Серія «Книжкові мандри»

Валерій Пузік

«Делфі» та чарівники

© Валерій Пузік, 2021

© Семякін О. В., ілюстрації, 2021

© Панченко О. І., обкладинка, 2021

© ПП «АССА», 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978-617-7877-27-0

Аннотація

Сучасна Одеса. На танкер «Делфі» здійснили напад три дракони. Вони дихають вогнем і туманом та ладні от-от знищити все на своєму шляху. Протистояти їм може восьмирічний Орест. Він щойно дізнався, що обраний чарівником. Тепер на хлопчика чекає безліч випробувань. Чи допоможуть Оресту книжка і медальйон, які дала йому чайка? Та чи вистачить юному чарівникові мужності кинути виклик Чорному дракону й врятувати місто від знищення і забуття?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Оресту та Ірині

Зазвичай так не роблять, але перед тим як читати цю книжку, вам потрібно дізнатися таємницю:

НА ДНІ ЧОРНОГО МОРЯ
ЖИВУТЬ ДРАКОНИ

Саме так.

Справжні В Е Л Е Т Е Н С Ь К І дракони.

Їх не так уже й багато та переважно в них навіть немає імен…

Колись ці дракони були добрими й не завдавали шкоди ні кораблям, ні маякам, ні людям.

Але
приблизно пів тисячоліття тому
сталося щось незрозуміле:
ціла зграя драконів
напала на корабель
і потягнула його на дно.

За деякий час напад повторився. А потім стався ще один, і ще один, і ще один…

А тоді народився останній — Чорний дракон, який почав нападати на маяки й руйнувати їх.

Люди, які бачили драконів, наступного дня про все забували.

Але в морських легендах і переказах усе ж таки залишилася згадка: дракони Чорного моря дихають забуттям.

Розповідають, що один із них під час нападу з такою силою дмухнув на місто Хаджибей, що люди забули власну історію.

1795 року місту несподівано дали нове ім’я — Одеса, і відтоді про Хаджибей майже нічого не згадували. Так само, як і про драконів.

Про них два століття нічого не було чутно, аж до листопада 2019 року.

Саме тоді під час шторму на танкер «Делфі» скоїли напад одразу три дракони.

Танкер зірвало з якоря в акваторії порту «Південний» і віднесло в бік Одеси.

На перший погляд може здатися, що це вигадка.

«Так‑так! Вигадка», — посмієтеся ви. Але не робіть поспішних висновків!

Можете загуглити: танкер, «Делфі», Одеса — і пошуковик видасть безліч новин про цю подію.

Мушу попередити: про драконів там жодного слова.

Ані слова там немає про Гарольда і пса Самурая, про Чоловіка‑без‑імені та Книгарню чарівників, жодного слова про Ларуса й Ореста, про Анджі та близнят. І знаєте чому?

— Тому що це вигадка! — скажете ви.

— Ні! — скажу я. — Відповідь проста: у листопаді Одесу накривають тумани.

Оце і є дихання драконів!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Раптом дмухнув сильний
і холодний вітер.

Доводилося заплющуватися, аби піщинки не потрапили в очі. Орест прикрив голову руками, а Ірина підсунулася ближче та обійняла сина. Вона помітила, як у далині моря з’явилося щось сіре й воно насувалося до берега.

— Ми маємо йти.

— Але чому?

— Вітер занадто сильний, і він, швидше за все, не припиниться.

— Але чому?

— Тому що він холодний.

— Але чому?

Орест дуже любив це питання і, коли випадала нагода, повторював його десятки разів:

— Але чому?

— Нам потрібно знайти тата.

— А якщо ми підемо, а він прийде?

Вітер і далі завивав.

Хвилі робилися все грізнішіми й грізнішіми.

Піна вибивалася на пісок, і море щораз далі відсувало її на узбережжя.

— Туман! — промовила мама.

Він поглинав усе: кораблі зникли за його пеленою, а десь удалині тривожно завив маяк. Орест знав, що маяк гуде лише в разі небезпеки: під час шторму, негоди або туману й ну ду‑у‑у‑у‑же поганої видимості на морі. Саме цей звук орієнтує моряків де земля, порт і куди пливти.

Туман умить проковтнув узбережжя. Такий густий, що за кілька метрів уже нічого не було видно. Вони ледь устигли все зібрати. Орест тримався за мамину руку та йшов слідом за нею.

Десь почувся гавкіт пса.

— Самураю! — насторожено гукнув чоловічий голос у тумані.

Орест озирнувся, але через туман нікого не побачив. На якусь мить він відпустив матусину руку і…

Знову дмухнув вітер.

І крик чайки.

Однієї.

Десь у тумані.

— Оресте! Де ти? — гукнула Ірина.

— Тут!

— Ходи хутчіш!

