грім поб’є!

— Грім поб’є…

— Що тут збіса відбувається? — гарикнув капітан Страх, який щойно піднявся на корабель.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У той час, коли люб’язні завсідники «Таверни Семи морів» у бухті Чаке‑Чаке наввипередки погналися на схід з рятівною місією (насправді їх цікавив лише вміст трюму португальської каравели Bon Jesus), «Чорна перина» подалась у зовсім протилежному напрямку.

Зрозуміло, що шукати Жовту річку посеред океану — завдання не з простих. Це завдання для справжніх мореплавців, а капітан Страх — якраз найвеличніший із них! Отож, попрямувавши на захід, капітан Страх зустрів на своєму шляху чимало пригод та успішно їх подолав.

Зрештою тринадцятого березня тисяча якогось року (сьогодні мало хто вже пам’ятає той рік, а радше день, бо була якраз п’ятниця, а про п’ятницю тринадцятого либонь пам’ятають усі), коли після кількаденного плавання у відкритому океані «Чорна перина» досягла берега, матрос Клюз, що якраз стояв напівсонний на вахті, раптом прокинувся й гукнув:

— Земля!

«Чи мені наснилось?» — одразу ж подумав Клюз, бо у вранішньому маренні всяке може привидітись. Але земля йому не наснилась. Там, на обрії, справді міг бути суходіл, обриси якого ледь читались у ранковій імлі. Легко було помилитись. Однак, поки заспана команда висипала на палубу, на додачу до повного штилю, на корабель опустився густий туман.

— Що? Де?

Важко було розгледіти і свої п’ять пальців, уже не кажучи про якусь землю, — так щільно оповила людей і корабель біла полуда.

Кожен досвідчений моряк знає, що в такій ситуації краще припинити рух, лягти в дрейф або, ще краще, заякоритися. Словом, завмерти на деякий час. Навігація в тумані неможлива, особливо якщо земля, про яку гукав вахтенний, не примарилась і не наснилась, а цілком реальна. А якщо ж ні, тоді нехай начувається!

— От вже я тому Клюзові завдам, будити мене так рано… хай лиш доберуся до нього, — погрозив кулаком у невідомому напрямку один із братів Дженкінсів.

Та його погрози розчинились у молоці імли.

Зараз, коли все судно було огорнене білою периною, кожен член екіпажу міг залишатися сам на сам зі своїми думками. Про що ж вони усі думали?

Без сумніву, кок думав, що зготувати на обід, бо про сніданок він подумав ще з вечора. Брати Дженкінси потирали руки від нової можливої здобичі, бо земля означала нові пригоди. Клюз зосереджено міркував, чи земля, котру він побачив, була справжньою і, коли так, як було б добре оселитись тут зі своєю нареченою з острова Невинності.

А про що думала принцеса‑піратка? Чи ж не про свій тріумф, і як, імовірно, боцман планував свій реванш?

Утім, все це лише здогади.

Проте найбільшою загадкою залишалися думки самого капітана Страха. Зрештою, новий статус члена таємного братства дуже пасував капітанові у його загадковому мовчанні посеред цієї вранішньої імли.

Однак мовчанку й навіть поскрипування «Чорної перини» урвало протяжне тонке повискування. Потім ще одне, і ще. Не потрібно було й вслухатись. Усі на кораблі в одну мить второпали: то співають сирени! Від цього спини у всіх вкрилися сиротами.

Ці містичні істоти — прекрасні панни, що до смерті заворожують моряків. І це не вигадка, а справжнісінька стовідсоткова правда! Про це попереджали навіть братчики Ордену, дослівно кажучи: Tomem cuidado, tomem cuidado, crianças, enquanto ainda estão entre os vivos. Що означає: «Стережіться, стережіться, діти мої, допоки ви ще серед живих…»

Дещо про сирен відомо зі щоденника самого Колумба. Він стрічав їх біля берегів Америки. Утім, всі моряки знають, що в океані є місця, куди краще не потикатись. Не вірите? Запитайте у скептика про Бермудський трикутник! Але таких місць значно, значно більше, і одне із них — Берег скелетів. Це таємниче місце Африканського континенту, що його мореплавці стараються обходити сотою дорогою — морською дорогою, звісно.

