Erin Hunter

Серія «Книжкові мандри»

Ілюстрації Олени Шкаврон

Дмитро Журавель

Нікому ані слова, або Як розлюбити абрикоси

© Журавель Д. В., 2021

© Шкаврон О. В., ілюстрації, 2021

© ПП «АССА», 2022

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7877-45-4

Аннотація

Літні канікули — це час відпочивати, гуляти та спілкуватися з друзями. І в нерозлучної трійці — Андрія, Алінки й Назара — це виходить якнайкраще. Аж тут сталася біда: зник Алінчин вівчарка Рекс. З’ясувалося, що його треба шукати в іншому місті, до того ж у секреті від батьків. І друзі вирушають на пошуки. Чи вийде в них знайти песика і вчасно повернутися додому? Та до чого тут абрикоси?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ми стояли на подвір’ї й не вірили самі собі. Ми це зробили! Я бачив щось подібне тільки в кіно. А тепер це ми — головні герої абсолютно кіношної історії. Таке не часто навіть у пригодницьких книжках вигадують. Хто нам повірить? Та й кому ми про це зможемо розповісти?

Ось Зима, який, певно, вже ніколи не їстиме абрикосів. Ось Алінка, яка плаче і сміється водночас. І якось дивно тремтить усередині — наче вперше забіг у холодне море. У грудях усе стискається, перевертається догори дриґом, а тілом бігають мурашки. Цю історію хочеться розповісти всьому світу — геть усім! Крім батьків.

Їм краще про це ніколи не знати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 1

Друзі

— Та я тобі кажу: до того будинку ще ніхто з наших не заходив. Але старші всі були і кажуть, що на першому поверсі закинутий комп’ютерний клуб. Ти прикинь, десятки компів. Та ми б усією вулицею грали, якби наважилися перевірити, що і як.

Зима постійно щось вигадував, і щоразу нове. Він чомусь вирішив, що в закинутому будинку поряд із нами був ігровий клуб. І ніби все залишилося там на своїх місцях. Ага. І ніхто ці компи не порозтягав. І світло там є. І купа їжі. Йому б романи писати, а не втягувати нас у чергову халепу.

Насправді Зима — класний пацан. Я вже й не згадаю, як він з’явився в моєму житті. Здається, він завжди був поряд, у будинку навпроти. І завжди був моїм другом. Щоправда, раніше фантазія в нього була спокійніша.

Ми називали Андрія Зимою через його прізвище — Зименко. А ще він народився взимку, за день до Нового року. Він наче був не проти такого прізвиська, хоча ніхто його про те не запитував. Просто так склалося.

Зима жив із батьком, дядьком Колею. Про матір Андрія я ніколи нічого не чув. А розпитувати було якось ніяково. Якщо Зима сам не каже, то чого мені пхати носа… Дядько Коля, чи то пак Микола Сергійович, був веселим і привітним чоловіком. Зима каже, що веселий він через вино, а привітний, бо вихований. Але причини — це ж насправді другорядне. Він любив Андрія. Нехай і трохи суворою любов’ю.

Із Зимою ми навчалися в одному класі. Цьогоріч на перший дзвоник він прийшов у шортах та футболці — заздрили геть усі. Я стояв у білій сорочці та чорних штанях, які, здавалося, поглинули все сонце того дня. Зима був дуже веселий і переконаний, що не отримає на горіхи.

У цьому весь Зима: за будь-якої нагоди робити все так, як йому заманеться. Хитрити, вигадувати, прогулювати й веселитися. Моя мама впевнена, що це через погане виховання. Я на це завжди кажу одне й те саме: він просто вміє бути щасливим.

Зима був дуже худий. Мав великі… Ні, величезні зелені очі й темне коротке волосся. Улітку батько голив його машинкою майже налисо. А ще все тіло Зими було вкрите родимками. Якось ми вирішили полічити бодай частину з них, і тільки на спині та спереду назбиралося сорок дві штуки. Кажуть, такі люди щасливі. А це лише підтверджує мою теорію про Андрія.

* * *

— Гаразд, не хочеш лізти в той будинок, так і скажи, — вів далі Зима. — Піду завтра вночі сам. І гратиму там до ранку. Потім за лікті себе кусатимеш. Або взагалі Алінку покличу, якщо відірветься від книжок.

Алінка була старша за нас на рік, але ми цього ніколи не помічали — мали її за свою. Таке трапляється: дивишся на людину — і вона твоя. У нас так із Зимою було свого часу…

Вона переїхала до нашого міста два роки тому. Батько — військовий у відставці, мати — лікарка. Алінка жила на нашій вулиці, зовсім близько, але навчалася в іншій школі. Точніше, у ліцеї. Зима інколи через це з неї глузує. Мовляв, у ліцеї вчаться лише зубрили. Але насправді Алінка не така. Гадаю, вона просто подобається Андрієві. А може, я собі навигадував.

Алінка — невисока білявка з волоссям, що ледве торкається пліч. Блакитні очі, чіткі риси обличчя й геть пацаняча вдача. Вона справді полізла б із Зимою до того будинку. Вона смілива. Достоту сміливіша від мене. А може, й від Зими. Це нас і привернуло до неї, коли вона переїхала. Алінка першою підійшла до нас знайомитися, сама простягнула руку.

Щиро кажучи, нам було страшенно цікаво, хто ця нова дівчина на нашій вулиці. Але підійти й запитати, як її звуть, ми не наважувалися — хоробрості бракувало навіть Зимі. А він, між іншим, колись поцупив у батька цигарки, щоб за них старші хлопці дали йому на годину свій мопед. Отаке Зима устругнув.

Перші тижні ми тільки віталися та раз чи двічі каталися разом на роверах. Нам треба було звикнути до третьої людини: ми завжди гуляли вдвох, аж тут нас стало троє. Утім, за рік уже здавалося, що Алінка, як і Андрій, були в моєму житті завжди. Разом із її батьком ми їздили на море, ба навіть училися кермувати автівкою. Але моїм батькам, напевно, про це краще не знати.

У Степана Ілліча був Рекс — вівчарка, що її Аліниному батькові торік подарували на ювілей. Нам він страшенно подобався. Алінка інколи навіть ревнувала. Рекс таки класний пес, хіба що занадто добрий. Дядько Степан завжди зауважував, що колись це йому вийде боком. Бо доброту, казав він, мало хто цінує. Поготів у собак. Та ще й у вівчарок.

Спочатку Алінка мріяла стати чи то інженеркою, чи то архітекторкою, я вже не пам’ятаю. Та, мабуть, і не варто таке в голові тримати, бо за якийсь час вона запевняла, що викладатиме хімію. Через це Зима весь рік називав її божевільною, а я лише намагався зрозуміти: як ту хімію взагалі можна любити? І хто ті люди, які за власним бажанням обирають цей фах?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 2

Здається, у нас проблеми

Літо збігало надто швидко, а хотілося, щоб воно тривало довше. Бо то була чудова пора. Ми проводили час утрьох і розлучалися, лише коли їздили до родичів, відпочивали з родиною чи просто хотіли побути наодинці. Таких днів було небагато, але подеколи навіть найкращі друзі мають відпочивати одне від одного. Тоді починаєш цінувати зустрічі ще більше. А ще ж устигаєш назбирати нових історій… Або повтикати в телефоні. Щось таки встигаєш.

Для мене це був саме такий день. День лінощів, морозива в ліжку, ігор на комп’ютері та фільмів про перегони. Я спланував усе ідеально, зранку сходив із мамою в супермаркет, допоміг розібрати пакети й оголосив свою кімнату територією з обмеженим доступом. Усе складалося ідеально, допоки не задзвонив мій телефон.

— Алло, немає часу пояснювати, просто збирайся, мені непереливки.

Я вперше почув, щоб Зима був розгублений і водночас засмучений. Він ніколи не телефонував, лише писав повідомлення. І ніколи не ділився проблемами, здавалося, в Андрія просто їх не було. Але цього разу щось сталося. Щось серйозне й неочікуване.

За десять хвилин Зима вже сидів на сходинках під хвірткою. Він вчепився руками за голову й нервово похитувався з боку на бік.

— Нарешті! Я тут уже вічність чекаю! Назаре! Мене Алінка вб’є, просто вб’є! А потім її тато мене вб’є. А потім мій тато вб’є. І я не знаю, що з цього найстрашніше.

— За що тебе хтось убиватиме? Що сталося?

— Назаре, я не хотів, розумієш? Він просто побіг і зник, я все обдивився, всюди оббігав, потім на ровері прочесав увесь наш район. Алінка мені цього не пробачить.

— Зимо, ти нормально можеш пояснити?

— Рекс зник.

— Тобто — як зник?

— Я лише на хвильку відстібнув повідок…

На цих словах я вже сидів поруч із Зимою і так само похитувався з боку на бік. Загубити Рекса — це, мабуть, найбільше лихо, яке могло трапитися з будь-ким із нас. Батьки Алінки інколи дозволяли нам брати собаку із собою. Але дядько Степан завжди попереджав, що відпускати його з повідка не можна, бо він ще замалий і не всі команди виконує.

Якось Рекс уже губився. Щоправда, втік він недалеко — проліз крізь отвір у сусідському паркані й забіг до курника. Наступного дня Степан Ілліч купував сорок нових курчат, а ще величезний торт, щоб старенька буркотлива Нонна Михайлівна його пробачила. Цього ж разу батьки Аліни дозволили Зимі погуляти з Рексом наодинці, бо, як пояснив Андрій, у них трапилося щось суперважливе. Алінка ж пішла до репетиторки з англійської. А тут він на поріг…

Ми не могли збагнути, що нам тепер робити.

— Якого біса ти взагалі його відпустив? Він же дурний. Щойно відчує свободу, летить абикуди!

— Якби я хотів вислуховувати нотації, я б зателефонував не тобі, — різко обірвав мене Зима.

— Добре, вибач. Батькові говорив? Він міг би щось підказати.

— Тато вб’є мене раніше за Алінку. Тим паче, якщо дізнається, скільки коштує вівчарка. Назаре, ти реально не розумієш, що, крім тебе, мені нема кому це розповісти? За дві години я маю повернути Рекса, а його немає! Просто немає. Що мені казати дядькові Степану? Як потім Алінці в очі дивитися? Я, може, хотів її в кіно покликати… Ну, тебе теж, але і її.

— То думаймо!

— А що тут думати? Треба йти і зізнаватися. Ходімо вдвох. Назаре, мене самого туди ноги не несуть.

— Іди за ровером, я витягну свій. Треба ще пошукати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 3

Усі — на пошуки

Ми шукали Рекса вже понад годину. Заїжджали в провулки, де ніколи раніше не бували, розпитували в людей, удивлялися в сліди собачих лап під ногами. Коли б ми бодай знали, які вони, ті відбитки Рекса, то, можливо, це нам і допомогло б. Але ми просто заспокоювали себе, вдивляючись у собачі сліди. Вірили, що натрапимо на нього. А потім знову поверталися до реальності.

Проблема Зими стала і моєю проблемою. Адже я знав про все й нічого не сказав Алінці. Не написав їй есемеску, не зателефонував. Я прийняв правила гри — став співучасником. Якоїсь миті мені навіть здалося, що Рекса загубив я. Так буває в дружбі, напевно. Мені було страшно, але я не казав цього Андрієві. Навряд чи мені було гірше, аніж йому.

Декілька разів нам здавалося, що ми помітили Рекса. Але щоразу надія була марна.

— Знаєш, Назаре, цей день так класно починався. — Зима кинув ровер на землю та сів біля нього. — Я хотів покликати Алінку в кіно, попросив у тата грошей, дізнався про сеанси. Навіть домовився із сусідом, щоб він нас забрав і відвіз додому. А зараз я шукаю її собаку і не уявляю, як подивлюся їй в очі.

— У нас ще є шанс. Я читав, що собаки можуть самі знайти дорогу додому.

— Дорослі й розумні собаки — так. Рекс малий, лякливий, добрий. Якщо його хтось помітить і покличе, він підійде. Дасть погладити себе. Його можуть забрати, посадити на цеп. І ми ніколи не дізнаємося, де саме він.

— Відколи ти став таким песимістом? Чи це не ти заспокоював мене, коли я залишив минулої осені телефон у роздягальні? Його ж повернули. Може, і Рекса повернуть.

— Дурень ти, Назаре! На телефоні пароль був. На Рексові пароля немає. Почухай за вухом, насип їжі, пограйся з ним трохи — от і весь пароль.

— Сам ти дурень.

— Згоден.

Ми сиділи й мовчали. За пів години нам треба бути в Алінки. Щоб повернути собаку батькам. Усе, що ми мали, — це розуміння того, що брехати зась. Ми навіть не думали про те, щоб вигадати щось. Зима вирішив казати правду, бо вона все одно випливе. Рано чи пізно.

— Можеш не йти зі мною. Не хочу, щоб і тобі влетіло. Ще під гарячу руку потрапиш.

— Я ж не для того з тобою собачі лапи на піску вивчав, щоб зараз у кущі ховатися. І при мені Аліна, можливо, не так сильно злитиметься.

— А батьки?

— А про батьків я не подумав.

Дорога до будинку Аліни ще ніколи не була такою довгою. Ми навмисно зупинялися, весь час перевіряли, чи не спускають колеса на велосипедах. Удавали, ніби щось зламалося. І обидва це розуміли. Навіть сміялися. Інколи хочеться сміятися, коли страшно. Це нормально.

За кілька будинків до Аліни Зима зупинився й рукою показав, що мені також варто зіскочити з ровера. Попереду батьки Аліни складали сумки в багажник автівки.

— Здається, вони кудись їдуть. — Голос Зими сповнився чи то сподіванням, чи то надією. — Розумієш, валізи, речі. Он, уже Алінку обіймають. Вони їдуть кудись, Назаре. Ї-д-у-ть.

— Ну то й що?

— Та як ти не розумієш? Вони не знають, що Рекс загубився. У нас буде час щось придумати.

* * *

— Що ти зробив?! Відпустив його?! Андрію, ти взагалі нормальний?

Я ніколи не бачив Аліну такою розлюченою. Здавалося, вона зараз просто вб’є Зиму, а потім візьметься й за мене.

— Як на тебе можна покластися? Як тато дозволив тобі його взяти? Чого ти прийшов посеред дня? З якого дива? Ми ж домовлялися, що зустрінемося завтра всі разом?!

— Я хотів тебе покликати… У кіно.

— Яке в біса кіно, Зимо! Ти загубив татову собаку. Ти хоча б усвідомлюєш, що взагалі сталося?!

Вони сварилися з пів години. Точніше, вічність. Інколи діставалося й мені. Зима намагався пояснити, що я взагалі непричетний до цього. А я не встигав докинути й слова. Алінка злилася на нас обох. Потім плакала. Потім продовжувала кричати. Знову плакала. І знову кричала. Мені здавалося, що це не закінчиться ніколи.

Спочатку вона дорікала Зимі, що він випросив у батьків Рекса, щоб погуляти, замість того щоб зачекати її та піти кудись разом. Потім розкритикувала мій день лінощів. Мовляв, якби я не придумав собі цього, нічого б не сталося. Через це, звісно, я міг би образитися, але це був не найкращий варіант. Потім Алінка просто кричала. Знову кричала. А потім заплакала. Сильно й надовго.

— Я не… Не знаю, що сказати татові. Він любить Рекса. І просив доглядати ці дні за ним… Він навіть про мене не так хвилюється, як про цього собаку…

— Декілька днів?

— Батьки поїхали до бабусі допомогти збирати фрукти. Обіцяли й вам привезти.

— Здається, мені тепер нема на що сподіватися. — На цей жарт Зими Аліна відповіла поглядом з-під лоба.

— Краще б ти так за собакою дивився, як за слова чіпляєшся.

— Годі вам! — я вирішив перервати чергову сварку. — Він загубився декілька годин тому. Мені здається, далеко відбігти не встиг. Подумаймо краще, як його знайти. Скільки в нас є часу до приїзду батьків?