Хлопчик пішов на мамин голос, але над його головою щось затріпотіло. Він зупинився й звів погляд догори. Чайка.

— Ти чого? — запитав Орест.

— Я? — обізвалася вона. — Нам потрібна допомога. Я знала, що зустріну тебе. Знала. Ти маєш нам допомогти.

— Але як? Я…

— Ти повинен знайти ключ. Ти повинен нас врятувати.

— Оре‑е‑е‑есте! — почувся в тумані мамин голос. — Ходи швидше, скоро туман проковтне все. Чуєш?

Вітер стих.

— Який ключ? Я не розумію.

— Ти маєш нам допомогти. Вони вже тут. Вони тут! Тут!

Чайка була дуже стривожена.

— Візьми! — вона сіла на плече до хлопчика й простягнула лапку, обмотану червоною стрічкою, на якій тримався дерев’яний медальйон із відтиском ніби старої печатки.

— Що це?

— Часу обмаль! Візьми та сховай.

Орест миттю зняв із лапки чайки стрічку й заховав медальйон до кишені з мушлями.

ГАВ! ГАВ! ГАВ!

Крізь туман хлопчик розгледів велетенського пса, що мчав до нього.

Чайка махнула крильми й злетіла в повітря.

ГАВ! ГАВ! ГАВ!

Пес підбіг до Ореста та обнюхав його штани й руку.

— Самураю! — знову чоловічий голос. — САМУРАЮ!

— Гав! Гав! — відповів пес.

— Оре‑е‑е‑есте!

— Мамо, я тут!

— Самураю, нарешті я тебе знайшов.

Із туману з’явився старий чоловік. У довгому сірому плащі та капелюсі. Босоніж.

Він прямував до пса, який зупинився поруч із Орестом.

Борода ховала риси його обличчя. Але щось у цьому чоловікові було казковим і водночас дивним. Орест не міг зрозуміти що саме.

Чоловік наближався й, коли підійшов уже зовсім близько, усміхнувся:

— Так це ти знайшов мого пса?

— Ні, — відповів Орест, — він сам знайшовся.

Чоловік знову всміхнувся. Хлопчик помітив кілька золотих зубів.

Пес терся біля Ореста. Усе принюхувався до кишені з мушлями. Тикав туди своїм вологим носом.

— Не бійся! — сказав чоловік. — Пес не вкусить. Він хороший.

— Я не боюся! — хлопець усе ж таки трохи відступив. — Дітям не можна розмовляти з незнайомцями, — додав він.

— Я Гарольд, а це мій пес Самурай. Тепер ти знаєш, як мене звати. Назви і своє ім’я.

— Орест!

— Орест? — здивувався чоловік. — Яке дивне ім’я. В Одесі таких немає. Ти точно не місцевий. Звідки приїхав?

— Я тут живу!

— Гм‑м‑м‑м!

— Оре‑е‑е‑сте! — знову долинув із туману мамин голос.

— Це моя мама, — пояснив хлопчик.

Чоловік замислився. Він звів брови докупи й над носом утворилася глибока вертикальна зморшка.

— Десь я вже чув цей голос. Колись, давно‑давно. Але тоді він був… — говорив чоловік до свого пса, а потім глянув на Ореста й запитав: — Скільки тобі років, хлопчику?

— Сім, але скоро буде вісім.

— Дозволь поцікавитися: а ти бачив сьогодні чайок? — чоловік нахилився до Ореста.

— Ні!

— Точно? — незнайомець пильно дивився на малого: чи бува він не бреше.

— Гав‑гав! — Самурай замахав хвостом.

— Точно! — запевнив Орест, але серце в грудях несамовито калатало.

Щось у цьому чоловікові було лихе й воно ховалося за його усмішкою та привітністю.

— Ось де ти! — промовила мама, коли побачила сина.

Вона швидко підійшла до Ореста й узяла його на руки.

— Добрий день! — привітався чоловік, трохи нахилившись уперед, як у фільмах про дев’ятнадцяте століття, і торкнувся пальцями краю свого капелюха.

— Добридень! — холодно й байдуже відповіла Ірина. Вона одразу пригорнула сина до себе та лагідно промовила до нього: — Ходімо, нам іще потрібно знайти нашого тата.

Ірина покрокувала до сходів.

— До побачення! — промовив чоловік. Самурай крутився біля його ніг. — Хороший пес! — чоловік погладив його по голові. — Хороший! — опустившись біля Самурая на одне коліно, незнайомець прошепотів: — Здається ми їх знайшли, як гадаєш, Самураю?

Самурай іще дужче замахав хвостом, і навіть кивнув:

«І я так думаю. І я».

* * *

Ірина з Орестом підіймалися східцями вгору.

— А ти бачила сьогодні чайок? — запитав хлопчик.

— Ні! — відповіла мама.

— Куди зникли чайки?