Берег скелетів — зовсім не піратська гавань, як може видаватись із назви, з тавернами й блошиним ринком усілякого непотребу, що осідає за роки розбою в кишенях флібустьєрів різних мастей. Хоч як крути, це справжнісінький берег катастроф — такий собі півострів, де знайшли свій останній прихисток не одне й не два величних судна відтоді, як людина підкорила вітер та море. А кістяки, що шпицями стирчать із води у час відпливу, належать найогиднішим морським потворам, чудовиськам темних глибин океану. Океану, що так і кишить незвіданими монстрами й загубленими людьми, бо мало хто урятувався від щупалець та гостряків цих таємничих мешканців підводного царства. А хто урятувався, той носить маску жаху на своєму обличчі до скону віку.

Зрозуміло, зустрічі з такими істотами не дають жодних шансів на порятунок. Усі безстрашні мореплавці загинуть, навіть не бачачи, а лиш чуючи запах свого кривдника — страшного Кракена, у якого тхне з пащі на багато миль запахом смерті. А може, це й на краще, що не побачать?

Хоча ні. Жодних шансів на порятунок не дають лише сирени. Либонь, саме вони і є розгадкою усіх цих похмурих картин та семи лих для того, хто якимось незбагненним дивом втрапить у непривітні води. Отож у «Чорної перини» шансів на порятунок також не було жодних.

Боцман Срібна Борода на чергове пронизливе високе квиління посивів, а шибайголови Дженкінси заплакали й почали кликати маму.

— Мамо, пробач, ми більше не будемо!

Ну, а матрос Клюз, як завжди, охав.

— Ууууууу! — почулося чергове квиління.

— Гуууу! Грррр!

Туман так сильно сковував команду, що бувальцеві й кайдани замку Іф видалися б невинною забавкою. А найменший порух когось із членів команди викликав у іншого неабиякий страх.

Чи був план у капітана Страха, щоб учергове порятувати свою команду? Чи, можливо, він уже все акуратно розважив і вирішив кинути усіх на поталу перед обличчям небезпеки, а сам — рушити на свою місію, щодо якої дав клятву павича?

А що ж принцеса‑піратка? Хіба вона могла уявити, що романтичні пригоди в морі можуть бути такими…

— Такими захопливими? — спитаєте ви.

Ні, такими небезпечними.

А втім, лише погляньте: коли туман став потроху розсіюватись, піратка‑принцеса, як завжди у своїй найкращій сукні та, треба віддати їй належне, вірна своєму принцесівському слову, почепила бороду й була готова відбивати атаку, хоч там сирени, хоч горгони…

Проте в цьому не було потреби, бо, схоже, морська фортуна знову всміхнулась піратам. Імла на мить розвіялася, і виявилось, що ніякого Кракена чи горгони поблизу немає. Тільки капітан і його дивна команда, не рахуючи сирен, які дійсно завивали так, що голова тріскалася.

Але капітан Страх усміхнувся й затягнув їм у відповідь бувалої піратської:

— Хоч тисяча чортів, не змусять нас звернуть убік, злякатись поготів…

Команда, що вже була занепала духом і прощалась із життям, несміливо підхопила слова піратського гімну:

— «Веселий Роджер» угорі, команда й капітан…

Низькі басові ноти боцмана резонували з альтами Клюза й Пилипа ІІ.

— Гей‑та, та‑ра, та‑ра‑та та та‑там, «Веселий Роджер» угорі, команда й капітан!