— Вони будуть там завтра весь день, а повернуться, найімовірніше, післязавтра в обід, — відповіла Аліна.

— І який у тебе план, Назаре?

— По-перше, нікому ані слова.

Ми вирішили почекати до ранку. Якщо Рекс справді розумний пес (а трохи ми на це все ж таки сподівалися!), він мав за цей час повернутися. Якщо цього не трапиться, у нас був план «Б». Ми вирішили зібрати всі наші кишенькові та збережені кошти й розповісти всім знайомим, що віддамо гроші тому, хто першим знайде Рекса.

У цьому плані було багато недоліків. По-перше, про нашу проблему дізналися б інші. А отже, хтось міг розповісти батькам, а ті могли знати батьків Аліни. По-друге, грошей у нас назбиралося небагато, десь на одну велику пачку чипсів та літрову пляшку «Коли». Сумніваюся, що кожен охоче шукав би чужу собаку весь день за таку ціну. А по-третє, покладатися на інших, коли часу в нас кіт наплакав, було геть ненадійно.

— Інтернет! — нараз вигукнула Алінка й кинулася до ноутбука. — Ми можемо написати багато оголошень у спільнотах і чатах міста. Додати фото Рекса.

— Але треба створити нову сторінку, щоб не знали, що це твій собака, — порадив Зима.

— Так. Можливо, Рекса вже хтось бачив. Ми бодай розумітимемо, де його шукати.

Аліна таки була розумна. Ми із Зимою покладалися лише на власні сили, і зовсім забули про те, що будь-що можна знайти в інтернеті. Ну, майже будь-що. Принаймні ми сподівалися, що Рекса хтось бачив. Не щодня в нашому містечку бігають нічийні молоді вівчарки.

Ми підготували десь десять оголошень. Алінка писала на всі сторінки нашого міста в соціальних мережах. Тобто писав уявний Павло Кирда зі світлиною якогось співака на аватарці. Здається, це був Іво Бобул чи Михайло Поплавський. Для мене вони всі на один копил.

За першу годину ми отримали десятки вподобань та репостів. Переконалися, що незнайомі люди не залишилися байдужими до нашої проблеми, вони переймалися долею загублених тварин. Однак у коментарях усі ставили лише плюсики, як підтвердження того, що поділилися дописом, і бажали знайти Рекса. Тобто Боба. Не могли ж ми зазначити справжнє прізвисько собаки.

Після дев’ятої вечора ми вирішили розходитися по домівках і зустрітися зранку. Кожен сподівався на хороші новини. На повідомлення Алінки про те, що Рекс повернувся додому. Або принаймні на чийсь коментар. Не коментар із плюсиком. А на цінну інформацію: де і коли бачили собаку. Для нас ця ніч була ніччю сподівань та тривоги. Ми домовилися зустрітися о восьмій ранку — одразу, як поснідаємо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 4

Коли пиріг зайвий

Уночі Алінка написала, що батьки планують повернутися не в обід, а на декілька годин пізніше. Тому часу на пошуки в нас стало більше. Здається, вона трохи оговталася після вчорашньої новини, і вже не так злилася. Зима також написав мені. Скаржився, що не може заснути. А ще вибачався, що втягнув нас у цю історію. Насправді, Зима не був би собою, коли б бодай раз за літо не встряв у якусь халепу.

Якось він вирішив зробити подарунок татові — пофарбувати ворота, поки батько був на роботі. Позаяк грошей на нову фарбу не було, Андрій узяв ту, що залишилася від якогось ремонту. Білу! Годі й казати, як на цей витвір мистецтва реагували сусіди. Приходили дивитися на ворота навіть люди з інших вулиць. Останнім це побачив дядько Коля. Виразу його обличчя я не бачив, але його емоції, перекладені на добірні слова, добре чув навіть у себе в кімнаті. Наступного дня Зима перефарбував ворота в зелений колір.

А колись, пам’ятаю, восени Андрій улаштував власний бізнес. І де б ви думали? У школі. Він став продавати татові цигарки старшокласникам. Перші дні все йому миналося, і гроші капали в кишеню. Він тоді мріяв назбирати на новий телефон, а решту заробленого інвестувати в нову «справу». Та бізнес протримався недовго. А ось класна керівничка на кожних батьківських зборах і досі згадує про цю його витівку. Відтак тато Зими щоразу червоніє, а моя мама ввечері обурюється так, ніби це сталося щойно.

— Спиш? — питає Андрій по телефону.

— Тепер уже не сплю.

— Ти вибач, правда, вибач. Коли все владнається, з мене щось класне.

— Зимо, все норм. До завтра.

— Давай.

* * *

Зранку ми мовчки йшли до Аліни. Мовчали не тому, що нам не було про що говорити. Просто Зима практично не спав, а тому був неговіркий. Попри це він ще декілька разів вибачився й запевнив, що відтепер більше нікому не завдаватиме прикрощів. Принаймні цього літа. Я засміявся. Бо він так казав щоразу. І це означало, що невдовзі неодмінно станеться щось новеньке.

— Щось не дуже ви поспішаєте. Ми ж домовилися зібратися о восьмій. — Аліна запустила нас у двір і жестом покликала в будинок. — Я вже перевірила всі коментарі. Його бачили одразу троє людей, у різний час, але приблизно в тому самому місці.

— Де? Є точна інформація?

— Точної адреси немає, але всі троє писали про сусіднє селище. Молога, чи якось так. Рекса помічали біля крамниць та біля будинку культури.

— На велосипедах дістанемося? — Зима помітно збадьорився і, здається, був ладен їхати за Рексом хоч на край світу.

— Ні, задалеко, — відповіла Алінка. — Якщо поїдемо на роверах, витратимо багато часу та сил. І це за умови, що ніхто не проб’є колеса і не втомиться на півшляху.

— Та й Рекса на передній багажник не посадиш, — додав я.

— Маєш рацію. Залишається єдиний для нас варіант. Маршрутка.

Це справді був єдиний і, мабуть, найбільш прийнятний варіант. Автобуси курсували до Мологи що дві години. Останній поїхав десять хвилин тому. У нас було достатньо часу, щоб спланувати найближчий план дій і зібратися в дорогу.

Ми розбіглися по домівках. Ну, як розбіглися? Алінка почала збирати речі вдома, а ми з Андрієм рвонули до себе й домовилися зустрітися за п’ятнадцять хвилин. Своїм батькам я сказав, що планую весь день провести в Аліни, там і заночувати. Попросив трохи грошей на якісь снеки й побіг складати наплічник.

Востаннє я заглядав у нього ще до літніх канікул. На дні побачив свої воротарські рукавички, декілька зошитів-чернеток і підручник із літератури, про який думав, що десь згубив. Не забути б повернути його у вересні.

Скотч, ліхтарик, декілька пластирів, спрей від комарів, кишеньковий ніж старшого брата, пляшка води, павербанк для телефона, зарядний пристрій, теплий світшот, легенька курточка, якщо раптом дощитиме. Я не знав, що саме може знадобитися, коли ти вирушаєш за межі свого міста, щоб знайти собаку подруги. Насправді або ніщо із цього, або ж кожна річ рано чи пізно стане в пригоді. А то і врятує.

Я закинув усе це в наплічник, відрахував трохи власних відкладених грошей, додав до них мамині кошти на чипси та іншу, як вона каже, гидоту, і вже мав вибігати за ворота. Коли раптом мене зупинив мамин голос:

— Назаре, ти гадав, що отак просто й підеш?

Цієї миті переді мною промайнуло все життя. Ота його частина, яку я встиг прожити. Мені здалося, що мама про все здогадалася. Що зараз я залишуся вдома і підведу

Алінку з Андрієм, зірву нашу операцію, фактично змушу Рекса перетворитися на вуличного безпритульного

собаку й зустріти старість, задовольняючись об’їдками під якоюсь сільською крамничкою. Тільки не це. Будь ласка, тільки не це.

— Тримай, щойно приготувала. Пригостиш Аліну й Андрійка, а краще віддай Алінчиній мамі. Вона ж із вами там буде?

— Е… Так, мамо… З нами…

Я вийшов із дому з величезним пирогом у руках. Я не міг покласти його в наплічник, адже, по-перше, там уже практично не було вільного місця. А по-друге, його б довелося розламувати навпіл, потім знову навпіл, і знову. І лише після цього, можливо, його пощастило б якось розмістити в наплічнику.

— Назаре, ти що, з дуба впав? Ми ж домовилися брати тільки те, що може знадобитися. — Зима сміявся так, наче замість пирога я ніс величезну кульку з динозавром, запевняючи, що без неї врятувати Рекса неможливо.

Пояснювати Зимі всі обставини, за яких пиріг телепортувався в мої руки, бажання не було. Я придумав ідеальну легенду про тусовку вдома в Аліни, а тому мамин пиріг здавався радше чимось закономірним, аніж чудернацьким.

— Дуже смішно, Зимо, дуже. Ти що взяв із собою?

— Сірники, молоток, викрутку, декілька бутербродів, що лежали на кухні, дідову складну вудочку, свічки, свисток і теплий одяг.

— Ти зараз серйозно?

— Та ні, звісно, спека на вулиці, навіщо мені теплі речі.

— А молоток, вудочка, свічки…

— Назаре, усіляку маячню типу ліхтариків ви з Алінкою і без мене вже спакували. Ти колись шукав собаку в незнайомому селі?

— Звісно, ні.

— Так от, знадобитися може все. Краще бути готовими до будь-чого, аніж трьома ліхтариками світити на цвях, який треба забити.

Я погодився. Зима вмів мислити нестандартно. Він завжди діяв суто інтуїтивно. Цього разу також. Якось, коли ми з класом їхали в Умань, щоб погуляти в Софіївському парку, Андрій прихопив із собою суперклей. А потім тричі ремонтував взуття однокласників, яке просто не витримало такої кількості кроків за декілька годин. Але, якщо вже зовсім чесно, вудочка і молоток мені здавалися вкрай дивними інструментами для пошуку собаки. Навіть у наплічнику Зими.

— Хлопці, серйозно пиріг?

— Так він іще й консервовані огірки із собою поклав, — не припиняв жартувати Зима.

— Мама думає, що я весь день тусуватимусь у тебе. Тому це як її вітання і вдячність за гостинність.

— Окей, гадаю, частину можемо взяти із собою. Хтозна, чи вийде там десь нормально поїсти.

Алінка спакувала свій наплічник краще за нас. Там були роздруковані світлини Рекса з номерами телефонів, сухий собачий корм, спортивна весняна куртка, якісь базові медикаменти, антисептик, вологі серветки і ще купа всього розумного та водночас очевидного. І справді, тепер ми були готові до будь-чого. Крім того, що чекало на нас за межами міста.

— І всього ми маємо чотириста тридцять вісім гривень, — проговорила Аліна, збираючи останні чотири монети. — Непогана сума як для школярів.

— То виходимо? Автобус вирушає за п’ятдесят хвилин.

— Знімайте наплічники, зробимо пару фото, — наказала Алінка.

Вона запропонувала діяти на випередження і, щоб батьки не хвилювалися, надсилати їм завчасно зроблені селфі. Для цього ми тричі переходили до іншої кімнати, вдавали, що п’ємо чай, запустили на телевізорі якийсь примітивний серіал, щоб він потрапив у кадр. І зробили спільну світлину, на якій кожен тримав у руках мамин пиріг. Цей знімок мені сподобався найбільше. Мамі буде приємно!

— Сподіваюся, батьки ні про що не здогадаються, — вже після фотосесії сказала Алінка. — Бо за таке може так перепасти на горіхи, що навіть Зимі не снилося.

— Це ще за яке таке? І чого одразу я?

— Бо через тебе нам усім доводиться брехати. Сподіваюся, це вперше й востаннє, — відповіла Аліна.

— «Сподіваюся, це вперше і востаннє», — передражнив подругу Андрій. — Сама все придумала, а мене залишила винним, — пробурмотів він невдоволено й накинув наплічник. — Ходімо вже.

До автовокзалу ми дісталися міською маршруткою, на превеликий подив не зустрівши жодного дорослого знайомого. Або ж просто не помітивши нікого з них. Усередині мене вирувало щось дивне. Серце наче бігало тілом: то спускалося до п’ят, то завмирало в грудях. Це було якесь нове, незнайоме й навіть азартне хвилювання. Ми мали спільну таємницю і тепер уже спільні проблеми. І ніхто, крім нас, про неї не знав. А отже, й розв’язати її могли тільки ми.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 5

Язик до Києва доведе

Мені завжди здавалося, що найлегше розчинитися в просторі великого міста. Там, де купа людей щодня й щохвилини кудись поспішає, дивиться в телефони, надсилає голосові повідомлення й щось вистукує на своїх безпровідних навушниках. Там усім байдуже до трьох школярів, чиї наплічники більші за їхніх власників. Ніхто не помічав би нас, не цікавився, чи, бува, ми не заблукали і чи не потрібна нам допомога.

Насправді ж у маленькому містечку залишатися непомітними було ще легше. Нам навіть не довелося купувати квитки, адже тут гроші віддавали просто водієві. А його більше нічого й не цікавило. Звісно, ми завчасно придумали практично ідеальну легенду — розповідь про бабусю, яка чекає нас у Молозі та має зустріти неподалік від зупинки.

Ми обдумали відповіді на будь-яке уточнювальне запитання. І про батьків, і про наш вік, і навіть про те, як троє геть не схожих одне на одного дітей можуть їхати разом до однієї бабусі. Але все, що ми почули від водія, — це прохання дати ще десять гривень, щоб простіше відрахувати решту. Водієві, так само як і пасажирам, ми були нецікаві. Нікому з них не могло спасти на думку, що ми потайки їдемо в сусіднє село на пошуки собаки. І жоден школяр до такого не додумався б. Це було чимось за межею фантастики. Чимось кіношним, вигаданим, нереальним.

Ми їхали близько двох годин. Не скажу, що дорога була проста. Під кінець мене почало трохи нудити, а якась бабуся буквально взяла Зиму за вухо і змусила поступитися їй місцем. Алінка запевнила, що Андрій мав і сам додуматися до цього. Мені ж здавалося, що чемність за своєю важливістю нічим не має поступатися перед неписаними правилами диктатури дорослих у громадському транспорті. Коли я сказав це вголос, на мене озирнулася жінка з переднього сидіння. У неї був такий погляд, як у нашої шкільної бібліотекарки, коли я повідомив їй про загублений підручник із літератури. Не забути б повернути його. Тільки б не забути.

Автобусна зупинка в Молозі, де нас не надто люб’язно висадив водій, нагадувала зарослий бур’яном пам’ятник минулому. Поряд не було жодної живої душі. Зима жартував, що за декілька секунд десь має пролетіти перекотиполе, а після цього почнеться щось подібне до голлівудського кіно про ковбоїв.

Ми не знали, де найкраще нам вийти й куди рухатися потім. Усе, що в нас було, — це скріншоти трьох коментарів та приблизні орієнтири, у радіусі яких бачили Рекса. Але ситуація ускладнювалася тим, що ми гаяли час. Поки ми збирали наплічники і тряслися в автобусі, Алінчин пес міг забігти будь-куди. В інше село, на чиєсь подвір’я чи навіть просто повернутися додому й сидіти під воротами будинку. Ми всі це розуміли і сподівалися, що це не так.

— Пропоную знайти когось із місцевих й питати, чи не бачили вони Рекса.

Аліна практично одразу почала давати вказівки та координувати наші дії.

Насправді це мав робити Зима, адже його провина була беззаперечна. Однак Аліна — це та людина, яка довіряє лише собі. Я не знаю, добре це чи погано. Але її впевненості міг би позаздрити будь-хто.

— Паралельно будемо клеїти оголошення на стовпи. І тримайте близько телефони. Ніхто з наших батьків не повинен запідозрити, ніби щось не так.

Перша людина нам трапилася на очі лише за двадцять п’ять хвилин. Літня жінка з виразними блакитними очима та хусткою на голові раптом з’явилася на перехресті та, спираючись на ціпок, прямувала в наш бік. Вона була нашою першою надією і першим шансом.