— Вони не зникли.

— А чому ж тоді ми їх не бачили, як раніше?

— Не знаю! Можливо, вони відчували, що буде туман, і десь поховалися…

— Мамо, а це правда, що, коли ти була маленькою, то розмовляла з чайками і хотіла стати о р ‑ н і ‑ т о ‑ л о ‑ г ом ? — насилу вимовив Орест.

— Хто це тобі сказав?

— Тато.

Ірина всміхнулася:

— Ні, неправда. Тато все це вигадав.

— І ти не жила на острові?

— Ні!

— Дивно! — Орест дивився в туман. — Зі мною сьогодні говорила чайка…

— Серйозно? — здивувалася мама.

— Так!

— І що вона тобі сказала?

— Сказала, щоб я врятував їх.

— А ось і наш тато…

Він стояв посеред стежки з горнятками кави та чаю.

Знову дмухнув вітер.

Орест усе думав про чайку й медальйон.

Він міцно стиснув його рукою у своїй кишені.

Спробував кінчиками пальців намацати та зрозуміти, що ж там зображено, але намарно.

«Головне, — думав він, — донести додому».

Враз хлопчик відчув на собі чийсь пильний погляд.

Орест роззирнувся, але нічого, окрім туману, не помітив.

Маяк і далі гудів.

Було трохи лячно.

А якщо це той пес Самурай і чоловік на ім’я Гарольд стежать за ним і його батьками? Орест подивився на маму, потім на тата.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Новини були невтішні:

«Судно стояло в акваторії порту “Південний”, але через шторм його зірвало з якоря й почало відносити в море в бік Одеси. За попередніми даними, у суховантажа відмовив двигун».

Тато сидів на дивані й перемикав канали. У всіх новинах було одне й те саме:

«Рятувальники та приватний буксир “Австралія” намагаються евакуювати екіпаж судна».

На екрані плазмового телевізора з’явилися кадри з танкером «Делфі». А голоси дикторів за кадром розповідали далі:

«Танкер сів на мілину в зоні спостереження технічного поста “Ланжерон”. Судно зносить до берега. Зіткнення з хвилерізом може спричинити кораблетрощу й екологічну катастрофу».

І ще:

«За попередніми даними, судно сіло на мілину кормою».

І ще:

«Дрейф припинився».

І ще:

«Біля Одеси, в акваторії Чорного моря, перевернувся танкер “Делфі”».

Тато вимкнув телевізор. І ще довго сидів мовчки перед чорним екраном.

За вікном вирувала негода: туман змінився зливою й сильним поривчастим вітром. Справжній шторм. Та ще й який! Знову пообламує гілки дерев, а вулиці міста перетворить на річки. Так завжди. Увесь район заллє. Автомобілі та громадський електротранспорт не зможуть проїхати. У таку погоду краще не виходити на вулицю. «Добре, що ми вже вдома, — подумав тато, дивлячись у вікно. — Устигли!»

Лише вдома Орест зміг розгледіти візерунок і напис на дерев’яній поверхні овального медальйона.

— Так, це медальйон, інакше й бути не може.

Але напис був іноземною мовою, тому прочитати Орест не міг.

— Добре, це буде секрет! — сказав він киці Йосі, що сиділа поруч і пильно спостерігала за хлопчикoм. — Знатимеш тільки ти і я. І більше ніхто. Тому: тс‑с‑с‑с! — Йося наче зрозуміла, але нічого не відповіла. Ех, а могла б.

Орест ще раз глянув на вирізьбленого лева в овалі й сховав медальйон у скриньку до інших морських знахідок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня погода поліпшилася.

Орестові батьки збиралися їхати на Одеську кіностудію, а дорогою зазирнути до книгарні.

Мама провернула ключ і двигун автомобіля завівся.

Орест сидів позаду. Тато — попереду, поруч із водієм.

Мама глянула спочатку в бічне, а потім у дзеркало заднього виду.

— Нікого немає! — за звичкою підказав тато.

— Я бачу!

Машина повільно почала здавати назад.

Мама вивернула кермо й авто рушило з паркувального місця. Ще раз крутнула й виїхала на дорогу.

— Ти — гонщиця! — засміявся Орест.

— Поїдемо по вулиці Говорова, потім Сегедською, виїдемо до станції «Одеса‑Головна». Думаю, там заторів на дорозі не буде.

Тато кивнув так, ніби то він вирішив.

Усі знали, що мама не любить вулицю Канатну, адже там, якщо потрапиш у затор, поїздка затягнеться якнайменше на годину.

Аби не їхати в тиші, мама ввімкнула радіостанцію «Cafe Jazz». Музика заполонила салон.

Дорогою Орест бачив на тротуарах обламані гілки дерев, розкидане вітром сміття та якісь дошки. Бачив навіть обвалений шматок фасаду будинку й автомобіль, на який впало дерево.