Брати Дженкінси, хоч і не втрапляли в потрібні октави, але співали, як зазвичай у тавернах Дубліна та Глазго, вельми бадьоро. А високе сопрано (чи, може, мецо‑сопрано, хто ж розбере?) піратки‑принцеси, що, до слова сказати, зловживала сольним виступом, затягуючи кожен куплет, пересилювало навіть сирен. Та так, що на судні неодмінно б тріснув увесь скляний посуд, якби він, звичайно, вцілів від попереднього разу.

І сирени вже не домінували музично в цьому дивному й моторошному місці. Бо піратський хор гримів так, що й сам Люцифер би злякався:

— Нас невідомість не страшить,

ворожий флот авжеж,

Морських чудовиськ із глибин

ми настрахаєм теж.

Вітрило вітер надима, тріщить

у судна кіль,

У наших мандрах через світ

за десять тисяч миль.

Капітан Страх, як завжди, виявився на висоті, підтверджуючи своє амплуа Страху Семи Морів.

Туман остаточно розвіявся, невеликий вітерець наповнив вітрила, і «Чорна перина», маневруючи повз небезпечні скелі, успішно порятувалась. Обертаючи свої погляди до Берега скелетів, капітан із подивом зауважив, як на скелях, викривляючи страшенні мармизи, сирени затуляли собі ластами вуха.

— А вони не такі вже й прекрасні, як про них кажуть, — підсумував романтичний Клюз.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У гирлі Оранжевої річки, серед піщаних дюн пустелі Наміб… Ні, не так.

Африканське узбережжя в Атлантичному океані ховає в собі багато таємниць. Одну з них і розповів абат Аділсон капітанові Страху. Що це за таємниця, ми скоро довідаємось, але перше варто дізнатися, як капітан Страх віднайшов те місце, про яке його звіщала місячна мапа і про яке він згодом стільки чув від Абата й інших братів. Як ви розумієте, це зовсім не була легка прогулянка припалацовим парком.

Саме серед пісків пустелі Наміб в Атлантичний океан впадає велика ріка, дехто так її і зве: Велика ріка. Води цієї ріки забарвлюються у золотаво‑жовті, а чи навіть в оранжеві відтінки піщаних дюн. Мабуть, саме тому вона має ім’я Оранжева річка, а дехто впевнено міг би назвати її Жовтою. Бачте, яка вона підступна?

Річка та ховається від людей, жонглюючи не лише іменами, і ховається дуже хитро: просочуючись крізь пісок і перетворюючись на пустельне плесо. Спробуйте зрозуміти, де та ріка зараз? Іншим разом вона вдає із себе прибережну бухту, з розмахом натягуючи води моря чи океану. Хай там як, із цього боку, тобто з моря, відшукати гирло Жовто‑оранжевої річки самотужки неможливо. Комусь, але тільки не капітанові Страху!

Отож, коли «Чорній перині» поталанило вибратись із лабет сирен живими й неушкодженими, капітан Страх скерував судно на південь уздовж Африканського континенту. По лівому борту виднілася берегова лінія, що в сухому пустельному кліматі більше скидалася на фата‑моргану — марево, що ледь помітно висіло в повітрі й будь‑якої миті могло щезнути, ніби й ніколи не існувало.

«Чорна перина» невпинно наближалася до омріяної мети. Але, на лихо, п’ятниця тринадцяте тривала далі, а це означало, що прикрі несподіванки чигали на мореплавців на кожному кроці.

А найпершу таку прикрість вчинила морякам…. Хто б ви думали? Авжеж, принцеса‑піратка.

— Я врятувала нас від сирен, — як завжди, піднесено й впевнено заявила дівчина, — тому вимагаю від команди, а перш за все від капітана Страха, визнання моєї виняткової ролі, відтак… повернути за правом першості капітанський місток!

На кораблі запала мертва тиша.

— Овва, знову ця за своє! — міг би апелювати до почуття такту принцеси уважний читач, адже принцеса навчалась у придворній академії і знала, що таке королівська витримка й такт, не з книжок. Однак принцеса була такою юною, що королівська витримка і такт — це радше не про неї, а про капітана Страха. Та й команда «Чорної перини», правду сказати, усі як один були справжні джентльмени.