— Що це ви понаклеювали на стовпах? Геть клепки немає?

— Добрий день! — відгукнувся Зима. — Ми шукаємо нашого собаку! Можливо, він десь тут пробігав! Не бачили?

— Нема вам більше чого робити, як собак шукати!

Жінка уважно подивилася на кожного з нас, недовірливо зупинила погляд на мені, а потім почала вдивлятися в роздруковану чорно-білу світлину Рекса. Вона дивилася на нього довго. Так довго, що я встиг пожалкувати, що ми взагалі сюди приїхали. Мені навіть здалося, що вона заснула. Утім, весь цей час жінка уважно роздивлялася собаку.

— Бігало тут щось таке, бігало. Чого тут тільки не бігає! Але цього, здається, бачила. Перелякане таке, брудне, терлося до всіх, ластилося.

— А коли бачили? Куди він побіг потім, не знаєте? — з надією в голосі запитав Зима.

— Та що ж я, за кожним собакою стежити буду? Їх тут за день сто голів пробігає. Може, десь у ліс забіг, а може, забрав хто собі. Тут чужі собаки надовго не приживаються, своїх вистачає.

Жінка повернула фото Андрієві, вдруге обдивилася нас і мовчки пішла далі. Ми вирішили більше нічого в неї не розпитувати. Я відчував, що звідкілясь знаю цю бабусю. Десь я її вже бачив, колись вона вже дивилася на мене цим зверхнім прискіпливим поглядом. Але коли і де саме, я пригадати не міг.

— Користі від неї, тільки час втратили! Нема вам чого робити. Чому просто не відповісти, бачила чи ні, — обурювався Зима.

Отже, перша надія була відверто провальною. Звісно, ми не покладали забагато сподівань на першу ж людину, яку пощастить зустріти. Але сам факт того, що місцеві напам’ять знали всіх тутешніх собак, додавав нам трохи оптимізму. Рекса бодай могли впізнати. Тобто відрізнити від інших.

— Треба йти на ринок. Якщо хто й бачив його, то шукати треба тільки там, — запропонувала Аліна.

Зима погодився. Я погодився також. Інших варіантів у нас не було.

Ринок став для мене справжнім відкриттям. Я ніколи й уявити не міг, що дитячі іграшки можуть бути по сусідству з рибним кіоском чи крамничкою солодощів. Тут не було якогось спеціального поділу на сектори. Ринок був справжній, живий. Через різноманіття товарів, здавалося, ніхто нікому не заважав. Він був окремим організмом. Геть інша форма існування. У якій усі знали всіх. Усі одне одному допомагали.

На нас одразу звернули увагу, зрозуміли, що ми чужі. Це й не дивно. Не щодня тут бували нові люди. Тим паче діти. Ми почали підходити по черзі до всіх продавців. Хтось відправляв нас куди подалі, хтось відмовлявся від коментарів.

— Був такий, був, — раптом відповіла одна з продавчинь. — Його дід Семен за собою на мотузці водив увесь учорашній вечір. Шкода собаку. Семен чоловік із характером, коли що не так, кулаків не шкодує.

— А де він, дід Семен? Як його знайти?

— А хто його знає? Він то щодня тут блукає, то пропадає на декілька днів. Потім знову з’являється. То з новим собакою, то взагалі без нічого. Живе на те, що люди дають. Різне про нього кажуть. Там щось зробить, тій щось допоможе, тому щось полагодить. Цим і тримається, на тому й живе.

Рекс опинився в пастці. Це розумів кожен із нас. І від цього романтичний настрій таємничої подорожі миттєво зник. Проблема, яка спочатку здавалося дріб’язковою, перетворювалася на щось більше й складніше. Попри те, що ми не обговорювали цього вголос, були впевнені: ми знайдемо Рекса. Обов’язково знайдемо. Тепер ми знали про діда Семена. І це добре, що він поки що нічого не знав про нас.

Ми обійшли сільський ринок і посідали на траву. Алінка втупила погляд просто себе, не реагувала на запитання й постійно щось перевіряла в телефоні. Зима жував мамин пиріг. Здавалося, він узагалі не переймався. Навіть намагався під’юджувати нас. Можливо, так йому було простіше, аніж чекати, допоки хтось із нас згадає, хто винен у всій цій ситуації.

— Та годі вам, розкисли! — вигукнув Зима. — Ми пів години тому взагалі не знали, де шукати собаку. А тут навіть ім’я чоловіка, у якого Рекс, нам відоме. Нам лишилося зовсім небагато: відшукати його і забрати в нього пса.

— Ти справді думаєш, що він так і віддасть нам Рекса? — спитала Аліна, навіть не озирнувшись у бік Андрія. — Дійсно вважаєш, що трьом школярам віддадуть породистого собаку, який сам сюди забіг? — вона різко повернулася до Андрія. — Зимо, будь реалістом.

— Ну ж бо, без оцих учительських словечок! Ага? Я намагаюсь підтримати нашу… Віру, впевненість, чи що там.

— Як ти збираєшся шукати цього Семена? Тобі ж чітко сказали: ніхто не знає, де він живе.

— Тато каже, язик до Києва доведе. Хочете — сидіть тут, я піду сам.

Андрій підвівся, витер руками крихти на обличчі, закинув наплічник на спину й пішов. Він розізлився, це було помітно. Я дуже нечасто бачив його по-справжньому злим. І сплутати цей вираз обличчя з якимось іншим просто неможливо.

— Аліно, може, й нам іти за ним? Зима правильно каже: від того, що ми тут сидітимемо та втикатимемо то під ноги, то в телефон, нічого не зміниться.

— Ти вирішив, що я тут гортаю щось в інтернеті?

Аліна не гаяла часу. Замість просто йти й заглядати до кожного подвір’я, сподіваючись побачити Рекса, вона додала ще одне оголошення в інтернеті. З проханням дати адресу чи телефон когось, хто міг би за недорого перекопати город у цьому селі. Люди почали охоче ділитися контактами, а одна жінка порадила звернутися до Семена Дмитровича. Утім, замість номера телефона просто залишила координати: будинок із блакитними воротами за два квартали від центральної крамниці.

— Ти геній, слухай! Тепер ми знаємо не тільки його ім’я, але й по батькові.

— Генійка, коли вже на те пішло. Ходімо, до крамниці має бути недалеко, там уже й зорієнтуємось.

— А Зима? Він же не знає, куди ми підемо.

— Захотів — нехай іде. Ми не сваритися сюди приїхали.

Ми звелися на ноги та й пішли. Хати в селі стояли так, що всі дороги від них так чи інакше вели до крамниці. Такий собі місцевий Рим. Не зупиняючись, я спробував набрати Андрія, але він не відповідав.

Центральна крамниця, яка в моїй уяві мала бути бодай сучасним двоповерховим супермаркетом, містилася у звичайному житловому будинку, що його колись переробили в приміщення під продаж продуктів. Замість автоматичних дверей на вході висіли штори, а з верхньої частини дверної рами звисала липучка для мух. Оплатити щось там картою було неможливо. Та й, власне, навіщо це нам?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 6

Дід Семен

За блакитними воротами ховався старий, практично покинутий будинок. Місцями вікна були без скла, а довкола дому виріс майже метровий бур’ян. Це нагадувало якусь комп’ютерну гру, де ти потрапляєш у спорожніле декілька років тому місто і намагаєшся вижити, відбиваючись від зомбі. Але зомбі тут не було. Так само не було й натяку на присутність Рекса. Як і взагалі будь-кого живого.

— Треба перелазити й відчиняти хвіртку з іншого боку, — сказала Аліна.

— А якщо нас там упіймають? Або сусіди викличуть поліцію?

— Боже, Назаре, яка поліція? Тут довкола ані душі. Літо, спека, маленьке село. Ми встигнемо повернутися додому, перш ніж хтось нас помітить.

На цьому Алінка замовкла й промовисто подивилася на паркан, а потім на мене.

— Можу підсадити, якщо тобі зависоко.

— Та впораюсь якось.

Перелізти паркан було непросто. Перша його половина складалася з бетонної стінки, а над нею височіла дерев’яна частина. Там не було за що вчепитися й де притримуватися. Тому на чужому подвір’ї я опинився лише з четвертої спроби.

Я добряче гепнувся, бо рівень подвір’я був нижчий за дорогу. Будинок стояв фактично в ямі. Не знаю, чи це було зроблено навмисно, чи просто далася взнаки місцевість. Але найскладніше на ту мить завдання було виконане. Я опинився всередині дворища. Звідти хвіртка відчинялася звичайною клямкою. Єдине, чого я ніяк не міг збагнути, так це те, як господар вийшов із двору й зачинив хвіртку.

— Та що ти там вовтузишся? — пошепки запитала Аліна. — Відчиняй, поки ніхто не побачив.

— Ти ж казала, що тут ані душі.

— А хіба б ти поліз? Якби я сказала щось інше.

Ми зачинили за собою хвіртку й почали навшпиньки підходити до будинку. Місцями бур’ян був якщо не вищий за мене, то достеменно з мій зріст. Ноги жалила кропива, а кросівки вкрилися колючками й дрібними реп’яшками. Зовні це все здавалося значно безпечнішим.

— Треба зазирнути у вікно.

— Ти що, здуріла? А якщо дід усередині? Чого ж тоді не постукати?

— Бо в нього наш собака, Назаре. Якби він був хорошою людиною, то бодай розповів усім на ринку, що шукає господарів.

— Але ж ми не можемо…

Позаду нас щось зашурхотіло. Ми завмерли. Те «щось» рухалося в наш бік і видавало дивні й незрозумілі звуки. Алінка вчепилася в мою руку. Я не на жарт злякався. Перед очима враз промайнуло все життя: мій останній день народження, татова автівка, яку він обіцяв мені колись подарувати, список літератури на літо (грець із ним), найкращі жарти Андрія, мамин пиріг і найстрашніші фільми, коли з кущів вистрибує монстр і…

І тут я почув важке дихання.

— Так ось ви де! — вигулькнув із бур’яну Зима.

— Ну й дурний же ти, Андрію! Так налякав! Звідки ти тут узявся? — накинулася на нього Алінка.

— Як звідки? Із центрального входу. Хвіртка була відчинена, от я й зайшов та й сховався на задвірку. А тут ви стовбичте! — розреготався хлопець. — Бачили б ви себе!

Андрій продовжував реготати, а ми досі стояли мов укопані.

Он воно що! Тепер усе стало зрозуміло. Ми з Аліною зайшли у хвіртку, що була позаду будинку. Тому й засунута вона була з двору. Нею користувалися зрідка. Ставити ж замок на хвіртку, щоб потрапити на подвір’я з вулиці, господар не вважав за потрібне.

— Як ти нас знайшов?

— А я не вас шукав, я Семена шукав. Зупинив чолов’ягу на велосипеді. Сказав, що шукаю татового брата, він мене на багажнику й підкинув. Семенів тут у селі багато, а Дмитрович — один. А вам хто підказав?

— Потім розповімо. Ану тихо, — прошепотіла Аліна й махнула рукою, щоб ми присіли. — Там у будинку хтось був. Щойно хтось визирнув із вікна.

— Тобі здалося. Я стукав у вхідні двері, ніхто й голосу не подав, — відповів Зима.

— Ну я ж не вигадую. Нам краще причаїтися. А там видно буде.

— Та дурня це все, Аліно. Ходімо оглянемо двір, Рекс має бути десь тут.

Зима звівся на рівні та й одразу присів.

— Там хтось іде.

Ми перезирнулися. Кроки ставали чимраз більш чіткими й важкими. Хтось ішов просто на нас і дуже важко дихав, час від час зітхаючи.

* * *

— Знову прийшли по абрикоси? Ану паняйте звідти! — почули ми.

Ми випросталися на повний зріст. Навпроти стояв високий сивий чоловік із блакитними очима, густими бровами й довжелезною сивою бородою. У піднятій руці він тримав молоток.

— Ви хто такі?

Він дивився на нас із неприхованим подивом і вигляд мав дещо спантеличений. Рука з молотком потроху почала опускатися.

— Ви, бачу, не місцеві. То що вам треба? Чи й справді по абрикоси залізли?

— Ми випадково, — відповів Зима геть невлад.

— Що саме випадково? Чужим подвір’ям вештаєтеся? Зараз візьму всіх трьох і відведу до дільничного. Там розповідатимеш свої брехні. Кажіть як є: чого ви тут опинилися?

— Ми собаку шукаємо, Рекса. Вівчарку.

Дід перевів погляд на Алінку й насупив брови.

— Ви ж Семен Дмитрович, так?

— Зранку ним був.

— Нам на ринку сказали, що бачили вас із нашим псом.

— Ходімо в хату.

Ми слухняно пішли за дідом Семеном. Не хотіли потрапити йому під гарячу руку. Він досі тримав молоток.

У хаті пахло вільгістю й цигарками. Але було чисто, хоч назвати оселю затишною не можна було. Господар пальцем указав нам на лавку біля кухонного столу, а сам поставив чайник і дістав чотири чашки. З усього було зрозуміло, що давати нам прочухана він не має наміру.

— Собаку, отже, шукаєте? Підібрав я вчора бродячого пса. Відвів до свого друга, він любить собак.

— А де ваш друг живе? Можете сказати адресу?

— Тобі скажи! Щоб ви й до нього у двір залізли? Він чоловік зі слабким серцем і мисливською рушницею. Не радив би, дітки, лізти туди.

— Але ж це наш собака! — наполягала Аліна. — Ми маємо право повернути його, у мене є докази, купа фото, на ньому ошийник!

— Та не галасуй ти, дитинко! Не кричи. Нашийника на ньому не було, і присвоювати чуже ніхто тут не хотів. Ви посидьте, попийте чай, я зараз сходжу за псом. А потім вже й фото покажеш. Тільки нічого тут не чіпайте.

Дід Семен жваво підхопився з місця, накинув картуза на голову та й вийшов із хати. Як далеко живе його друг, який привласнив Рекса, ми не знали. І чи не було в діда на умі чогось лихого — також. Нічого не вдієш, треба чекати. Може, таки, на цьому й завершаться наші пригоди?

Ми допили чай, заварений на травах, що ним пригостив нас дід Семен, а потім хвилин десять просто мовчки сиділи.

— Дивний цей старий, — нарешті урвав мовчанку Зима. — То з молотком на нас, то чаєм поїть.

Андрій підвівся з лави і почав нипати хатою.

— І чого це він не взяв нас із собою? — розмірковував він уголос.

Хлопець зазирав у кожну шафу та поличку, придивлявся до всього, що лежало на видноті.

— Цікаво, чим цей дід живе? — вів він свій монолог далі. — На пияку ніби не схожий. Але однакому чомусь не вірю я йому.

— Може, ти сядеш, нарешті? Чи тобі аж так кортить дізнатися, де раки зимують? — прошепотіла Аліна.

— Та заспокойся. Він ледве ходить, якщо до вечора повернеться, то добре, — відповів Зима й відсунув шухляду в комоді. — Ого! Ви лиш погляньте, що тут.

Ми підійшли до нього. Із шухляди Андрій витягнув цілу папку подяк та грамот, під якими лежало з десяток медалей.

— То він спортсмен у минулому. Ось, перше місце з легкої атлетики, тисяча дев’ятсот вісімдесят третій рік. Гайдаржі Семен Дмитрович. Отакої! — Зима продовжував передивлятись чужі нагороди. — А ось подяка йому як тренерові. І ще одна. І ще. Та він усе життя бігу присвятив.

— Не все, але років сорок, напевно.

Голос діда Семена прозвучав так само раптово, як раптово лунає грім серед ясного неба. Він стояв позаду нас і тримав на повідку собаку. Молодого, красивого і трохи переляканого. Але не нашого. І навіть не вівчарку.

— Це не Рекс. — Очі Аліни наповнилися сльозами.

— Як не ваш? Учора прибіг. Гадаєте, тут щодня нові собаки бігають?

— Ну не мій це пес, ось, подивіться.