Вони проїхали вулицею Преображенською, згодом повернули у провулок Некрасова й виїхали на Сабанєєв міст, аби не кружляти навколо пам’ятника, а припаркуватися ближче до книгарні. Вільне місце знайшлося якраз біля її перших трьох вікон.

— Приїхали! — повідомила мама. — Ти довго там?

— Хвилин із двадцять!

— Тоді ми з тобою.

Орест відстебнув ремінь свого автокрісла й відчинив дверцята.

Усі вийшли.

Ірина натиснула кнопку сигналізації на брелку.

ПІК‑ПІК!

Орест узяв маму за руку.

— А можна мені какао? — запитав він.

— А можна мені лате? — запитала мама.

— Можна, — відповів син.

— Чув? — це вже мама до тата. — Одне лате й одне какао.

Тато кивнув, прочинив двері й пропустив їх усередину.

— Добрий день! — привітався книгар.

— Добрий! Нам, будь ласка, какао й лате, — відразу замовив тато.

— Вам тут чи з собою?

— Тут!

Усі три столики в книгарні були вільні. Орест вибрав крайній, біля стелажів із книжками. Пішов одразу туди, скинув куртку й усівся на підвіконні. Мама теж зняла верхній одяг і поклала на стілець поруч із синовим. Тато заклопотано дістав із кишені свій кишеньковий записник, знайшов сторінку з переліком книжок і занурився в нього.

Книгар майстерно робив каву й какао.

Орест уважно спостерігав за всіма його рухами та за кавомашиною й, лишень на прилавок поставили чашки з напоями, радо запитав:

— Мамо, а можна мені печиво?

— Яке ти хочеш?

— Брауні з нутеллою!

— А в тебе ще той апетит!

На столику з’явилися спочатку горнятка, а потім і печиво.

Тато довго кружляв біля полиць із дитячою літературою, потім перейшов у відділ літератури для дорослих. Складав усі вибрані книжки на стіл.

Раптом Орест побачив рудого кота, що граційно з’явився з‑за дверей якогось службового приміщення й повільно та по‑хазяйськи пройшовся книгарнею.

Кіт, здається, теж звернув увагу на хлопчика й пильно глянув на малого, неначе оцінював. Спочатку провів поглядом знизу догори, а потім навпаки.

— Левчику, не чіпляйся до дітей!

«Еге, отже кота звуть Левом!»

— Але він не схожий на лева, — промовив уголос Орест.

— Але чому? — озвався продавець.

— Е ні! — погрозив хлопчик пальцем до нього. — Це моє питання.

Мама всміхнулася.

— Так, це його питання, — констатувала вона.

Левчик досі вивчав хлопчика, а згодом, піднявши хвоста догори, підійшов і почав крутитися під ногами малого.

— А можете мені підказати? — покликав книгаря батько.

— Так‑так, звісно!

— Мені потрібні ці дві, — тато показав пальцем у блокнот, — і ось ця книжки. Не можу знайти на полицях.

Через кілька секунд книжки вже були в татових руках.

— Дякую!

Жуючи своє печиво, Орест узявся вивчати корінці книжок на стелажах. Про тигрів, левів, стоніжок, єдинорогів, мишей. І котів. Аж раптом помітив телефон, що стояв на верхній полиці. Доволі високо, аби отак просто взяти й зняти слухавку. Наче й справжній, але дуже старий. Чи, може, бутафорний, наче на студії? Орест бачив подібні, коли батько брав його на знімальний майданчик одного пригодницького історичного фільму.

— А телефон працює? — поцікавився Орест.

— Ще жодного разу не дзвонив, — усміхнувся продавець.

— Шкода! Він такий старовинний! Кити, динозаври, гномики… А у вас є книжки про чайок? — знову запитав Орест.

— Про чайок, на жаль, немає.

— Шкода! — сумно повторив він.

Мама тим часом вибирала і собі щось почитати.

Палітурки були красиві й різнобарвні.

Тато передивлявся анотації й розподіляв обрані книжки на два стоси: ті, що він купуватиме, й ті, що не підходять. Орест аж занудьгував, спостерігаючи за рутинною батьковою роботою, та враз зацікавлено глянув на стелажі. Там щось блиснуло, ніби відбило проміння світла. На найвищій полиці в найвіддаленішому кутку зали стояла книжка дивного золотавого відтінку, а на її корінці, здалося хлопчику, були зображені чайка та маяк.

— А ото що? — Орест показав пальцем на книжку й глянув на книгаря.

— Там нічого немає! — знервовано заметушився той.

— Але я бачу!

Хлопчик чітко бачив книжку.

Кіт Лев замуркотів біля його ніг.

Було видно, що книгареві не подобається увага Ореста до тієї книжки, але хлопець не зупинявся.