— А чи не зганяти нам у бріскулу? — порушив тишу один із братів Дженкінсів.

Пропозицію його визнали слушною. Саме так, а як іще можна було визначити переможця в тому безконечному змаганні між принцесою‑піраткою та капітаном Страхом?

Карткова гра бріскула, або бріскола, у моряків усіх мастей була у великій пошані, й не існувало такої таверни посеред Семи морів, де в неї не грали на гроші чи інтерес. До гри долучалися всі підряд: моряки і прості торгівці, рибалки й пірати, вони розігрували справжні баталії із запеклим змаганням. Часто навіть траплялись убивства, бо той, хто програвав, зазвичай дуже сердився, надто, якщо успішного гравця ловили на шулерстві. От тільки при королівському дворі цю гру чомусь зневажали — чи то за азартну її природу, чи за простоту, хтозна. Тому принцесу, яка цієї гри зовсім не знала, але палко хотіла перемогти, довелося вчити буквально від початку. А взявся за це нелегке завдання матрос Клюз.

Він вийняв зі своїх загашників затерту неаполітанську колоду із сорока карт і почав усе пояснювати.

— Щоб виграти, гравець має набрати більше очок, аніж суперник. — Пояснюючи, матрос Клюз майстерно тасував карти. — Найбільше має туз (acco) — одинадцять. Трійка — десять! Re — quattro, Cavallo — tre, Fante — duo. Ma se bevi l’aqua, po’ te sente ‘e disturbà. bevi solo rum! — Клюз несподівано для всіх перейшов на неаполітанську і зареготав.

Принцеса лиховісно зиркнула на нього, і матрос аж зашарівся. А й справді, дурний жарт. Що це означає — пити лиш ром, бо від води стає погано?! Незрозуміло.

— Перше, що я зроблю, щойно відновлюсь у статусі капітанші, — забороню вживати на судні ром, — простодушно вирекла принцеса‑піратка.

Матроси здивовано перезирнулися й після згадки про ром лише спрагло ковтнули слину. Однак ніхто не став перечити, бо мало вірилося, що молода дівчина зуміє переграти такого затятого картяра, яким вважали капітана Страха.

Поєдинок розпочався одразу після обіду. Стіл звільнили від залишків розкішних страв кока‑філіппінця. Раз по раз під час кожної роздачі принцеса‑піратка набирала на одне‑два очка більше, ніж капітан. Винна в тому була, мабуть, п’ятниця тринадцятого чи, може, відсутність рому на столі (на чому особливо наполягла принцеса‑піратка). А ще кажуть, новачкам у карти таланить — може, це правда, хтозна?! Хай там що, але капітан Страх ніяк не міг ухопити свою удачу.

Словом, двобій був напруженим, усі без винятку з’юрмилися довкола обіднього столу й невдовзі незчулися, як запала ніч. Брати Дженкінси запалили лампадки, і гра продовжилась. На столі перед принцесою‑піраткою вже скупчилася гора виграного у капітана Страха — монети й капітанський сюртук, пістолі, ба навіть його вихідні панталони.

О ні, не думайте, мета гри була не роздягнути бідолаху до костюма Адама. Важило лиш одне — капітанський клейнод, а саме — срібний перстень, із зображенням трищоглового судна й увінчаний трьома королівськими ліліями. Програш цього перстня означав, що і «Чорна перина», і все майно на кораблі, і навіть сама команда — все переходить під владу принцеси‑піратки. Тепер капітанові Страху не залишалось нічого іншого, як поставити на кон свої чудові ботфорти. І він їх поставив. Крити все одно було більше нічим. Якщо принцеса‑піратка виграє й цього разу…

Капітан Страх міг залишитися голий‑босий, та гірше за все — одразу після ботфортів доведеться розіграти срібний перстень із ліліями. А програєш його — тоді втрачаєш «Чорну перину»!