Алінка дістала телефон і показала знімок Рекса. Пес, якого привів дід Семен, справді був схожий. Як схожі всі собаки приблизно одного віку та кольору. Але це була інша тварина. Хтозна, можливо, десь троє школярів теж блукають незнайомими селами й шукають свого собаку.

— От тобі й на! То цього ви не забираєте?

— Нам не потрібні чужі собаки, Семене Дмитровичу, нам потрібен наш пес. Наш Рекс.

Аліна вибігла з хати. Зима побіг за нею.

— І що тепер? — спитав дід, не спускаючи пса з повідка.

— Шукатимемо, — відповів я.

— От ти біда, — зітхнув Семен Дмитрович.

— Тільки ж ви нікому не кажіть, що бачили нас тут, — попередив я його про всяк випадок. — І вибачте, що отак вдерлися на ваше подвір’я.

— Буває, синку, всяке буває. Зі мною у вашому віці й не таке траплялося, — мовив дід, виходячи за мною із хати.

Аліна сиділа на східцях і плакала. Зима сидів поруч і обіймав її, намагаючись заспокоїти. Це мене неабияк здивувало. Андрій міг бути злим, міг бути веселим, але співчутливим і ніжним я не бачив його ніколи.

— Годі вам соплі жувати! Зараз вийдете з двору, завернете праворуч. За десять-дванадцять будинків на перехресті — знову праворуч. Одразу за поворотом побачите двоповерховий будинок. Там мешкає моя сестра. Вона ветеринарка. Може, підкаже вам щось.

— Рекс може бути в неї? — спитав Зима.

— Не знаю. Ми із сестрою вже десять років не спілкуємося. Просто скажіть, що від мене. Інакше не говоритиме з вами. Характер у неї непростий.

Ми вже ступили були в напрямку до хвіртки, коли дід погукав:

— Стривайте!

Ми зупинились.

Дід зайшов до будинку і повернувся з торбиною абрикосів.

— Візьміть із собою. Одну Марійці передасте, другу собі залишайте. Пошуки пошуками, а вітаміни влітку ніхто не скасовував. Марією Дмитрівною звуть мою сестру.

— Може, й ви з нами? — усміхнувся я до діда. — Хороша нагода побачитися з родичкою.

— Не цього разу, дітвора. Біжіть, не гайте часу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 7

Знайомство з ветеринаркою

В історії з дідом Семеном мене дивувало одразу кілька речей. По-перше, я не міг уявити, як можливо жити в одному селі зі своєю сестрою й не спілкуватися стільки років. По-друге, здавалося дивним, що жінка на ринку верзла казна-що про нього. Навряд чи лиха людина готуватиме чай і пригощатиме дітей, які нишпорять її двором, абрикосами. А ще мені було страшенно цікаво, як завершилася його спортивна кар’єра та чому всі ті медалі, грамоти й дипломи сховані в шухляду, а не висять на стіні.

— І ви думаєте, що він сказав правду? — раптом спитав Зима.

— Ти про що?

— Ну, може, не захотів віддавати нам Рекса.

— Ага, Зимо, геніально, і знайшов іншого собаку, з яким не шкода було розпрощатися.

— Краще сумніватися, ніж усьому вірити, — заперечив Андрій.

— Краще вірити людям, коли їм нема сенсу брехати, — парирувала Алінка.

Ми йшли до будинку сестри діда Семена, зеленого уявлення не маючи, чи допоможе вона нам. Там, серед бур’яну в чужому подвір’ї, у нас було більше надії, ніж зараз, коли ми йшли до ветеринарки — дідової сестри. Тоді ми уявляли щасливого Рекса, який облизує наші обличчя і не припиняє з радості махати хвостом. Тепер надія десь у тих бур’янах і залишилася. Ми могли сподіватися хіба що на щасливу випадковість.

Будинок ветеринарки був геть не схожий на хату Семена Дмитровича. Ця будівля нагадувала невеличкий палац. Два поверхи, стіни з червоної цегли, скляні панорамні вікна, величезний і не менш красивий паркан та ще більші ворота. Через них не переліз би, навіть якби дуже того хотілося. Та це було б і ні до чого. Он, на видноті, кнопка дзвінка — досить лише натиснути на неї.

— Хто там? — Дідова сестра вийшла з будинку й підійшла до воріт. — Я ж питаю, хто там? Чого мовчите? Агов!

— Вітаємо, Маріє Дмитрівно! Ми від… — Аліна запнулася, бо не знала, як на це відреагує жінка. — Від вашого брата, Семена Дмитровича.

Частина воріт прочинилася, і ми побачили її. Низеньку білявку, трохи молодшу за Семена Дмитровича, але з такими самими, як у діда, блакитними очима. Алінка потім сказала, що в неї фарбоване волосся. Адже не може в такому віці не бути сивини. Зима відповів, що вона в цьому нічого не тямить. І вони вкотре майже посварились.

— А ви впевнені, що вам до мене?

— Це єдиний двоповерховий будинок на вулиці, — відповів Зима.

— Він єдиний в усьому селі, — відповіла жінка й ледь помітно усміхнулась. — Що вас до мене привело? І тільки не кажіть, що це…

— Так, — перебив її Андрій. — Це абрикоси від вашого брата, він просив передати.

— Заходьте у двір, а то сусідам уже он як цікаво, що тут відбувається.

Ми всі втрьох озирнулися. Хтось спостерігав за ветеринаркою з будинку за нашими спинами. Від цього нам стало трохи моторошно. За нами вже підглядали. А потім дід вийшов до нас із молотком. Добре, що все минулося.

Марія Дмитрівна залишила нас у літній альтанці й повернулася із заварником, чотирма чашками та печивом. Схоже, у них це родинна традиція — пригощати чаєм незнайомих людей. А може, тільки незнайомих дітей?

Алінка розповіла сестрі діда Семена нашу сумну історію. Починаючи з моменту, коли Зима взяв Рекса, щоб погуляти з ним, і до зустрічі в бур’янах із Семеном Дмитровичем. Спочатку жінка не дуже вірила нам. Чи так нам здавалося? Вона все щось перепитувала, уточнювала, просила показати світлини із собакою, питала, чи не ображав нас її брат. Якби у нас було більше часу, вона б, мабуть, улаштувала б нам опитування за шкільною програмою і поставила б кожному оцінку.

— Ну, шановні, тут варіантів небагато. Перешліть мені фото та їдьте додому. Я можу підвезти вас до зупинки. Самі ви нічого не вдієте. Рекса вашого знайдете. Він уже в когось на подвір’ї або, переляканий, десь ховається. Добре, якщо не на будівництві…

— На якому будівництві?

Вона зупинилася і на кілька секунд замовкла. Її доволі спокійний погляд змінився на більш суворий і навіть трохи сердитий.

— Ні про яке будівництво я вам не казала. Жодних будівництв! Забудьте! Нічого вам там робити. І собаки свого ви там не знайдете.

— Але ж ви щойно самі сказали…

— Я обмовилась! — Марія Дмитрівна перейшла на геть суворий тон. — Ідіть у двір. Я зараз, — вона заметушилася. — За три хвилини одвезу вас на зупинку.

Було помітно, що сестра діда Семена нервувала. Вона похапцем зібрала зі столу чашки, майже всі вони ще були наповнені чаєм, забігла до будинку, а потім вийшла з ключами в руці.

— Чекайте на вулиці, зараз вижену машину.

Ми вийшли з подвір’я.

— Що далі? — спитав Андрій.

Це саме ми вже чули від діда Семена.

Аліна сказала:

— Мені здається, вона нас не зіллє. Навіщо це їй? Бо тоді нашим пошукам гаплик тут і зараз.

Нам нічого не лишалось, як сісти в автівку й поїхати з жінкою на зупинку. Ми могли б зараз просто накивати п’ятами й далі продовжувати пошуки Рекса. Але Марія Дмитрівна вже забагато знала про нас і, коли б ми отак зникли, вона могла б зателефонувати в поліцію й розповісти, що троє дітей утекли з дому й опинилися за декілька десятків кілометрів від свого міста.

Дорогою до зупинки Марія Дмитрівна стала говорити про погоду, казати, як сильно вона полюбляє абрикоси та розповідати щось про свого чоловіка, який тримає ферму в сусідньому селі. Я розумів, що в такий спосіб вона намагається змінити тему й уникнути наших зайвих запитань, але вдавав, що уважно слухаю її.

Ми опинилися на зупинці за декілька хвилин до відправлення автобуса. Я сподівався, що дідова сестра поїде, щойно висадить нас із автівки. Але вона також вийшла, простежила, щоб ми пройшли до салону та ще й чекала, поки автобус рушить. Нарешті водій завів двигун і зачинив двері.

— Передаємо за проїзд, хто там зайшов. Не змушуйте мене чекати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 8

Малий з недобудови

Ми попросили зупинити автобус, щойно він повернув і зник із поля зору Марії Дмитрівни. Ми не могли повернутися додому без Рекса. Принаймні в нас було ще кілька годин до останнього вечірнього автобуса. А отже, мали бодай крихту шансів знайти собаку. Водій насварив нас, сердито кинувши «нащо дурити голову», натиснув на гальма й висадив нас на околиці села.

— Я ж казав, що даремно ми до неї пішли, — нагадав нам Зима. — Ще й абрикоси віддали. Знав би, залишив би собі.

— Ти хіба не зрозумів? — Алінка відвела очі від телефона й уважно подивилася на Андрія. — Вона дала нам пряму підказку, а потім злякалася, бо ми діти.

— Ти правда думаєш, що Рекс може сидіти в підвалі якогось недобудованого будинку?

— Дивіться.

Аліна простягнула телефон, на якому висвітилася новина про початок будівництва школи в селі Молога. Якщо зовсім коротко, декілька років тому там обіцяли побудувати просто величезну школу, куди б ходили діти з усіх сусідніх сіл та районів. Точніше, їх возили б автобуси, як в американських фільмах. Але щось пішло не так, тому роботи зупинили на перших етапах. Відтоді будівництво «заморозили», а фрагменти майбутньої школи на фото радше нагадували розкопки якогось античного міста.

— Там величезна територія. Рекс може бути там, — пожвавішала Алінка.

 — То чому ми просто не поїхали туди з нею і не погукали собаку? — не міг зрозуміти я.

— Бо там небезпечно, Назаре. Небезпечно навіть для цієї жінки, а для нас і поготів.

— Тоді як ми впораємося без дорослих?

— Елементарно, — відповів Зима. — Я можу піти сам. А ви почекаєте мене поблизу. Я пестунчик долі, якось воно буде. Тим паче, не ви маєте розв’язувати цю проблему.

— Помиляєшся, Зима. Це наша спільна проблема. І ані я, ані Назар самого тебе відпустимо.

Ми йшли за картою в бік будівництва. Серце знову калатало не в грудях, а літало тілом, як перед поїздкою в це село. Жодне інше літо в житті не запам’ятається мені так, як це. І цю історію я ніколи не забуду. Не певен, що її можна буде комусь розповісти. Батькам — стовідсотково ні. Іншим знайомим — так само. Ми щохвилини по цеглинці будували спільну таємницю. І запрошувати до неї ще когось було б неправильно.

Алінка трохи відстала від нас із Зимою: вона спілкувалася з батьками. Я теж відписав мамі, що в нас усе гаразд. Скинув декілька заготовлених світлин, подякував за пиріг. Хоча насправді від нього вже й крихти не лишилося. Ми перейшли на абрикоси, але від них починало крутити в животі.

Зима жартував, що після нашого повернення додому в цій місцині складатимуть легенди про трьох дивакуватих школярів, які шукали собаку, лазили по чужих подвір’ях, вистрибували з автобуса, чіплялися до перехожих і побували в найзаможнішому в селі будинку. Андрій навіть пропонував зняти про це все відеоблог, але передумав. По-перше, знімати треба було від самого початку. А по-друге, окрім нас трьох, ніхто не мав би переглядати це відео. А три перегляди — це мало навіть для блогу школярів.

— Ти злий на мене? — нараз спитав Зима.

— З якого дива?

— Бо порушив твої плани на ці дні.

— Це не найгірше, що могло зі мною статися.

— Ха-ха, адже попереду ще та закинута школа.

— Недобудована.

— Боїшся?

— Звісно. Якщо боялася та жінка, то чому б і мені не боятися? А ти?

— І я. Тільки Алінці не кажи. Я сподіваюся, ми все ж сходимо з нею в кіно. Якщо повернемося звідси.

— Не верзи дурниць, Зима. І так стрьомно.

Алінка не збрехала. Ця школа справді мала бути величезною. Якби я не знав, що саме тут починали будувати, подумав би, що мали звести якийсь завод. Ця недобудова була така масштабна й грандіозна, що походило на якесь інше місто. Наче хтось вирішив заснувати містечко посеред поля, але потім почалася війна. Ну, так завжди в кіно відбувається. Завжди звідкілясь беруться придурки, які хочуть зазіхнути на чуже.

— Може, розділимось? — запропонував Андрій.

— Жодних розділень, — миттєво відповіла Алінка. — Ми маємо триматися купи. Добре, що іще не сутеніє. Нам треба поспішати. І головне — не натрапити на зграю здичавілих собак чи, чого доброго, не гулькнути в якусь яму.

Мені стало спокійніше, коли Аліна відхилила пропозицію Зими. Він сказав це хизуючись. Йому кортіло побути в очах Аліни безстрашним героєм. Хоча сам же мені зізнавався, що трохи боїться. Там і втрьох опинитися лячно. А наодинці я б узагалі не витримав би, просто втік би світ за очі.

— Аліно, може, покликати його? Він же повинен упізнати твій голос.

— Ага, і привернемо чиюсь увагу. А потім та навіжена знову запхне нас до машини й відвезе вже не на зупинку, а одразу додому. Або ще й гірше щось вигадає.

Ми вирішили обійти всю територію, поділивши її на «квадрати»: щоб не натрапляти на одне й те саме місце і щоб не заблукати. Коли ми опинилися вже на території недобудови, страх трохи минувся. Там було тихо й спокійно. Ситуацію розряджав Зима. Він згадав про бутерброди, якими напхав половину свого наплічника, й один за одним з’їдав їх. Я ніколи раніше не помічав, щоб він так багато їсть.

Ми ходили від одного «квадрата» до іншого, обдивлялися кожен куточок. Щоб не заблукати, Аліна запропонувала робити помітки на стінах — ставити галочки чи хрестики. Я взяв це на себе.

— Щось мені підказує, що його і тут немає, — прошепотів Зима.

— Тоді де йому ще бути?

— Це ж собака! Він може бігати де завгодно.

— Про що ви там шепочетеся?

Аліна обернулася й невдоволено зиркнула на нас. А потім раптом вигукнула:

— Там! Позаду!

— Що?!

Ми почали роззиратися довкола, але нічого не побачили. Ті самі стіни, ті самі шматки цегли. Здавалося, тут уже нічого не може змінитись.

— Що там? Що ти побачила?

— Там щось пробігло! Це, напевно, Рекс! Рексе!

— Де?

— Он за тією стіною. Я бачила його крізь прохід. Рексе, до мене! До мене, хлопчику! До мене, до мене, Рексе!

Аліна гукала щодуху і щоразу підходила ближче до того місця, де вона нібито побачила пса. Ми йшли поруч із нею. Про всяк випадок я витягнув кишеньковий ніж. Хоча, щиро кажучи, і не знав, як його розкладати.

Рекс не виходив.

— Рексе, хороший мій, дружечку, іди сюди, іди до мене, хлопчику, до мене. Сюди!

— Рексе, Ре-е-е-е-е-е-ексе!

— Рексе, сюди, їсти!

— Рексе! — горлали ми тепер уже втрьох.

Ми обходили «квадрат» за «квадратом», гукали собаку, він не виходив.

— Ти впевнена, що це був Рекс?

— А хто ж іще? Я не встигла роздивитися, але ж я не вигадувала! Рексе!

— Нема тут вашого Рекса, — пролунав голос десь неподалік.

Зима вихопив у мене ніж і миттєво розклав його. Руки в нього помітно тремтіли.

— Хто там?

Ніхто нам не відповів.