— Тату, поглянь, там якась книжка. Он, де чайка намальована. І маяк.

Тато озирнувся через ліве плеча, проте нічого не побачив.

— Не бачу! — буркнув він.

— Мамо, а ти бачиш?

— Що?

— Книжку з чайкою на корінці. Там ось…

ТР‑Р‑Р‑Р‑Р‑Р! ТР‑Р‑Р‑Р‑Р‑Р! — із телефона почувся дивний звук.

Книгар аж підскочив.

— Він ніколи не дзвонив! — прошепотів він.

ТР‑Р‑Р‑Р‑Р‑Р! ТР‑Р‑Р‑Р‑Р‑Р!

ТР‑Р‑Р‑Р‑Р‑Р! ТР‑Р‑Р‑Р‑Р‑Р! — знову.

Продавець повільно підійшов до апарата, узяв високу табуретку, виліз на неї та обережно підняв слухавку.

— Алло! — схвильовано мовив він.

У динаміку було чутно якесь шурхотіння й лише потім хрипкий голос:

— Віддай йому ту книжку!

* * *

На палітурці було написано:

КОРАБЕЛЬ БЕЗ КАПІТАНА

Залежно від того, під яким кутом дивитися, візерунки й ілюстрації на палітурці змінювалися: чайка перетворювалася на лева, маяк — на вежу.

Орест розгорнув книжку на першій сторінці й прочитав:

Раптом двері книгарні відчинилися й до приміщення зайшов дивний чоловік. Високий, трохи згорблений, у сірій кофті, заправленій у джинси. В оливкового кольору шапці. Набурмосений. Чоловік важко пересував ноги, а руки, які майже не рухалися, відводив трохи назад. Долоні ховалися в чорних шкіряних рукавичках.

— Добрий день! — ледь чутно привітався він.

— Добрий… — відповів книгар. — Можу чимось допомогти?

— Так, — відповів чоловік. — Я… шукаю… одну… книжку… — він вимовляв кожне слово повільно, чергуючи їх паузами. — Мені… сказали… що… вона… є… у… вас… Книжка… про… корабель… без… капітана…

Очі в Ореста полізли на лоба.

— Ні, — відповів книгар, — такої книжки в нас точно немає.

— Як?

— І ніколи не було.

Орест опустив книжку, яку тримав, під стіл.

— Але мені сказали, — цього разу він промовив усе виразно і чітко, — вона тут…

— На жаль, нічим не можу допомогти, — пауза. — А хто вам сказав, що книжка в нас є?

— Гарольд.

Книгар насупився.

Кіт Лев повільно підійшов до Ореста.

Чоловік досі стовбичив біля дверей.

— Але вона тут. Правда?

— Ні!

— Я знаю.

— Немає.

— Я бачу, що ти брешеш мені.

— Ні!

Чоловік глянув на Ореста, що сидів за столом, і всміхнувся.

— Так це вже його книжка?

Світло в книгарні блимнуло.

— Море хвилюється раз! — промовив чоловік.

За вікном пролетіла пташина зграя.

— Море хвилюється два!

Хмари уповільнили свій хід.

— Море хвилюється три!

Автомобілі майже зупинилися.

— Морська фігура на місці замри!

Усе в книгарні завмерло: тато сидів непорушно, мама й книгар стояли біля полиць із книжками, ніби фігури в музеї, усе знерухомилося — окрім чоловіка в рукавичках, Ореста й кота Лева.

Чоловік зробив крок ближче:

— Хлопчик з ім’ям, якого немає в місті. Як тебе звуть, нагадай? — його голос хрипів.

Кіт нявкнув і зашипів, настовбучивши шерсть.

— Леве, відійди, — порадив чоловік. — Я не з тобою розмовляю.

— Тобі тут не місце, — відповів кіт.

— Гм. Ти впевнений?

— Так.

— І що ти мені зробиш? Поглянь навколо, морські фігури — нерухомі, — очі чоловіка хижо виблискували.

— Ти порушуєш правила…

— Які правила? Леве, ти сам добре знаєш, що скоро з моря вийде ВІН і місто проковтне пітьма. «Делфі» вже тут. Корабель біля берега. Гарольд і Самурай вийшли з туману. Маяк скоро згасне.

— Іди геть!

— Як тебе звуть, малий, нагадай?

— Орест!

— Немає таких імен у нашому місті. Немає.

— Орест! — повторив хлопчик. — Я — Орест. І я тут народився.

Чоловік утупився поглядом прямо у вічі малому.

— Що?

— Іди геть! — повторив кіт.

Двері книгарні знову відчинилися.

Чоловік озирнувся. Війнуло холодом. Надворі тривожно завивав маяк.

— Не цього разу, — промовив чоловік. — Пам’ятай, малий, за тобою стежать! — і він розтанув у повітрі.