Єдине, що залишалося капітанові, це молитися та чекати, коли завершиться клята п’ятниця тринадцятого — «чорна п’ятниця», як її від того часу називала вся команда, окрім, звісно, принцеси‑піратки. Благо, до кінця тієї п’ятниці залишались уже лічені хвилини.

Коли капітан Страх таки програв ботфорти й виклав на стіл дорогоцінний перстень, від того моменту на кону, без перебільшення, стояло все його життя і, що важливіше, репутація. Матрос Клюз, білий від хвилювання, ретельно перемішав карти й дав збити колоду боцманові, на якому також лиця не було. Ніхто з гравців не зронив жодного слова, жодного — ох, така напружена була ця ситуація! Відтак матрос Клюз заходився повільно й вивірено роздавати карти. Прицеса‑піратка нетямилась від свого везіння, а Страх залишався незворушним. Хоч тут у кого завгодно засіпалось би око.

Страх повільно, карта за картою, привідкрив й одразу відклав свої карти. За мить подивився ще раз, а тоді знову й знову. Один із братів Дженкінсів зомлів від напруження. Врешті‑решт капітан Страх звівся на ноги, прикриваючись розкішним капелюхом із широкими крисами й страусиним пір’ям, з яким вирішив не розставатися за жодну ціну. А потім холоднокровно, як завжди, відкрив свою колоду, кинувши її одним рухом на середину столу.

— Mano negra! — одночасно з подивом і полегшенням вигукнули всі присутні матроси, й тут знепритомнів уже боцман.

— Чорна рука, — переклавши, повторив капітан Страх, згрібаючи зі столу свої пожитки, відіграні у принцеси‑піратки: перстень, ботфорти й капітанський сюртук. — Решту можеш залишити собі, — великодушно прорік капітан.

Хоч би яким спокоєм від нього не віяло в цю хвилину, в душі капітана вирувала справжня непідробна радість. Ще б пак, щойно він повернув собі не тільки «Чорну перину», а найголовніше — репутацію! Репутацію неперевершеного картяра. Годинник у кают‑компанії якраз відбивав північ!

— Усім рому! — гучно крикнув капітан і, граційно відкланявшись, зник у своїй каюті.

— Гурааа! — розляглося на всенький океан.

— Віват капітану! — кричали пірати, не тямлячи себе від щастя.

І тоді принцеса‑піратка розплакалася.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«Дуже непросто в житті зрозуміти, який міст слід перейти, а який — спалити».

Еріх‑Марія Ремарк

Коли капітан Страх, збуджений пригодами попереднього дня, який, здавалося, ніколи не завершиться, вийшов на палубу наступного ранку, то перше, що його збентежило — легкий крен судна. А ще — на містку не було стернового. І зовсім уже важко було повірити в те, що він побачив після цього всього.

— О! — мимоволі вихопилося в капітана.

Хай як він пнувся, хай як сильно протирав очі, картинка залишалася та сама. Скрізь навкруги, куди сягало око, по правому і по лівому борту був пісок.

Так, діти, ви не помилились — океан за ніч зник, ніби він якимось дивом безповоротно розчинився в піщаному дні. Оце була справді загадка! Може, «Чорна перина» опинилась на Місяці? Теж малоймовірно, бо найменшого натяку на шторм не було. На острів Невинності теж не схоже. Схоже, що судно опинилося посеред пустелі, де на милі довкола замість води лише пісок. Але як так сталося? От уже й справді, у гирлі Оранжевої річки, посеред дюн пустелі Наміб…

Тепер головне запитання, на яке треба було негайно шукати відповідь, звучало… ні, не «Як ми тут опинились?», а «Як посеред пустелі відшукати шлях до океану?». Хоча, звісно, як може корабель опинитися посеред пустелі — то теж запитання на тисячу дублонів!