— Хто там? — перепитав Зима. — Виходь, бо пошкодуєш. Жарти тут ні до чого.

— Які там жарти! Я вам не ворог, мені просто цікаво.

Голос був хлоп’ячий.

— Та хто ти в біса такий? — Зима почав нервувати ще більше. Він скинув наплічник і жестами попросив Аліну відійти за наші спини. — Якщо ти зараз же не вийдеш звідти, я…

— Добре, добре, ось я.

З-за стіни вийшов хлопець, на вигляд молодший за нас. Певне, на кілька років. І так само, як і ми, переляканий.

— Прибери цю штуку, будь ласка! Я ж сказав, що нічого поганого в мене й на думці нема.

— Чому я повинен довіряти тобі? І чого ти взагалі за нами стежив? Хто ти, блін, такий?

— Я Жора, живу неподалік. Місцевий я.

— Ну то й що?

— Хлопці сказали, що бачили якихось новеньких. Я спочатку не вірив, а потім побачив у вікно, як ви заходили до Горгони.

— До кого?

— Ну, до тієї жінки, тітки Марії. Я напроти живу.

— А чому ти назвав її Горгоною? — спитала Аліна.

— Її тут усі так називають. Вона зла. Єдина, хто вміє тут лікувати тварин, але бере втричі дорожче, аніж у місті. Ще й свариться з усіма.

Зима склав ніж і віддав його мені.

— Так і навіщо ти стежиш за нами?

— Я не стежив, просто люблю тут полазити. Бачу, ви втрьох. Стало цікаво. А оцей, — він тицьнув пальцем у мій бік, — ще щось малював на стінах. От я за цими позначками й пішов.

Зима обернувся до мене й подивився з очевидним докором. Мені стало трохи неприємно, адже це була ідея Аліни, яку підтримали одноголосно. Але ж не міг Андрій подивитися на неї так, як на мене. Він же в кіно мріє з нею піти.

— Я робив, про що домовилися. Звідки я знав, що хтось іде позаду?

— Слухай, — Зима знову повернувся до Жори, — якщо ти місцевий, ти ж часто гуляєш селом?

— Так літо ж. Ми або на лимані, або селом бігаємо.

— Ти собаку тут не бачив? — Аліна підійшла ближче до хлопця і простягнула йому телефон.

— О, цього бачив!

— Ти впевнений?

— Так, його брат зловив ще вчора. І нашийник такий самий, як на фото.

Жора розповів, що його брат Валік помітив Рекса неподалік від будинку. Він бігав вулицею й обнюхував усе підряд. А оскільки за своєю натурою Рекс — більше ніж доброзичливий собака, заманити його на подвір’я було нескладно. Але все було не так позитивно, як нам здалося одразу. Валік… продав комусь собаку.

— Він сказав, що за вашого пса запропонували двісті гривень, — розповів Жора. — Тут лише дурний не погодиться так заробити. Нам другий собака навіщо? Нам і Жужі вистачає з головою.

— А кому продав? — знервовано спитала Аліна.

— А хто його знає? Треба йти додому й питати. Може, скаже.

З недобудованої школи ми поверталися вчотирьох. Звісно, було б краще, якби четвертим був Рекс, а не малий. Але ми вперше за день були аж такі впевнені, що наблизилися до перемоги. Зима одразу запропонував спробувати викупити собаку й повертатися додому. Із цією ідею всі погодились.

Дорогою Жора розповів, що Горгону, тобто Марію Дмитрівну, у селі не любить ніхто. Не тому, що вона надто сувора чи ще там щось. Річ зовсім не в характері. Сестра діда Семена постійно вигадувала причини, щоб поскаржитися на місцевих дітей їхнім батьками. А їм після цього влітало просто ні за що. Приміром, Жора якось тиждень не міг гуляти з друзями, бо та жінка розповіла його матері, що він поцупив у неї курча. А в неї й курчат тих не було ніколи. І поцупити щось за тим парканом просто нереально.

Ми вже майже дійшли до будинку Жори, коли Аліна нараз вигукнула:

— Зупиніться! Не можна, щоб Марія Дмитрівна нас побачила. Ми ж поїхали.

А й правда! Бач, а ми розігнались.

— Жоро, а ти можеш покликати свого брата сюди? — спитала вона.

— Він, мабуть не схоче вийти. Мені легше його спитати. По-перше, він мов припасований до компа, його від нього відірвати неможливо. А по-друге, він не спілкується з дрібними.

— З дрібними?

— Він так називає всіх нас. Тих, хто молодший за нього.

Жора побіг додому, а ми залишалися за поворотом стежити, щоб звідкілясь, бува, не вигулькнула сестра діда Семена.

— Цікаво, чого вона так не любить місцевих дітей? — спитав Зима.

— Мене, широ кажучи, більше дивує інше, — замислено відповіла Алінка. — Чому вона була така привітна до нас? Та ще й чаєм напувала.

— Певно, тому що ми від її брата прийшли.

— Так вони ж не спілкуються.

— Тепер це не здається дивним. Я ж казав, що абрикоси дарма віддали. Я наче відчував.

— Та годі тобі. Головне — більше не перетинатися з нею. Мені здається, вона достоту не зрадіє, якщо дізнається, що ми досі тут.

Здалеку ми побачили Жору. Він повертався сам, без брата. Мабуть, Валік справді не схотів спілкуватися з нами. Воно й не дивно, старші завжди дивляться на нас зверхньо.

— Міг би й швидше йти, ледь плентається, — прошепотів Зима. Йому щось не подобалося, що до нашої компанії, хай навіть тимчасово, приєдналася нова людина.

— Андрію, не бурчи, він міг узагалі нічого не казати й не робити, — пошепки відповіла Аліна.

Жора повернувся з геть іншим настроєм. Ще десять хвилин тому здавалося, що він веселий хлопчина. Тепер же був набурмосений і навіть якийсь сумний.

— Ну що там, дізнався?

— Так.

— І?

— Собака у Горгони.

— Тобто?!

Валік продав Рекса Марії Дмитрівні. За словами Жори, вона помітила собаку одночасно з братом, але не встигла першою заманити його у двір. Тому за пів години прийшла до них додому з печивом і запропонувала купити Рекса за «будь-яку розумну ціну». Брат Жори спочатку попросив тисячу гривень, але Горгона якимось дивом переконала його, що двісті гривень — це найбільш справедлива ціна. Після цього Рекса ніхто не бачив.

— У мене зараз голова вибухне від почутого. — Зима аж підскакував від обурення. — То що ж воно коїться? Вона пустила нас у дім, пригостила чаєм із печивом, попросила показати фото собаки. А Рекс увесь цей час був десь на подвір’ї? Як це можливо?

— Гадаєш, Жора збрехав? — перепитав я.

— Він стежив за нами. Як йому можна вірити? Може, він із цією старою взагалі змовився, і нас уже розшукує все село!

— Ага, геніально, Андрію, — втрутилася Алінка. — Жора — таємний агент навіженої ветеринарки. Не вигадуй.

— Чому ж вона так не хотіла, щоб ми йшли до тієї недобудованої школи?

— Річ аж ніяк не в тій школі. Вона не хотіла, щоб ми затримувалися в селі. Хіба ви не зрозуміли? Нічого страшного в тій недобудові немає. Там граються місцеві діти. Діти, у яких вона купила нашого собаку. Вона проговорилась, а не дала підказку.

— Це логічно, — вирішив я підтримати версію Аліни. — І тому вона не просто одвезла нас до зупинки, а й простежила, щоб автобус поїхав.

— Так, — вела далі Алінка, — і тому ж вона декілька разів наголосила, що шукати в селі сенсу немає. Вона злякалася, що ми дізнаємося, де Рекс, і спробуємо його повернути.

— То ходімо до неї, скажемо, що нам усе відомо, і заберемо Рекса. Якщо буде треба, віддамо їй ті двісті гривень.

— Зимо, її не цікавлять гроші. Ти бачив її будинок? Ми не можемо просто піти до неї. Вона — доросла. Ми — діти в чужому селі. Їй краще й надалі не знати, що ми тут.

— І що тепер робити?

— Нам потрібна допомога когось із місцевих.

— Жора? Його брат?

— Ні, — відповіла Аліна. — Потрібен хтось, хто добре знає Марію Дмитрівну.

— Або знав її десять років тому, — продовжив я, зрозумівши, кого має на увазі Аліна.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 9

По допомогу

Ми вирішили піти до діда Семена. Покладатися на Жору чи Валіка не випадало. Та й жили вони напроти Горгони. З другого поверху її будинку двір сусідів був як на долоні. Вона б побачила нас і зрозуміла б наші плани. Навіть ті, яких поки що не було. Про які ми й самі ще не здогадувалися.

Дорогою до Семена Дмитровича ми ще не знали, як чинитимемо далі. Нам було достоту відомо, де наш собака Рекс. Ми знали адресу, бачили подвір’я будинку, були всередині. Та цього було замало. Просто натиснути на дзвінок і попросити собаку — таке не спрацювало б навіть у книжках. Хіба що в якомусь дуже доброму та позитивному фільмі. І аж ніяк не з Горгоною.

Звернутися до поліції ми також не могли. Алінка запевнила, що дільничного, імовірніше, зацікавило б, що троє школярів роблять у цьому селі й куди дивилися наші батьки. І йому було б не до Рекса.

Не могли повернутися ми й додому. Адже тоді довелося б усе розповісти батькам. Тобто про Рекса. А вони почали б розпитувати, як він загубився, чому ми досі про це їм не сказали і навіщо без дозволу поїхали з міста.

Ми втрьох опинилися в патовій ситуації, і нам залишалося одне: покладатися на себе та ще сподіватися на допомогу Семена Дмитровича. Зима ставився до цього скептично. Він узагалі не визнавав того, що нам потрібна допомога когось із дорослих. Він, мабуть, уявляв, що ми перелізаємо через паркан будинку Горгони, знаходимо Рекса так, щоб вона не помітила нас, і якимось дивом покидаємо її двір разом із Рексом. Андрій вимкнув режим реаліста й просто фантазував. Я міг його зрозуміти. Це все надто затягнулося й перетворилося на поганий детектив. Ніхто не очікував, що дорослі люди нам брехатимуть, а правду казатимуть незнайомі однолітки. Або, як казав Валік, «дрібні».

Цього разу ми вирішили не лізти через паркан діда Семена, а зайти із центрального входу. Андрій тоді не збрехав: хвіртка справді була відчинена. Здавалося, її взагалі ніколи не зачиняли. Ми постукали у двері. Ніхто не відповів. Постукали ще раз. І ще раз. І ще. Семена Дмитровича не було.

Ми вирішили чекати його на сходинках біля входу. Вечір був спокійний і тихий. Сонце вже майже сіло. Повітря пахло паленим листям і притоптаною травою. Ми вигрібали з наплічників останні припаси їжі. Один бутерброд, що все ж таки залишився в Зими, крихти від маминого пирога, печиво, яке прихопила Алінка. На трьох було замало, але цього вистачило, щоб трохи заспокоїти животи, у яких уже бурчало від голоду.

Минуло пів години. Дід не повертався. Зима заснув, спершись руками на коліна і вмостивши голову в долоні. Аліна підклала під голову наплічник і теж вирішила відпочити. Я почувався вартовим, який мав стежити за речами й оберігати сон своїх друзів. Хоча від кого їх охороняти? У цьому селі хвіртки не беруть на замок. Хіба що можуть поцупити чужого собаку. Я вчинив так само, як Аліна: підсунув наплічник до стіни й заплющив очі. Хотілося прокинутися вдома, у своєму ліжку. І щоб уся ця історія насправді виявилася сном.

* * *

— І що це в мене за гості знову?

Нас розбудив уже знайомий хрипкий голос діда Семена. Він стояв навпроти, на відстані метра, жадібно затягувався і ледь помітно усміхався.

— Добрий вечір, — розгублено сказала Аліна. — А ми… до вас.

— Ну, дітвора, це я вже здогадався. Підводьтеся, відчиню двері. Будемо вечеряти.

Ми відтягували розмову про Рекса та сестру, як тільки могли. Треба було дочекатися слушного моменту. Підвести до цього розмову. І щоб він, бува, не подумав, що ми намислили щось лихе. Усе, до чого ми прагнули, — забрати те, що належить нам. Тобто Алінці. Але дібрати доречні слова, коли ти плануєш звинуватити чужу сестру в крадіжці чогось особливо важливого для тебе, вкрай складно.

Щоразу, коли під час вечері виникали паузи, у повітрі відчувалося напруження. Зима всіляко натякав, що час нарешті все розповісти. Спочатку він підморгував. Потім почав красномовно кивати головою. Зрештою Андрій просто підбивав мене коліном і нетерпляче дивився з-під лоба на Алінку.

— Діду Семене, — не витримав Зима, — ми прийшли до вас не просто так. І навіть не на макарони із сиром. Хоча за це, звісно, дякую, бо дуже смачно. У нас виникла проблема.

Здавалося, Семен Дмитрович аж ніяк не здивувався. Спочатку я взагалі подумав, що він просто не почув Андрія. Але за хвилину дід повільно відклав виделку, витер губи кухонним рушником, склав руки на грудях і повернувся до Зими:

— А ти думав, я так повірю, що ви зайшли навідатися до старого незнайомця, який зранку вискочив до вас із молотком у руці?

Зима достоту не очікував такої відповіді.

— Та я… Я просто не хотів, щоб ви, бува, подумали… Тобто нам треба… ми хотіли б знати, чи ви можете…

— Чи можу я що?

— Нам необхідно… якось потрапити…

— Потрапити до будинку вашої сестри. Вона вкрала мого собаку, — не витримала Аліна.

— Куди потрапити? Тобто як це вкрала?

Голос Семена Дмитровича став зовсім іншим. Дід помітно рознервувався і водночас здивувався. У кімнаті запала тиша. Дід по черзі дивився на кожного з нас, набирав повні легені повітря, але нічого не казав. Знову вдивлявся то в Зиму, то в Алінку, то в мене. Я намагався не ловити очима його погляду. Було трохи лячно і ще більш соромно. Хоча й соромитися нам не було чого. Ми казали правду. А вона іноді буває незручною й болісною.

Ми розповіли діду Семену все. І про чаювання на подвір’ї будинку Марії Дмитрівни, і про автобус, з якого ми втекли після першого ж повороту, і про закинуту школу. І, звісно, про Жору, який розставив усі крапки над «і»  й нарешті розповів нам, де Рекс.

Дід постійно щось перепитував, уточнював, ставив ті самі запитання й ніяк не міг повірити, що його сестра могла приховати від нас нашого собаку. Це нагадувало панькання з маленькою дитиною, якій буквально на пальцях доводиться пояснювати, чому пхати пальці до розетки — це погано. Добре, що Алінка була терпляча. І добре, що вона вміла відмикати емоції й мислити суто прагматично.

— Семене Дмитровичу, — пояснювала вона, — у нас не так багато варіантів. Єдиний — якось потрапити до будинку вашої сестри і знайти собаку. Якщо нас помітять, нічим хорошим це не завершиться. Але ще гірше для нас повернутися додому без Рекса.

— Ви геть упевнені, що ваш пес там?

— Ми тепер не впевнені ні в чому. Але Жора впізнав собаку. А його брат сказав про Горго… Вибачте, про вашу сестру. Навряд чи хтось знову щось наплутав. Забагато плутанини як для одного маленького села.

— Сидіть тут. Мені треба покурити і все обдумати.

Дід мовчки підвівся з-за столу, поставив тарілку в раковину і вийшов на ґанок. Усе, що ми могли розгледіти, — це тління його цигарки та густий дим, що супроводжувався кашлем.

— Та не буде він нам допомагати, — крізь зуби процідив Зима. — Він занадто старий для цього.

— Дурень ти, — відповіла йому на те Аліна. — Якби він не розумів, що потрібна його допомога, ми б тут уже не сиділи.