Двері книгарні зі скрипом зачинилися.

Час відновив свій хід: мама вивчала стелажі, тато гортав книжки. Книгар заклопотано протирав пилюку біля телефонного апарата. Так, ніби й нічого не сталося. Ніби того чоловіка й не було.

Орест зиркнувглянув на рудого кота.

«Так! Так! Так!» — почув хлопець.

Але кіт дивився на нього мовчки.

Лев розмовляв з Орестом подумки.

«Я знаю, я мав би тобі все пояснити, але зрозумій…»

«Хіба коти вміють говорити?» — подумав Орест.

«Мабуть, ні. Але ти мене чуєш, правда?» — спитав кіт Лев.

«Чую!» — кивнув Орест.

«Але коти не вміють говорити, правда?» — продовжував Лев.

«Так!» — погодився Орест.

«Ну тоді, нехай це буде нашим секретом».

«Хто цей чоловік?» — запитав Орест.

Кіт схилив голову додолу. Якусь мить сидів нерухомо, а потім знову глянув на Ореста.

«Вони шукають книжку. Ту саму, що в тебе в руках».

«Але чому?»

«Ця книжка — історія того, що станеться завтра, і змінити перебіг подій може лише той, хто її читає. Ти бачив новини? Корабель “Делфі” — корабель без капітана — уже біля берегів Одеси. Морське чудовисько скоро проковтне ціле місто, і змінити історію, можеш тільки ти».

«Я?»

«Лише ти».

«Але я маленький хлопчик».

«Це не має значення. Книжка — твоя. Вона вибрала тебе. І медальйон уже в тебе, правда?»

Орест кивнув.

«Поклади його сьогодні собі під подушку, а перед сном попроси маму розповісти про острів, що зникав день у день, зникав‑зникав і, зрештою, розчинився в Чорному морі. Мама все зрозуміє. Вона розповість. Вона жила на тому острові. Мама знає. І коли після розповіді вона поцілує тебе в щічку чи лобик, заплющ очі й уяви себе чайкою. І пам’ятай, допоки корабель біля узбережжя — на наше місто чатує небезпека».

— Я визначився, — промовив тато. Він устав з‑за столу, узяв шість книжок і підійшов до прилавка. — А ви готові?

— Так! — мама поклала біля татових книжок свої дві. — Орест?

— Я хочу цю, — промовив Орест.

— Вона не продається, — сказав книгар. — Ця книжка в подарунок, — додав він. — Особливим клієнтам — особливі книжки, — і підморгнув.

Кіт Лев замуркотів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Зйомки фільму мали розпочатися вже за кілька тижнів. Художники та художниці працювали вдень і вночі: патефони, посуд, одяг, зброя та кіноапарати — усе мало відповідати настрою стрічки «Майстер корабля».

А в п’ятому павільйоні Одеської кіностудії добудовували справжній корабель. Ну як — справжній? Він мав бути наче справжній: двадцять п’ять метрів завдовжки, дерев’яний вітрильник. Усі стіни в тому павільоні були обшиті зеленою тканиною — хромакеєм. Орест знав, що саме це кольорове тло пізніше замінюють іншими зображеннями, наприклад — нічним небом або морем, і тоді корабель матиме вигляд, ніби опинився в просторах Чорного моря.

— Обов’язково над ним мусить літати чайка, що квилить‑проквиляє, буревісники, що чують бурю, і кораблі з білими клаптиками парусів, — десь удалині, позаду Ореста, чулися голоси акторів.

Хлопець сидів на драбині й спостерігав за роботою декораторів, які саме фарбували та драпірували палубу.

Трохи подалі — ось там — керівник групи освітлювачів зі своїми помічниками намагалися визначити куди й яке світло спрямовувати.

А ще далі оператор‑постановник із режисером фільму щось обговорюють. Поруч — художник із розкадровками.

П’ятий павільйон нагадував мурашник. Усі чимось зайняті. Поспішають. Несуть. Фарбують.

А за спиною:

— Море зовсім не синє, і чайка квилить над ним тому, що хоче їсти, а не тужить за кимось, — вів далі інший голос.

Орест знав, що це голос Майстра.

Майстер розмовляв із Севом.

А промовляли вони слова з книжки Юрія Яновського, тієї самої, яку кіностудія готувалася екранізувати:

— На кораблях брудні, сірі, обвітрені паруси, і саме цей факт мені хвилює кров. Кораблі на морі поспішають перебігти свій шлях, щоб їх не захитав у дорозі шторм. Вони бояться моря, і їхній гордий вигляд походить від поспішності. Вони жагуче бояться, а ходять, бовтаються, перелітають з хвилі на хвилю, вірніш — хвиля підкочує під них свої піняві боки. Навкруги чорне страшне море, безодня води й гніву. Воно іноді поманить ласкавою синьою фарбою, іноді з небом зійдеться і почне чарувати. А натура його зрадлива, зовуча й сувора…

— Ти чому тут? — озвався жіночий голос поруч Ореста.