Ближче до полудня на палубі з’явилися горе‑пірати, які проспали все на світі. Точнісінько як у відомій піратській пісні: «Гей‑вей, не зли пірата зранку, до сніданку…»

Мабуть, ви думаєте, що пірати одразу помітили зміни? Аж ніяк. Нечесані, із червоними очима й нечищеними зубами, вони бродили‑вешталися собі палубою в пошуках чогось кислого — чогось такого, що могло втамувати їхню спрагу. От уже й справді: Ma se bevi rum, po’ te sente ‘e disturbà. Bevi solo l’aqua! Не ром варто пити, а воду, ось!

Щоправда, ця запізніла істина ніяк не стосувалась ані кока‑філіппінця, ані принцеси‑піратки, які ром не вживали нізащо й ніколи у світі. До речі, Пилип ІІ уже встиг накрити на стіл, але бідкався, що йому не вдалося наловити риби. Бо ж яка риба серед пустелі? Довелось обійтися самим вареним рисом із родзинками.

Принцеса‑піратка натомість досі не з’являлась на людях. Схоже, вона чи не на смерть засмутилась і вирішила не виходити зі своєї каюти ніколи й нізащо. Слід сказати, що колишня каюта капітана Страха віднині була каютою принцеси‑піратки.

Так чи інакше, варто було підживитись, бо натщесерце погано думається. Гаряче какао з кокосовим молоком і підсмаженими кокосовими скибками на додачу до чудесного рису із родзинками швидко привело піратів до тями. Тільки тоді, коли замість свіжого бризу та звуків прибережного птаства в обличчя завзятих мореплавців війнуло піском і протяжним криком чи то кондора, чи то грифа — хто їх там розбере, ту сухопутну живність, — оце тільки тоді пірати відчули недобре. Вони закрутили головами на всі боки:

— Це, це… — намагався дібрати слово один із братів Дженкінсів.

— Що це за жарти?

Іншого з братів Дженкінсів просто знудило на місці. Бачте, він відчув, що корабель не хитає, а для моряка це як для людини з берега посеред океану, тільки навпаки. Зрештою, він щось передчував і раніше, бо погано йому стало ще з ночі. Матрос Клюз божився, що ніколи й навіть не подивиться у бік рому, а боцман… Спересердя сплюнувши, боцман лише погладжував свою сиву бороду й мовчав.

Тим часом пірати гасали палубою, натикаючись один на одного, лаячись і проклинаючи свою нещасливу долю. Потім хтось (підозрюю, що це був саме боцман) згадав про принцесу‑піратку.

— От і здійснилося прокляття, — сказав він тихо, але так, щоб усі почули.

— Я ж казав, що дівчина на кораблі — погана прикмета, — озвався один із братів Дженкінсів, тільки не той, якого знудило, а другий. Щоправда, і йому було не легше.

Отже, знову назрівав бунт.

— За борт! — хором загорлали пірати, й капітанові Страху годі було вгомонити цих переляканих і сердитих розбишак.

— Ну хіба ця тендітна дівчина, яка вже не раз довела свою відвагу й сміливість, завинила в тому, що хтось із вас, бевзів, не стежив за курсом? — намагався вгамувати команду капітан Страх.

Але його аргументи аж ніяк не стримували запалу матросів.

— Ще слово, — сердито промовив боцман, який, здається, вирішив нарешті взяти реванш, — і ми скинемо тебе за борт, на поталу акулам, разом із цим нестерпним дівчиськом!

Бунтівники нерішуче підтримали боцмана:

— Ну, так. Можна і за борт!

Як це завжди трапляється в період найбільшого загострення ситуації, хтось виходить на авансцену і… Цього разу, двері колишньої Страхової каюти різко розчахнулись, і звідти рішуче вийшла принцеса.

— Я вважаю, мені тут не місце, — як завше, безапеляційно заявила вона, — висадіть мене на найближчу землю і якомога скоріше.

Принцеса була одягнута геть не типово — де й поділася її чудова сукня? І бороди теж не було. Натомість на ній викрашалися виграні в карти мішкувата сорочка й вихідні Страхові панталони з ретельно підігнутими штанками. За ремінь правила шовкова блакитна стрічка. Ще ніхто ніколи не бачив принцесу в панталонах.