* * *

Дід Семен повернувся з вулиці, дістав із полиці зошит, вирвав із нього подвійний аркуш і почав щось малювати. Спочатку це був просто квадрат. Потім довкола нього з’явився ще один, більший. Згодом до першого квадрата додалися якісь позначки, стрілочки й короткі, але незрозумілі пояснення.

Увесь цей час він мовчав. Семен Дмитрович поводився так, наче крім нього в цьому будинку нікого й не було. Декілька разів я намагався перепитати, що саме він малює, але дід не реагував. У процесі цих креслень він знову закурив. Потім швидко звів на нас погляд, кинув сигарету на підлогу й загасив кросівкою.

— Вибачте, — вперше за тривалий час сказав дід Семен.

Ми просиділи в цілковитій тиші ще хвилин п’ятнадцять. За цей час малюнок наповнився більшою кількістю вказівок та слів. Руки в Семена Дмитровича тремтіли, отож зрозуміти й без того нерозбірливий його почерк було складно.

— Готово.

— Що це?

— Будинок моєї сестри.

Ми здивовано подивилися на діда. А з’ясувалося, що ті величезні двоповерхові хороми будував Семен Дмитрович разом зі своїми друзями. Його сестра, Марія, не довіряла незнайомим будівельникам і тому попросила брата допомогти, обіцявши заплатити за роботу і йому, і всім іншим, хто братиме в цьому участь. Вона була переконана, що краще довірити будівництво «своїм» людям, аніж покладатися на незнайомців.

А втім, після кількох місяців роботи ані Семен Дмитрович, ані двоє його друзів не отримали жодної копійки. Натомість Горгона ще й звинуватила, що частина будівельних матеріалів зникла, а будинок вийшов зовсім не таким, як вона його «замовляла».

— Отак буває, дітвора. Мені було однаково, отримаю я ті гроші чи ні. Я б однаково нічого з неї не взяв. Це ж сестра. Рідна кров. Мені було соромно перед друзями. Вони ночували в тій коробці, таскали на плечах мішки із цементом. А нас моя ж сестра ще й крадіями обізвала.

Після цього дід Семен припинив спілкуватися з Марією Дмитрівною. Вона декілька разів намагалася налагодити стосунки, а три роки тому навіть обіцяла виплатити все до копійки і діду, і його друзям. Однак принципи Семена Дмитровича були вищі за ті запізнілі її подачки.

— Вона плюнула мені не в обличчя. Це був плювок у душу. Таке не змивається нічим. Грошима й поготів.

Відтоді вони віталися лише раз на рік: на Великдень, коли випадково зустрічалися в церкві. Решту часу обоє вдавали, що не помічають одне одного. Не пам’ятають і про дні народження одне одного. Не цікавляться, як кому ведеться і чи не потрібна, бува, комусь із них допомога.

Семен Дмитрович знав будинок сестри напам’ять. Воно й не дивно, бо всі входи та виходи, вікна та двері, перегородки та прибудови він робив самостійно. План, який дід намалював для нас, був такий детальний, що не поступався й кіношним планам із пограбування банків.

Ми знали кожну деталь: у який бік відчиняються всі двері, де може бути достатньо місця, щоб тримати собаку, та як чкурнути з подвір’я, щоб не потрапити під камеру спостереження.

Звісно, дивитися на намальований план будинку й уявляти героїчну історію порятунку було значно простіше, аніж утілити цей план у життя. Ми всі, і навіть дід Семен, розуміли, що за десять років там могло щось змінитися. Та й не кожен школяр зможе так просто зорієнтуватися й діяти чітко за планом. Якби ж із нами був хтось, хто міг би облишити емоції та діяти на холодну голову!

— Семене Дмитровичу, — почав я.

— Можеш просто — дід Семен.

— Діду Семене. А якщо ми попросимо вас…

— Ні.

— Але ж ви навіть не дослухали запитання.

— Я знаю про що ти, Назарчику. Але я пообіцяв собі, що ніколи в житті не переступлю порогу того будинку.

— Але як же ми це все провернемо? — втрутився в розмову Зима. — Ми ж не знаємо, коли і хто буде вдома, коли ваша сестра надумає прогулятися подвір’ям чи вийти до крамниці.

— До того ж, — приєдналася Алінка, — ви можете не переступати жодних порогів.

— Тобто? — здивувався дід Семен.

— Ви можете просто відволікти її, — підхопив Зима. — Уявіть, як вона здивується, коли побачить вас за ворітьми. Їй буде геть не до собаки.

— А ми за цей час устигнемо все обдивитись і знайти Рекса.

— Дітвора, ви стару людину підбиваєте на співучасть у такій авантюрі, на яку я б і за часів молодості не погодився.

— А якою була вона, ваша молодість?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 10

План

Семен Дмитрович був для нас суцільною загадкою. Дідусем, який з’явився раптово і зустрів молотком, а за декілька хвилин уже пригощав чаєм. Зрештою чоловіком, який мав сталеві принципи й неабияк цінував правду.

Усе, що нам було про нього відомо до тієї розмови, — це минуле легкоатлета і тренерська кар’єра. Як він прийшов у спорт, що його змусило затриматися там мало не на все життя та чому тепер про минуле нагадують лише грамоти й дипломи, — усе це було для нас загадкою. Так само, як і його дитинство, юність, молодість.

За той день ми почали довіряти людині, про яку не знали нічого. І сподівалися на її допомогу, хоч та людина нічого не знала про нас. Та було у всіх нас, як ми з’ясували, і дещо спільне. Щонайменше — друзі, заради яких кожен із присутніх у цьому будинку був готовий уляпатися навіть у найбільш неочікувану пригоду. Тобто вскочити в халепу.

Дід Семен народився на Київщині, у селі Круті Горби. Звідти батьки переїхали на південь країни, купили невеликий будинок у Молозі й почали займатися фермерством. Згодом народилася й Марія Дмитрівна. Батько діда завжди мріяв, щоб той був спортсменом. Завойовував медалі, їздив на змагання, виступав у збірних бодай області, а краще — країни. Батьки часто мріють про те, чого не змогли досягнути самі у своєму житті. Можливо, так вони компенсують власні нездійснені мрії.

Але дідові Семену пощастило, бо спорт він любив. А надто любив бігати. Він робив це постійно і будь-де. Дорогою з дому до школи, на уроках фізичного виховання, у полі поряд із будинком, на стадіоні в районному центрі.

— Коли я біг, я ставав вільною людиною. Я забував про всі проблеми, у мене нічого не боліло, усі тривоги відступали. Я біг і був щасливий. Ніколи більше я не відчував нічого подібного. Мені було байдуже до нагород, рекордів та показників. Я просто не хотів зупинятися.

Семен Дмитрович був кількаразовим чемпіоном області, тричі виборював золото національних змагань. Після чергового успіху його навіть запросили до збірної тодішнього Радянського Союзу. Але на одному з тренувань він серйозно травмувався. Відтоді про біг дідові довелося забути.

Але він не попрощався зі спортом і почав тренувати дітей. Не знаю, як це, — навчати бігу, коли сам бігати не можеш. Але ж, виходить, добре навчав. Його вихованці перемагали на змаганнях, установлювали нові рекорди регіону, а дехто навіть перейшов у професійний спорт. Так тривало доволі довго, аж поки спортивний клуб не розформували, а з дідом не попрощалися через пенсійний вік.

Він говорив про це без якогось там смутку, швидше з ностальгією. Було помітно, що спорт був частиною життя діда Семена. Розповідаючи про нього, він наголошував, що мав за все життя лише трьох кращих друзів: Гришу із сусідньої вулиці, Василя Олександровича з Київщини та біг. Останній, схоже на те, залишатиметься з ним завжди. Десь усередині нього, за грудною клітиною. У серці.

* * *

Дід постелив нам на канапі. Ми ледве на ній помістилися, але скаржитися чи вимагати чогось більшого ми, звісно, не могли. Коли ми виїжджали з міста, ніхто й уявити не міг, що ночувати нам доведеться у старому будинку поряд із центральною (а може, єдиною, цього я так і не зрозумів!) сільською крамницею.

День був насичений, емоційний і складний. Такі дні, якщо вже казати чистісіньку правду, дуже виснажують. Я не пам’ятаю, коли востаннє почувався таким утомленим. Здавалося, що в мені втомилася кожна клітинка тіла. І я кажу не лише про якусь фізичну втому. Якби того вечора сталося щось, що вимагало б від мене, приміром, сміху чи сліз, не впевнений, що я зміг би відреагувати правильно. Усі мої сили залишилися в цьому літньому дні.

На щастя, ніхто з батьків і не здогадувався, що зі мною щось не так. Моя мама декілька разів писала й перепитувала, чи все добре. Але світлини з її пирогом та задоволеним обличчям Зими мали якусь магічну силу. Вона зателефонувала лише один раз, увечері, щоб побажати на добраніч та остаточно переконатися, що все зі мною гаразд. Під час розмови в кімнаті почав гавкати пес, якого дід Семен притягнув від свого друга. На якусь мить я злякався і вже почав був вигадувати, як би це пояснити. Але мама не звернула на те уваги: для неї я був у Алінки, то чому б Рексу не подати голос.

Собаку дід залишив у себе. Сказав, що друг передумав і не хоче, щоб пес бігав сюди-туди. Тому старий вирішив залишити пса собі. Тобто залишити її собі. Бо собака виявилася дівчинкою. Дід назвав її Джессі.

Найлегше було Зимі. Його тато лише надвечір зателефонував, щоб запитати, коли він буде вдома. А згадавши, що Андрій залишатиметься в гостях, просто побажав доброго вечора й переказав усім привіт. Думаю, якби дядько Коля дізнався про нашу подорож, він би, імовірніше, засміявся, аніж накричав на Андрія. Ну, нагримав би також. Але спочатку довго й голосно сміявся б.

Дід Семен погодився на нашу, як він сказав, авантюру. Він мав вигадати якусь історію та прийти з нею до сестри, допомігши нам непомітно обстежити подвір’я й будинок. Щоразу після того, як він проговорював наш план, він виходив курити. Зрештою в попільниці ми налічили щонайменше дванадцять недопалків. І щонайменше стільки разів ми всі вчотирьох прокручували наш план. Обговорювали найменші деталі. Перевіряли одне одного на знання планування будинку та двору.

Коли стрілки годинника наблизилися до першої ночі, ми вирішили лягати спати. Зима вирубився, напевно, найпершим, тримаючи телефон із якоюсь грою в руках. Аліна спершу вдивлялася в намальовану Семеном Дмитровичем схему будинку, а потім вимкнула світло і також лягла. Я не міг заснути ще декілька годин.

А раптом щось піде не так? Що, коли Горгона не захоче говорити з дідом? Раптом він щось наплутає або не зможе втримати її увагу? А може, Марія Дмитрівна і взагалі все змінила? І двері, і вікна, і перебудувала частину дому? Що нам робити потім? І чи досі Рекс там?

* * *

План був простий, але ретельно продуманий. Більшість деталей Алінка та Семен Дмитрович вигадували вдвох. Щось підказував Зима, десь п’ять копійок уставляв і я. Це була спільна робота, і якоїсь миті я навіть відчув, що ми команда. Троє школярів і колишній спортсмен, який тепер курить частіше, аніж сміється. Щось у цьому всьому було.

Ми мали вийти о дев’ятій ранку. Приходити під будинок раніше було ризиковано. По-перше, чоловік Горгони до пів на восьму точно був удома й лише потім виїжджав на роботу. По-друге, у такий час дідова сестра навряд чи хотіла б із кимось говорити. Тим паче — з кимось важливим, хоча й у минулому. А ще нам потрібні були сили. А отже, необхідно було виспатися.

На місці дід мав заговорити Марію Дмитрівну та поступово відвести її від воріт будинку. За цей час ми мали прошмигнути на подвір’я й розпочати пошуки Рекса. Ми довго сперечалися, чи варто нам розподілитися по одному, щоб упоратися швидше. Зрештою вирішили, що втрьох забути дідову схему було менш імовірно, аніж поодинці.

На те, щоб знайти собаку, у нас було максимум двадцять хвилин. Це межа, після якої нам треба було шукати сліди відступу. І максимальний час, який дав би змогу Семену Дмитровичу не викликати жодних підозр і водночас не бути запрошеним на чашку чаю. Перетинати поріг будинку він так само не планував.

Щоб вийти з будинку, нам потрібно було подати сигнал дідові Семену. Для цього ми мали залишити йому телефон Зими, який на беззвучному почне вібрувати в кишені. Так ми мали просигналізувати, що готові повертатися. Коли прохід на свободу ставав вільним, нам залишалося просто непомітно вийти й повернути ліворуч, на іншу вулицю. А в разі критичної ситуації ми знали принаймні дві схованки на подвір’ї та ще дві — у самому будинку.

До цього плану можна було додати ще з десяток «а якщо» і «якби». Але на кожне нове доповнення в нас виникали нові сценарії, а з ними — додаткові запитання, які треба було розв’язувати. Дід сказав, що в таких штуках треба вчасно зупинитися і просто повірити в себе.

— У разі чого, просто тікайте. Біжіть. Біг рятує завжди, у кожному сенсі, — жартував Семен Дмитрович.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 11

Спецоперація

Ранок почався нервово. Ми прокинулися на пів години пізніше, аніж планували, і зрозуміли, що ніхто з нас чотирьох не подумав про сніданок. Це звучить смішно, але йти голодними на таку спецоперацію — це самогубство. Алінка та дід вирішили дочекатися обіду, тому ми із Зимою не придумали нічого кращого, аніж наїстися абрикосів. Їх у діда було вдосталь, щоб пригостити ними чи не все село.

На вулиці було похмуро й сиро. Вночі йшов дощ, що було не на нашу користь. Будь-яка волога на землі вбирала відбитки нашого взуття й перетворювалася на чіткі та зрозумілі сліди дитячих ніг. До того ж прохолодний ранок — це більше речей на кожному з нас, а отже, стаємо трохи менш маневреними й більш помітними.

Від наплічників ми вирішили відмовитися, адже в і без того складній місії це зайвий баласт. Усе необхідне — а це повідок, який дав Семен Дмитрович, трохи собачого корму, що прихопила з міста Алінка, та телефони — ми розпихали по кишенях. Кожен ніс щось одне, але необхідне і вкрай важливе.

— Слухай, а це все схоже на якийсь серіал чи книжку. Тобі не здається? — заговорив зі мною Зима дорогою до будинку Горгони. — Я почуваюся спецагентом, якому доручили врятувати світ.

— Хах. Щось таке є. Команда в нас і справді як із якоїсь вигаданої історії. Тобі страшно?

— Зовсім ні. — Зима на кілька секунд замовкнув, а потім подивився на мене і сказав: — Так страшно мені не було ще ніколи.

— Та сама штука і в мене.

Ми йшли повільно, уважно вдивляючись, чи немає на нашому маршруті зайвих людей, які могли б стати непотрібними свідками. Насправді ми не планувати чинити чогось злочинного чи незаконного. Хіба є щось неправильне в тому, щоб забирати те, що належить тобі? Мені здається, нема. Навіть совість, яка на ту мить ще не зовсім прокинулася, цілковито зі мною погоджувалася. Зазвичай із нею буває складно домовитися.

Ми майже підійшли до повороту, за яким уже було видно будинок Горгони. Двоповерховий, він тепер здавався нам недоступною фортецею з глибокими мурами, вежами та охоронцями. Хоча за ніч у ньому нічого не змінилося.

— Так, зупиняємося. — Дід повернувся до нас і приклав вказівний палець до губ. — Далі — анічичирк! Якщо бодай якась гілочка хрусне під ногами чи хтось вирішить чхнути — пишіть пропало. Не забувайте нічого з того, про що ми домовились. Знайдете собаку — телефонуєте. Не знайдете, а час вичерпається — також телефонуєте. Усі мене почули?

Ми мовчки кивнули, щоб не видавати зайвих звуків. Дід ще раз подивився на нас, підморгнув, закурив сигарету та зник за поворотом.

Почалося.