Це була Славенка. Адміністраторка знімального процесу.

— Дивлюся! — відповів він.

— А тато?

— Правки!

— Ти знову сам?

— Так! Але мені цікаво. Я, коли виросту, теж кіно зніматиму.

Жінка всміхнулася.

— Головне, не загубися тут, добре?

— Я знаю кіностудію як свої п’ять пальців.

Славенка скуйовдила волосся на голові хлопчика й пішла до корабля.

— А щоб остаточно вас приголомшити, — знову почув хлопчик, — я покажу зараз вам книжку, якої ви скрізь шукаєте і про яку завше думаєте…

Цього разу голос був дивним. Точно не Майстера і не Сева. Орест навіть роззирнувся, аби вгледіти, хто саме читає репліки, але нікого не побачив. Поспіхом зняв зі спини наплічник і відкрив: його книжка на місці.

— Книжку? — трохи зверхньо відповів інший голос. Як здалося Оресту, навіть трохи здивований. — Я найменше думаю тепер про книжки. От якби ви дістали мені…

— Дивіться, чи добра? — перебив співрозмовник — ВІК ЇЇ ВИМІРЮЄТЬСЯ ТИСЯЧОЛІТТЯМИ… Кожного разу, коли читач відкриває цю книжку, слова та історії у ній інші. Розумієте про що я? Достатньо подумати й відкрити — і вона одразу дасть відповідь.

Орест підіймався металевими сходами вгору. Звідси хлопчик міг бачити всю «мізансцену» — це татове слово означало «розташування акторів на сцені в певному поєднанні з навколишнім речовим середовищем». Цей термін використовують у театрі та кіно.

«А раз ми в п’ятому павільйоні Одеської кіностудії, то це визначення ідеально підходить для характеристики усього, що відбувається тут», — подумав Орест і всміхнувся.

Хлопчик підіймався все вище й вище.

Особливість цього павільйону була не у висоті (а це, до речі, трохи більше десяти метрів), а в системі ходів під дахом і можливістю через решітки бачити все під своїми ногами.

В Ореста тут, під дахом, була своя схованка. Таємне місце, про яке знали лише мама й тато. Воно більше нагадувало гніздо ластівки: низенький вхід, через який потрібно залазити навколішки, тьмяне світло, адже кругленьке віконце було досить високо. Тут у хлопця був стіл, альбоми для малювання, олівці, кілька книжок та іграшок. На піддонах лежав матрац.

Він називав це місце «Гніздом». Це й справді було гніздо.

Хлопчик поспішав туди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Орест дістав із наплічника книжку й коробку з медальйоном. Поклав їх на свій стіл.

ТУК‑ТУК! — хтось постукав у шибку.

Хлопець звів погляд.

— Ларус?

— Відчини! — озвалася птаха.

Орест виліз на стіл і, доклавши чимало зусиль, відчинив віконце.

Ларус мить вагався, але, зрештою, залетів усередину.

— Так‑так‑так, бачу книжка вже в тебе. Чудово! Користуватися вмієш?

— Читати? Умію.

— Ні! Я не те мав на увазі. Лев усе пояснив? — запитала чайка, пильно глянувши на Ореста.

…книжка — історія того, що станеться завтра, і змінити перебіг подій може лише той, хто її читає…

— Він говорив, але я не до кінця зрозумів, — завагався Орест. — Хто такий той Гарольд?

— Він зійшов з «Делфі» ще із двома. Коли корабель перекинувся, вони вже були на його палубі. Капітан, Старший Механік і Матрос — так говорять у новинах. Але насправді це три слуги Пітьми. Вони виринули з моря та вдають людей. Це морські перевертні. Гарольд — Капітан, Чоловік‑без‑імені — Старший Механік, ти бачив його в Книгарні Чарівників. А третій — пес Самурай.

…острів зникав день у день, зникавзникав, і, зрештою, розчинився в Чорному морі…

— Перевертні хочуть проковтнути Одесу. Гарольд, пес Самурай і Чоловікбез‑імені — вони розставляють мітки. Тобі відомо, що під Одесою дуже багато катакомб?

— Колись навіть ходив на екскурсію…

— Одеса провалиться в катакомби, якщо слуг ніхто не зупинить.

— Слухай, — зауважив Орест, — а це взагалі нормально? То з котом розмовляти, то з чайкою?

— А чому ні? Ти не віриш у дива?

— Ну, не те щоб… але я вже не маленький хлопчик… Я люблю вигадки, але зараз… навіть не знаю, що сказати. Можливо, ти плід моєї фантазії? І все це — фантазія.

— Розгорни книжку.