— Диви! — здивовано проказав один із братів.

— Ох, ох, — заохав Клюз.

— Але… — спробував був відреагувати капітан Страх.

— Жодних «але»! — енергійно запротестувала принцеса. — Навіть не думайте мене вмовляти, уже все вирішено!

Боцман єхидно всміхнувся.

— Ваша високосте, ваше бажання для нас закон, — заявив він глузливо, — звісно, ми допоможемо вам зійти на берег, просто цієї миті. І капітан Страх, — додав він уже із загрозливими нотками в голосі, — вас супроводжуватиме. Правда ж, капітане!?

Це останнє слово боцман вимовив із притиском: «Ка‑пі‑та‑не». Так, що команді навіть почувся скрегіт зубів, як у справжнісінького пірата.

Ось так, діти, прості моряки і стають піратами! Срібна Борода таки досягнув свого: позбувся конкурентів, захопив судно й усі скарби на ньому.

Проте що з того, коли твоя мрія здійснюється не в тому місці і не в той час? Тепер бригантина була в його руках, в руках капітана Срібної Бороди. Але ж вона, на лихо, вгрузла в бездонні й безкраї піски пустелі Наміб, далеко‑предалеко від його улюбленого моря. І невдовзі просто перетвориться на ще один піщаний бархан, яких тут і так до біса.

От уже правду кажуть: доля любить пожартувати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

«У відкрите море! До дідька скарби!
Море, а не скарби, крутить мені голову».

Роберт Льюїс Стівенсон
«Острів скарбів»

Невдовзі дві самотні постаті просувалися серед пірамід дюн і серпів барханів неокрайої пустелі Наміб на південний захід, підставляючи засмаглі чола незвіданим пригодам.

Ви, може, подумали, що капітан Страх зійшов на пісок, бо злякався погроз Срібної Бороди? Аж ніяк. Просто він як справжній джентльмен, не міг полишити принцесу‑піратку саму‑одну посеред безлюдної і непривітної пустелі.

Звісно, принцеса спершу не хотіла й чути про жодних супутників чи супровідників. Вона опиралась, обурювалась, ба навіть певний час ішла від капітана на кілька кроків попереду. Але, правду кажучи, у глибині серця їй було приємно, що вона тут не одна.

Коли сонце стало в зеніт і йти далі забракло сил, подорожніх хтось погукав.

— Гов…

Гукав начебто Пилип ІІ. Чи це тільки примарилось?

— Агов!

Так, це був кок. Ледь живий, із мішком провіанту за плечима й глеком води. Він утік з корабля, ослухавшись наказу нового капітана. Тепер їх було троє.

Правду скажу вам, мої любі, перейти пустелю й не померти — таке щастя випадає не кожному. Якщо, звісно, ніхто з вас не належить до пустельників‑бушменів, що народилися серед пісків і знають тут кожен бархан, як свої п’ять пальців. Та якщо ви з міста й, либонь, думаєте, що молоко — творіння молочника, а картопля росте на картопляному дереві, то й у пустелю вам зась. Згинете в момент!

Що може трапитись і що насправді трапилось із подорожніми в пустелі, заслуговує на окрему розповідь, і я, слово честі, колись детально розповім про всю ту незвичайну пригоду, сповнену відваги й драматизму. Не один тиждень наші мандрівники блукали й боролися за життя, та зрештою благополучно дійшли до Кейптауна. І, хай як дивно це звучить, уже в першій припортовій таверні Нго зустрів свою льо‑ля.

Безстрашна бабуся Нго здійснила першу у світі навколосвітню подорож у пошуках онука. Вона відчалила від свого острова одразу, щойно зачула історію чарівного порятунку чоловіка з черева великої рибини. Бабуся ні на мить не сумнівалась, що це був її маленький Нго! Від тієї зворушливої зустрічі уся таверна плакала, й мені, як про те згадаю, теж навертається сльоза і заважає розповідати.