Нам залишалося чекати. Дід мав відвести Горгону від воріт і дати нам зелене світло, гучно закашлявши. Це навряд чи здивувало б Марію Дмитрівну, якби вона знала, що дід кашляє постійно. За кілька секунд ми почули, як Степан Дмитрович натиснув на дзвінок. Тиша. Минуло ще декілька секунд. З-за повороту не чутно було нічого, крім моторошної тиші.

Дід натиснув на дзвінок ще раз. І знову. І знову. Ніхто не відповідав. Двері будинку не відчинялися, а з-поза них ніхто не запитував, хто стоїть за ворітьми. Алінка починала помітно нервувати. Зима повитягував сховані в кишенях абрикоси і мовчки їх жував. Мені б його спокій! Дід укотре натиснув на дзвоник і ледь чутно щось пробурмотів.

— Та хто там такий від самого рання? — довгоочікуваний голос Горгони пролунав на все перехрестя. — Хто там, питаю? Кому нíчого робити?

— Свої, Марійка, свої, — значно тихше відповів їй дід.

Горгона спустилася й відчинила ворота.

— Сьома?.. — я не бачив виразу її обличчя, але навіть за інтонацією було зрозуміло, що дідова сестра здивувалася. Хоча ні, не так. Вона була шокована. Дід, напевно, теж.

— Привіт, сестричко. Не дуже ти гостинно людей зустрічаєш.

— Що сталося? Ти ж не прийшов би просто так? Кажи, у мене вже серце в п’ятах.

— О, то нарешті воно в тебе знайшлося.

На цих словах діда Семена ми перезирнулися. Що. Він. Робить. По очах Зими та Аліни я зрозумів, що ніхто не розуміє, навіщо дід її провокує. Ставало дедалі страшніше. Мовчання. Ще пауза. Пауза. Можна було тільки здогадуватися, який вираз тієї миті був на обличчі Горгони.

— Я скучив, Марійко, — порушив тишу голос Семена Дмитровича. — Маєш пару хвилин поговорити?

— Ти?.. Скучив?.. — Горгона точно була здивована такій заяві. Ми були здивовані не менше за неї. — Може… Чаю тоді?

— Е-ні, сестричко. До чаю я ще не готовий. Пішли он на ту лавку.

Ми не бачили, куди саме вказав дід Семен, але пам’ятали, що лавка в тому провулку була лише одна. Поряд із сусіднім до Горгонового будинком. Це означало, що в нас є буквально кілька секунд, щоб прошмигнути на подвір’я. Чекаємо. Ще чекаємо. Голоси почали віддалятися. Кашель. Гучний і трохи навіть награний кашель. Зелене світло. Старт.

Першим пішов Зима. Він без зволікань зник за поворотом. Далі скрадаючись побігла Аліна. Я рухався одразу за нею, доволі швидко, але встиг відчути на собі чужий погляд. Обернувся. Крізь вікно сусіднього будинку виглядав Жора. Довелося жестом показати йому, щоб він не привертав уваги й зник із підвіконня. Жора, здалося, зрозумів.

Перша частина успішна. Ми опинилися у дворі.

* * *

Востаннє ми були тут менше доби тому, але цього разу двір Горгони здавався ще більшим та ще більш просторим. Аж занадто великим. Ми перезирнулися. Безстрашних серед нас не було.

— Туди, праворуч, — ледь чутно прошепотіла Алінка та вказала напрямок пальцем.

За схемою праворуч від входу на подвір’я мав бути невеликий садок, а за ним — технічні будівлі, прибудови, які використовують для зберігання всілякого мотлоху та інструментів. Поки що все збігалося. Ми заглядали всюди, обдивлялися кожний куточок, але Рекса ніде не було. Довелося рухатися далі.

Наступним дід радив оглянути гараж. Зима дуже довго обурювався цій ідеї, бо ж яка нормальна людина триматиме собаку там, де всі ставлять машини. Але більшістю голосів друга точка маршруту була визначена.

З дверима гаража довелося попітніти. Металевий засув хоч і був без замка, але геть не хотів піддаватися нашим старанням. Ми впиралися в нього щосили, поверталися, тягнули його на себе, тримаючись то одне за одного, то всі за ручку засуву. За хвилину чи дві ми таки його відтягнули.

У гаражі не було нічого фантастичного чи неочікуваного. Три велосипеди, незрозумілі, але доволі симпатичні інструменти з яскравими написами, баночки з усілякими шайбами та шурупами, запасний набір колес. Зима експертно заявив, що це набір зимової гуми. Нехай буде так.

Він махнув рукою, щоб ми виходили звідти та продовжували пошуки. Усі й погодилися, але за мить за моєю спиною пролунав гуркіт.

— Ді-і-ідько!

Алінка випадково зачепила полицю, на якій стояла банка із цвяхами. Вони впала й розсипалися по всій підлозі гаража. Ми затамували подих. До найближчої схованки залишалося щонайменше тридцять чи сорок метрів. Ми не встигали. Нас практично застукали на гарячому.

Ми навіть не рухалися. Тобто боялися навіть поворухнутися. Здавалося, що кожен наступний рух лише погіршить ситуацію. П’ять секунд. Двадцять. Сорок. Хвилина. За цей час Горгона мала б не просто повернутися, а зрозуміти, звідки долинув гуркіт, і спіймати нас. Але жодних кроків чутно не було. Пронесло.

— Може, в будинок? — запропонував Зима.

— Зарано. Ми не оглянули всієї території, — відповіла Аліна. — Треба діяти чітко за планом.

— Але ми не встигнемо, подивися: вже змарнували майже третину часу.

Я подивився на годинник. Час справді спливав швидше, ніж будь-коли. Від хвилювання руки ставали вологими. Жодного натяку на Рекса. А ми? На чужому подвір’ї чужого будинку. У чужому селі.

— Ні, — вирішив я втрутитися в розмову. — Робимо, як домовлялися, інакше звідси так просто не виберемося.

— Двоє проти одного, рушаємо далі. — Алінка жестом вказала подальший маршрут руху.

За гаражем була літня кухня, простора альтанка та вхід до підвалу. У такий послідовності ми й мали все перевірити. Однак щойно Зима торкнувся вхідної ручки, як із вулиці пролунав кашель діда Семена. Ще голосніший. Ще більш награний. Щось пішло не так. Треба було терміново шукати схованку.

У разі надзвичайної ситуації ми мали б сховатися в літній кухні. Вона лише номінально так називалася. Насправді це був невеликий будинок на території Горгони, яким ніхто не користувався. Навіщо його зробили — дід пояснити не зміг.

Зима смикнув ручку літньої кухні. Двері не піддавалися. Смикнув знову. Ще раз. Зачинено.

— Хтось іде! — прошепотіла Аліна.

Ми запанікували. Наступна схованка занадто далеко. Альтанка напівпрозора й одразу викаже нашу присутність. Підвал.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 12

У пастці

На щастя, двері підвалу були відчинені. Ми забігли всередину і сходами спустилися аж донизу. Банки із закрутками, величезний залізний ящик із картоплею, якийсь мотлох, мішки, наповнені невідомо чим. За потреби той підвал можна було б перетворити на бомбосховище, яке б умістило половину села.

Ми сховалися за стелажами з консервацією. Алінка взяла нас за руки й заплющила очі. Напевно, від страху та переживань. На подвір’ї чутно було чиїсь кроки та буркотіння.

— Це вона, Горгона, вона почула нас у гаражі, — ледь чутно сказала Аліна.

— Схоже, дід зміг її трохи затримати, — прошепотів Зима.

— Тихо, йде!

Кроки ставали більш чіткими. Горгона наближалася. У грудях з’явилося неприємне відчуття тривоги. Воно чимраз розросталося по всьому тілу й напружувало кожен м’яз. Від страху починало нудити. Якщо дідова сестра зрозуміє, що ми там, рятувати й повертати додому доведеться вже не Рекса, а нас.

Горгона зупинилася біля підвалу. Здавалося, я навіть чув її дихання.

— Наче ж закривала? Стара роззява, — почулося згори.

Пауза. Шурхіт біля дверей. Скрип. Двері почали зачинятися. Промінь світла, який бодай якось освітлював підвал зсередини, зник за лічені секунди. Цілковита темрява. Знову якийсь гуркіт. Нас зачинили в підвалі.

Перші декілька хвилин ми продовжували стояти за стелажами і тримати одне одного за руки. Суцільна темрява. Моторошна тиша. Ми опинилися в пастці, з якої вже ніяк не вибратися непоміченими.

— Гаплик, приїхали, — порушив мовчання Зима. — Так тут і помремо втрьох.

— Андрію, не нагнітай, будь ласка, — різко відповіла Аліна. — Дід знає, що ми десь на подвір’ї, і він не покине нас.

— Ага, телепортується і визволить нас, не перетинаючи поріг подвір’я.

— Він мудрий, він має щось придумати.

— І що ти пропонуєш робити? Сидіти тут декілька днів, допоки старий не вигадає, як нас звільнити?

— Можна принаймні зателефонувати йому.

— Тільки є одна проблема, — відповів я. — Подивись на телефон.

Зв’язку не було. У цьому селі взагалі не доводилося розраховувати на швидкий інтернет чи стабільне покриття. Але тут, у підвалі, мережі не було взагалі. Жодної палички.

— Тоді тут є два варіанти, — трохи заспокоївшись, заговорив Андрій. — Або битися кулаками у двері, допоки Горгона не відчинить, а потім утікати. Або сподіватися на старого й сидіти тут у холоді невідомо скільки часу.

Що скажеш іще? Я це розумів. І це розуміла Аліна. Ми всього лише троє школярів, які з власної недолугості опинилися зачиненими в чужому підвалі, без світла, їжі й теплих речей. Скільки доведеться просидіти тут, ніхто не знав. Але й вибивати двері, щоб привернути увагу Горгони, ніхто не хотів. Навряд чи вона б люб’язно відчинила підвал та провела нас до воріт.

Та й що б зробив будь-хто, почувши зі свого підвалу гуркіт і волання? Я, наприклад, викликав би поліцію. Або покликав би сусідів. Просто взяти й відчинити комусь, хто невідомо як потрапив до твого будинку й сховався там, якось занадто дивно. Навіть для цієї жінки. Залишалося чекати.

Ми сіли одне побіля одного і примовкли. Що кажуть у подібних ситуаціях, я особисто не знаю. Алінка щохвилини дивилася на телефон і сподівалася зловити мережу. Інколи вставала, підходила до дверей, але все було даремним. Зв’язку не було. Я також час від часу перевіряв мережу на своєму смартфоні. Усе було те саме. Зрештою ми вирішили перетворити мій телефон на ліхтарик, а Алінкин (оскільки там було більше заряду) тримати на випадок появи зв’язку.

— Ну ж бо хоч роззирнемося, що тут є. Може, знайдемо що поїсти, окрім компотів, — запропонував Зима.

Я погодився. Алінка пішла до дверей. Вона все ще не полишала надії вийти на зв’язок із дідом. Підвал був величезний. Не знаю, навіщо робити погріб аж такого розміру, але ми з Андрієм принаймні знайшли собі якесь заняття. Ми обдивлялися кожну поличку, кожну шухляду. На стінах висіли старі пожовклі плакати з календарями за позаминулий рік. Через це складалося враження, що люди тут бувають нечасто. Хотілося вірити, що я помилявся.

— Диви, книжка з рецептами перших страв, — озвався Зима. — Можна провести час із користю і вийти звідси кулінарами.

— Та прибери її. Тільки ще більше зголодніємо.

Час минав дуже повільно. Якби не світло від ліхтарика, можна було подумати, що підвал нескінченний. Декілька поворотів, купа опорних стін, ще більше банок з усякими штуками.

— О, Назаре, іди сюди, тут ще більше всілякої макулатури.

Я вже хотів був підійти, як моя ліва рука наткнулася на щось вологе. Щось рухалося по долоні, залишаючи після себе теплу й ліпку рідину. Я закричав.

— Зимо, швидше, світи, тут щось є.

Андрій перевів світло на мене, і ми застигли.

— Що там у вас таке? — почувся голос Аліни.

— Ти не повіриш, але тут Рекс.

* * *

Горгона тримала Рекса в підвалі. Там на підлозі лежала стара чоловіча куртка, поряд — тарілка з водою та ще одна, у якій, схоже на те, мала бути їжа. Рекс був переляканий, стомлений, але водночас щасливий. Перші декілька хвилин Аліна не відходила від нього, обіймала, гладила по голові. Рекс шаленів від радощів. Він скучив за нею і ще більше — за ласкою.

— Хоч щось хороше за весь день! — сказав я.

— Це найкраще, що могло бути за цей день, — відповіла Алінка.

Тепер нас було четверо. Зима почав жартувати, що, якщо ще трохи поблукати цим підвалом, можна знайти другий вихід, футбольний стадіон чи бодай автобусну зупинку, звідки майнути додому. Ми сміялися. Нам було добре і щасливо попри все. Іноді стається щось таке, що змушує забути про все погане. Хоча б на хвилину. Бодай на одну мить.

Я дивився на Алінку з Рексом і всміхався. Це було варте того, щоб утікати з дому, їхати бозна куди, перелазити через чужі паркани, нишпорити закинутим будівництвом, ночувати в незнайомих і снідати самими абрикосами. Останнє, щоправда, я би з радістю викреслив із цього списку.

Ми вимкнули ліхтарі та почали просто чекати. Чого і кого — ніхто не розумів. Ми були на куражі, нам здавалося, що далі все відбуватиметься, як у казці: двері підвалу відчиняться, нас проведуть до таксі, у якому вже будуть спаковані наплічники, і ми сядемо та й поїдемо додому. У це хотілося вірити, але щохвилини це відчуття солодкої вигадки поступово згасало. Темний і вологий підвал залишався таким самим. Двері все ще було зачинено, а ззовні ніхто не намагався нас рятувати.

У моїй кишені завібрував телефон. Я механічно дістав його й перевірив, що сталося: реклама якоїсь доставки піци. Вона завжди приходила недоречно. Я заблокував екран і хотів був покласти його назад до кишені, але зупинився. Повідомлення. Прийшло. На мій телефон.

— Зв’язок, у мене зловило зв’язок! — Я буквально стрибав на радощах і не міг припинити усміхатися.

— Набирай мій номер, Назаре, не тупи!

Я зателефонував Зимі. Гудки йшли, але на іншому кінці ніхто не поспішав відповідати. Я вже збирався скинути, як почув знайомий голос:

— Алло, Алло!

— Діду, це ми, ми! Ми тут, ми не вийшли!

— Це не дід, це Жора.

— Тобто як Жора?

— Він покликав мене й дав телефон, коли Горгона бігала у двір. Сказав тримати біля себе, бо щось пішло не так.

— А сам дід де?

— Вони ще говорять, я стежу крізь вікно, а ви…

— Ми в підвалі, Жоро, у підвалі Горгони. Вона зачинила нас.

— Я пере… ду…

— Алло? Алло!

Дзвінок обірвався, зв’язок знову зник.

— Що там відбувається, звідки взявся Жора? — запитала Аліна.

— Дід знає, що пішло щось не так. Телефон — у Жори. Дід передав його, поки Горгона була у дворі.

— Він почув про підвал? Він перекаже діду?

Почув… Начебто. Зв’язок перервався, я не зрозумів його останніх слів.

— Трясця!

Ейфорія, яка переповнювала нас десять хвилин тому, вляглася. Тепер ми відчували неймовірне напруження. Ми не розуміли, чи розчув нас Жора. Не знали, навіщо дід віддав йому телефон. І не уявляли, що буде далі. Допоки дід там, із Горгоною, він нізащо не здогадається, що ми в пастці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 13

Утеча від Горгони

Ми просиділи на бетонній підлозі підвалу не менше години. Зима подіставав із кишень останні абрикоси й поділив між нами. Рексу пощастило більше: ми прихопили із собою трохи корму.

Мій телефон знову завібрував. Повідомлення з номера Зими.

«Збирайтеся і стійте біля дверей. Ми починаємо за п’ять хвилин».

— Починаємо що? Не можу зрозуміти, — сказала Аліна, прочитавши есемеску.

— Може, у них теж якийсь суперплан, — висловив я своє припущення.

— Ага, — приєднався до розмови Зима. — І Горгона така зараз прийде, відчинить ненароком двері і піде собі далі, світ за очі.

— Не найгірший насправді варіант.

Ми причепили повідок до ошийника Рекса. Зима збирав до кишень кісточки від абрикосів. Я оглядав місце, де ми сиділи. Наскільки це можливо було з телефонним ліхтариком. Важливо нічого після себе не залишити, щоб потім ніщо не вказало на нас.

Після повідомлення минуло вже сім хвилин. Нічого не відбувалося. Андрій стояв, притулившись вухом до дверей, ми причаїлися позаду. Ніхто з нас не розумів, на що ми насправді чекаємо та що має початися з хвилини на хвилину.

Минуло ще декілька хвилин. Нічого.

Схоже на те, що їхній план накрився. Принаймні тоді мені здавалося саме так. Я гадки не мав, у який спосіб Жора чи дід планували витягнути нас звідти. Жодних повідомлень чи дзвінків більше не було. Телефон знову припинив ловити зв’язок.

— Зимо, що там, чутно щось?

— Ага, чую, як десь у сусідів гавкає собака. А ще вітер здійнявся. І паленим пахне, наче хтось шашлики смажить. Вони забили на нас.

— Або ж їхній план накрився мідним тазом, і тепер вони складають новий, — відповіла Алінка.

Час починав спливати із шаленою швидкістю. За чотири чи п’ять годин батьки Аліни мали повернутися додому. А ми досі сиділи в підвалі. Сподівання повернутися додому вчасно розвіювалися з кожною втраченою хвилиною. Рекс розлігся на сходах і час від час жалібно скиглив. Так, наче поділяв наші хвилювання.

— Там щось розбилося! — вигукнув Зима. — Щось на вулиці.

— Думаєш, це пов’язано з нами?

— Чекай, хтось кричить.

З вулиці долинув крик. Це був голос Горгони. Зрозуміло було лише одне: вона розлютилася. Страшенно розлютилася. Може, хтось розповів їй, що ми заховалися в підвалі? Або ж вона змикитила, що дід прийшов до неї не з доброго дива.

Зима різко відсунувся від дверей. Там хтось був. Хтось стояв за дверима. Хтось дорослий щось бурмотів про себе та кректав.

— Мені страшно, — ледь чутно сказала Алінка.

Рекс підвівся на лапи й почав гарчати. Зима вхопився за найближчу банку з варенням і стояв напоготові. Так, ніби будь-якої миті готовий був у когось її пожбурити. Хоча я, як, напевно, і сам Зима, розумів, що він цього нізащо не вчинить.

Двері почали прочинятися. Яскраве обіднє світло засліпило нам очі. Після кількох годин у суцільній темряві було складно роздивитися, хто там стоїть.

— Дітвора, мерщій на вихід. Бігом, бігом!

Дід Семен. Він стояв навпроти нас. На задньому подвір’ї Горгони. Мені просто не вірилося.

— Та не баріться, часу обмаль. Швидше, ходімо.

Розпитувати було ніколи. Ми вибігли з підвалу й пішли слідом за дідом. Рекс біг слідом за нами. Кожен крок наближав нас до свободи. І до маршрутки додому. Ми добігли до воріт і зупинилися. Було чутно, що Горгона зовсім поряд. Вона була дуже зла. Дід ледь помітно визирнув крізь прочинені ворота й повернувся до нас.

— Тільки-но я закашляю — біжіть, — пошепки сказав старий. — За поворотом — зелена машина. Сідайте в неї.

— А як же…

Я не встиг договорити, як дід зник за воротами.

— І чого б я кричав на всю вулицю?

— А ти подивися на мій будинок! — обурено відповіла Горгона.

Ми обернулися і звели очі догори. Панорамне вікно на другому поверсі було розбите. Він нього лишилися дерев’яна рама та шматок скла, що зловісно звисав угорі.

— То чого ти на малого кричиш? Іди, он, з батьками поговори.

— А ось і піду!

За кілька секунд крики Марії Дмитрівни змінилися на грюкання в сусідські ворота. Дід голосно закашляв. Виходимо.

Ми навшпиньках пробігли за поворот. Не озираючись і не вдивляючись у те, що відбувалося за нашими спинами. Ще мить — і моє серце просто вилетіло б з грудей від хвилювання. Грюкання та дідів кашель залишилися позаду.

У зеленій автівці завівся двигун. Хтось ізсередини відчинив задні дверцята. Ми зстрибнули в машину й поїхали. Чоловік за кермом усміхався й хитав головою, як хитають дорослі, коли чують якісь неймовірні історії.

* * *

— Ну все, мандрівники, щасливої вам дороги додому. Діду перекажіть, що він із роками не змінюється. Такий саме шибайголова.

Водій висадив нас біля будинку Семена Дмитровича та й поїхав далі.

— Нам краще зайти всередину, поки ніхто нас не побачив, — запропонувала Аліна.

— Ходімо.

У домі знову пахло цигарками. Джессі ліниво підвела голову зі своєї лежанки та насторожено подивилася на Рекса, потім на нас і заплющила очі. Я ще ніколи не почувався таким вільним і щасливим.

— Ви ж зрозуміли, що сталося? — запитала Алінка.

— Ага, дід нас урятував.

— Це зрозуміло. Він зайшов на двір. Перетнув поріг, хоча десять років цього не робив. Заради нас.

— Ну, він і з Горгоною говорив, а до Великодня — як до Києва рачки, — завважив Зима.

— Розмова — це одне. А обіцянка, яку він тримав десять років, — геть інше.

— Як гадаєте, — запитав я, — Горгона здогадається, куди подівся Рекс?

— Може, і здогадається. Та коли вона помітить, що він зник, ми вже будемо вдома.

— Так воно й буде! — запевнив я.

Усе, що тільки-но відбулося, здавалося вигадкою, історією з підліткової книжки, фільмом. Мені не вірилося, що за одну добу ми стільки всього пережили і тепер залишилося тільки повернутися додому. Якби я міг, то, напевно, заплакав би від щастя.

— О, ви ще тут, дітвора?

Дід Семен повернувся хвилин за п’ятнадцять після нашого приїзду.

— Могли б і чайник поставити.

— Діду!

Ми зіскочили з дивана й побігли обіймати його. Не знаю, чи був Семен Дмитрович цьому радий, але особливо він не пручався.

— Ну годі, годі, дітвора! До чого тут ці ніжності?

* * *

Минуло ще хвилин десять, а ми досі нічого не знали про власний порятунок і могли хіба що здогадуватись, як дід опинився на подвір’ї сестри та хто розбив скло в будинку Горгони. Зима вигадав конспірологічну теорію, у яку з нас ніхто не повірив. Дід на прохання розповісти щоразу просив почекати ще декілька хвилин.

Він приготував на всіх чай і поставив ще одну чашку — п’яту. Спочатку ми напружилися, бо ніхто не здогадувався, ким буде ще один гість. Але буквально за п’ять хвилин видихнули з полегшенням: до будинку зайшов Жора. Він усміхався на всі свої зуби. Не знаю, чи тридцять два, але це байдуже.

У Жори був вигляд переможця. Він щасливо усміхався. Я не міг збагнути, у чім тут річ. Чому рятували нас, а світиться від радості малий. Він здавався найщасливішою людиною у світі.

— Ти чого такий веселий? — не витерпів Зима.

— А я вперше в житті скоїв щось погане і за це не дістав на горіхи від батьків.

— То, може, ви розкажете, що там коїлося?

— Може, й розкажемо, — відповів дід і, усміхаючись, підморгнув.

І ми нарешті дізналися, що наш план порятунку дід Семен готував разом із Жорою. Після розмови з Горгоною дід зустрівся з малим і дізнався, що нас зачинили в підвалі. Перший план був зовсім інший: Семен Дмитрович мав знову повернутися до будинку Марії Дмитрівни, удруге відволікти її, а Жора в цей час — звільнити нас із пастки.

Але виникла проблема: він не знав, де розташований підвал, як його непомітно відчинити і що взагалі робити, якщо раптом щось піде не так. Тому дід вирішив уперше в житті поступитися власним принципам і все ж таки переступив поріг цього будинку. Тобто подвір’я.

Але ж для цього хтось мав виконати функцію діда: відволікти Горгону та змусити її вийти на вулицю. І до того ж залишити ворота відчиненими.

— Тут дід мені й каже: а зможеш залупити м’ячем у вікно?

— Ну, ти там не вигадуй! — перебив малого дід. — Так, суто теоретично запитав.

— Ага, теоретично. Узагалі-то моя ідея була краща. Я пропонував закидати подвір’я гноєм і дочекатися, поки ваша сестра не вийде з будинку через сморід. Але дід чомусь сказав, що це погана ідея.

Ми засміялися.

— І що ж було далі?

— Ну як — що? — відповів дід. — Цей капосник збігав за м’ячем і поцілив у вікно. Я ледь устигнув сховатися за поворотом. Ані тобі обговорити все, ані домовитися!

— Та годі вам, діду, — урвав його Жора. — Вам би такий шанс випав, ви б точно не сумнівалися й не чекали з моря погоди.

Ми вже не сміялися, а реготали.

— Забіг я за поворот, — вів далі Семен Дмитрович, — а там уже й Марійка вийшла. І як накинулася на цього малого! Ви б чули! Навіть не уявляв, що хтось може так із дітьми говорити.

— Ага, я думав, вона мене просто там і приб’є. На щастя, дід повернувся і повів нас до мамки.

— А ви в цей час уже бігли до Гришиної машини.

— Гришиної?

* * *

Нас підвіз дядько Гриша, тобто Григорій Ілліч. Той самий, один із трьох кращих друзів діда, якщо брати до уваги ще й біг. І той самий, хто допомагав старому будувати Горгонин палац.

— З Гришкою все просто було. Я як сказав, що треба насолити Марійці, то він за хвилину вже за кермом був. Ну, а далі ви все знаєте. Вийшла мати малого, подивилися на мою сестру, закотила очі й зачинила хвіртку просто перед її носом. Сестра розлючена пішла додому, а я — до вас.

— А я, — знову перебив Жора, — побіг розповісти пацанам, що поцілив із першого разу. А потім — також до вас. Дід обіцяв мені абрикосів відсипати на тиждень уперед.

— Господи, мене вже нудить від абрикосів, — сказав Зима.

Ми вкотре сміялися. Нам було так легко й комфортно, наче вся ця історія була просто поганим сном. Рекс лежав під столом та час від час безтурботно скиглив, не розуміючи, що коїться. Дід жартував, згадуючи свою молодість. Може, мені й здалося, але він також був щасливий. Можливо, через те, що вперше поговорив із сестрою. А можливо, ще й тому, що Жора таки вцілив у вікно її будинку.

— Ну що, дітвора, за тридцять хвилин — ваш автобус. Чи залишаєтеся ще на одну ніч?

— Краще, — відповіла Алінка, — ми якось приїдемо до вас у гості.

— Тільки крізь задній двір уже не лізьте! — засміявся дід.

Ми допили чай, зібрали речі і вийшли надвір. Обіднє сонце ще не поспішало поступатися прохолоді й щосили випромінювало тепло. У повітрі пахло літом. Пахло свободою.

За кермом нашого автобуса сидів той самий водій, із яким ми мало не повернулися додому без Рекса. Ми зайшли до салону, щоб кинути речі й зайняти місця. Він недовірливо подивився на нас.

— За поворотом зупиняти не буду.

— А нам і не треба, — засміявся Зима.

Ми вийшли попрощатися з дідом. Якоїсь миті мені здалося, що під його очима збираються сльози. Щось було в ньому таке… Не знаю, як правильно пояснити. Він був своїм. Наче це дідусь Зими. Чи Алінки. Наче я знав його все життя.

— Дякуємо вам, Семене Дмитровичу!

— Це я вам дякую. Буде що згадати за це літо.

— Це точно!

— Тільки, дітвора, я вас прошу, нікому ані слова. І ще ось.

Дідусь простягнув нам сумку, догори заповнену абрикосами.

— Цьогоріч уродило на славу, пригостіть батьків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Розділ 14

Утеча від Горгони

Довгоочікувана дорога додому була легкою. Попри купу людей. Попри жахливу музику з колонок водія. Попри ями та вибоїни, які перетворювали маршрутку на якісь американські гірки. Ми ладні були витерпіти все, аби тільки нарешті дістатися дому й видихнути з полегшенням.

Рекс спав у ногах під сидіннями Зими та Алінки. Алінка дрімала на плечі в Андрія. Здається, він був щасливіший за будь-кого в цьому світі. Я б теж радів, якби втягнув багатьох людей у халепу й вийшов з неї переможцем, а не переможеним. Узагалі складно не радіти, коли щось закінчується добре.

Та щось усередині підказувало мені, що це не остання історія, якій доведеться завдячувати Зимі. Було в ньому щось таке. Нероздумливе, бешкетне, ризикове й неочікуване. Тому, напевно, всі його так любили. Ну, як усі. Принаймні ми з Алінкою.

Мені не спалося. Всю дорогу я дивився у вікно та щоразу по колу прокручував цю подорож. Ми зробили щось неймовірне. Щось, що не потребує додаткових вигадок, якоїсь фантазії, чи, як казала наша вчителька з літератури, художнього забарвлення. Це й без того була історія, у яку складно повірити.

За дві години ми дісталися рідного міста. Мені не вірилося, що ми нарешті вдома. Ось вона, вулиця Вокзальна, там, за поворотом, буде Ізмаїльська, а ще далі — Лесі Українки. Дивне відчуття — знати місто, наче свої п’ять пальців. Пам’ятати, як куди дістатися, де краще звернути, на чому під’їхати. Я ніколи раніше не цінував цього, не вважав це чимось особливим. Але там, у Молозі, мені цього таки бракувало.

Бракувало простого усвідомлення, що ти тут не чужий. А ще оте відчуття страху, що хтось може викрити тебе, дізнатися правду, намагатися повернути додому за крок до мети. Багато чого бракувало насправді.

Але водночас ми отримали щось більше. Ми знайшли підтримку й допомогу там, де взагалі не розраховували на неї. Змогли знайти нових друзів, а двоє з них — старші за наших батьків. Зрештою ми змогли зберегти нашу дружбу попри безліч косяків, проколів, помилок та сварок. Це, напевно, і було нашим найбільшим досягненням. І, звісно, Рекс. Сподіваюся, наступного разу він буде поруч, а не сидітиме в підвалі якоїсь Горгони.

— Ну що, ходімо! У нас обмаль часу, — урвала мої роздуми Алінка.

Ми забігли до Алінчиного будинку. До приїзду батьків залишалося не більше двадцяти хвилин. Устигли. Все інше було несуттєвим. Ми були вдома. Рекс був удома. Усе було на своїх місцях. Ми посідали на подвір’ї й мовчали. Усміхалися і мовчали. Хотілося щось сказати, підсумувати це все, вибачитися. І подякувати. Але доречних слів не могли зібрати. Іноді краще промовчати. Мовчання — така штука, котра інколи каже більше за будь-які слова.

— Ну, ви той, не зліться на мене, — раптом заговорив Зима. — Це реально була остання халепа, у яку я вас утягнув.

Ми засміялися. Усі втрьох, разом із Андрієм. Кожен розумів, що це означає. Попереду — нова історія, котру так само не можна буде нікому розповісти. Може, воно й на краще. Деякі історії люблять тишу.

— А прикиньте: потім хтось про нас книжку напише, — продовжив Зима. — Типу троє школярів кудись там вирушають, їдуть, шукають собаку і зрештою знаходять.

Біля воріт зупинилася автівка. Приїхали батьки Аліни. Її тато зайшов у двір із величезним ящиком.

— Ну що, — сказав він, усміхаючись, — хто хоче абрикосів?

А ми, головні герої абсолютно кіношної історії, стоїмо на подвір’ї й не віримо самі собі. Цю історію таки хочеться розповісти всьому світу — геть усім!

Але батькам — трохи згодом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.