Розпрощавшись із коком, капітан Страх та принцеса‑піратка теж були змушені розійтися. Річ у тім, що в кейптаунському порту, як і в інших великих та малих портах усього неокрайого океану, на принцесу чатували палацові придворні. Вони ж бо виконували наказ її нещасного батька, який, горюючи за своєю єдиною донькою, зліг та ось уже кілька тижнів не вставав із ліжка. Тому принцеса мусила якнайшвидше рушати на батьківщину, щоб його утішити.

На причалі капітан Страх і принцеса міцно, по‑дружньому, обійнялись. Їх єднала та приязнь, що зароджується у вирі пережитих спільних пригод перед лицем смерті й потім триває усе життя.

— Аврелія, — тихо, майже пошепки промовила принцеса і на прощання поцілувала капітана Страха.

Можливо, вас іще цікавить, чи розгадав він таємницю абата Аділсона? І головне — чи виконав свою велику місію, щодо якої заприсягся? Що ж, відповім: і так, і ні.

Віднайти святу землю Іоана йому, принаймні цього разу, не вдалося. Загублений Bon Jesus також, можливо, хтось колись віднайде в гирлі Оранжевої річки — якщо спочатку розшукає саме гирло тієї підступної ріки. А от безцінні скарби — о так, капітан їх знайшов, можете не сумніватися. Тільки ж яка користь у пустелі від золота й діамантів? Ними не втамувати ні голоду, ні спраги. Їх навіть не обміняєш на якісь корисні блага, бо в пустелі нема з ким мінятись.

Щоправда, один із найбільших діамантів, що їх знайшли мандрівники дорогою, капітан Страх прихопив із собою. І цього одного камінця вистачило, щоб придбати новеньку каравелу, щойно з верфі. Здогадайтесь, як назвав капітан свою красуню? Звичайно, «Аврелія»!

Сидіти в порту капітанові зовсім не хотілося, повертатись у глиб материка в пошуках скарбів також. Тож куди? У відкрите море! І до дідька скарби! Море, а не скарби, крутить мені голову! Але це вже інша, зовсім інша історія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На рідному острові капітана Страха, як завжди, панувала дивна погода, і люди перебували в піднесеному й радісному настрої. Був якраз ранок, і починалася та чудова пора прибою, яка приносить на острів усілякі корисні мешканцям блага.

Серед тогорічних благ на берег викинуло й двощоглове судно, оббите залізним деревом, що непогано збереглося, а на щоглі бовтався чорний прапор. Замість черепка бовваніла чималенька дірка — мабуть, то прапор наскрізь пробило ядро. Трохи вище чітко читалися літери: A, M, O, R, E.

Тубільцям, як раніше й піратам, годі було зрозуміти, що то все означає. Їм раптом стало цікаво, як же називається той корабель? На жаль, морська вода чи несприятливі обставини не давали змоги прочитати назву.

— Тут ніби написано «Чор‑на пер‑Чи‑на», — промовив хтось із присутніх.

— От диваки, — заперечили інші, — хіба існує на світі чорна перчина?

— А от погляньте, що я знайшов у каюті! — голосно прокричав якийсь жвавий малюк, тримаючи в руках закорковану порожню пляшку.

«Усім, кого це може стосуватися! Наша бригантина “Чорна перлина”, а особливо її команда, потребуємо допомоги! Ми серед пісків пустелі, у гирлі Жовтої річки. І якщо цей лист випадково потрапив до капітана Страха, то ми, його команда, дуже шкодуємо про той свій вчинок і просимо вибачення…»

Дуже дивно, але це прохання про допомогу вкрай потішило тубільців. Отже, капітан Страх, їхній малюк Страх живий‑здоровий і, можливо, вже десь на півдорозі додому! Люди тішилися. Цю звістку треба неодмінно відсвяткувати! Святкуймо разом, тільки, молю вас, не ромом!

Віват капітанові Страху! Гур‑а‑а‑а!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.