Ларус пильно дивився на Ореста.

— На будь‑якій сторінці.

Орест розгорнув.

— А тепер читай.

— А тепер іще раз… — вів далі Ларус.

Орест закрив книжку.

— Це вже схоже на ворожіння.

— Подивися.

Хлопчик розгорнув книжку.

Літер на розвороті не було.

— Гортай, гортай.

Орест перегорнув одну сторінку. Дві. Три.

— Чисті.

— Усе залежить від віри. Той, хто читає цю книжку — всесильний. Він може зупинити не лише Гарольда, Чоловіка‑без‑імені чи Самурая. Він може зупинити Пітьму, яка насувається з дна Чорного моря на місто. Поглянь‑но! Вік її вимірюється тисячоліттями… Кожного разу, коли читач розгортає цю книжку, слова та історії в ній інші. Достатньо подумати й розгорнути — і вона одразу дасть відповідь.

— Я вже це чув сьогодні. Коли був унизу.

— Ти особливий хлопчик. Зроби ввечері усе, що сказав тобі кіт Лев. Обіцяєш?

— Обіцяю.

— Мені вже час. Бувай!

Ларус махнув крильми й вилетів на вулицю через віконце.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Дядьку Юрко, мені потрібен меч! І я не жартую. У тебе є?

Дядько Юрко працював у виробничому цеху Одеської кіностудії бутафором. Високий, худий чоловік, десь років за шістдесят. Завжди в усьому білому, навіть капці білі.

— Тато говорить, що ви майстер на всі руки. Зробите мені меча? — Орест невпевнено підійшов до верстата, біля якого сидів дядько Юрко.

— А тобі для чого? — він звів на хлопчика очі.

— Я хочу захистити наше місто від Гарольда, Чоловіка‑без‑імені та пса Самурая…

Чоловік усміхнувся.

— Благородна справа, — добродушно промовив він.

— Вони — морські перевертні, що хочуть проковтнути Одесу. Допоможете?

— А яким має бути твій меч, знаєш?

— Зараз. Хвилиночку.

Орест зняв свого наплічника й поклав на лавку біля дядька Юрка. Дістав книжку. Хлопець дуже хвилювався.

— Головне — вірити, — прошепотів він і розгорнув книжку.

На розвороті був малюнок.

Меч.

Без текстівки.

Узагалі без жодної літери.

Просто — меч.

— Ось такий!

Орест ще дужче розхвилювався. Дивився то на малюнок, то на дядька Юрка.

— У мене для тебе дещо є. Ти не повіриш…

Бутафор устав і повільно покрокував до шафи.

— Ця річ чекала свого часу довгих сорок років. І, мабуть, цей час настав, друже.

Дядько Юрко відчинив шафу й дістав згорток.

— Ось!

— Що там? — майже пошепки запитав Орест.

— Подивися.

Орест швиденько сховав книжку в наплічник і підійшов ближче.

— Важкенький. Тримай.

Хлопець узяв згорток.

— Можна?

— Так.

Орест відгорнув тканину.

То був меч. Червоне руків’я. Навершя у вигляді овала, і з візерунком у центрі — левом. От тільки лезо в меча — дерев’яне. Орест пильно придивився до нього. Кілька тріщин плавно, ніби візерунок, перепліталися вздовж леза, а вістря, яке мало бути гострим, надламане. Меч доволі легкий. Орест тримав його у своїй правиці.

— Він виготовлений три сотні років тому, — трохи згодом промовив дядько Юрко. — Колись ним захищали маяки від драконів, що виходили з туманів Чорного моря, нападали на вантажні кораблі й топили їх. Дракони жили в морських печерах, на дні й, коли чули гул маяка — прокидалися, — дядько Юрко зробив паузу. Він уважно стежив за Орестом, який досі розглядав меч. — Одного разу народився Чорний дракон, і він чомусь напав на маяк у Азовському морі. Маяк згас. Назавжди. Потім Чорний дракон напав знову, на інший маяк. І той теж згас. Назавжди. І це щоразу повторювалося, коли туман насувався з моря. Чорний дракон дихав забуттям: люди забували, що сталося, а маяки навічно ставали руїнами.

— А чому Чорний дракон почав нападати на маяки та людей?

— Він живиться світлом маяків.

— Чому? — здивувався Орест.

— Цього ніхто не знає.

Запала мовчанка. Довга й тривожна.

Здавалося, ні Орест, ні дядько Юрко не хотіли її порушувати. Через відчинені двері цеху обоє дивилися на море.

Але зараз звідси можна було розгледіти лише туман. А десь там, у його сивині, ховалося все інше. Туман повільно насував на Одесу.

«Листопад, — подумав чоловік, — місяць туманів».

Вони посідали на лавку й кілька хвилин мовчали. Зрештою, Орест промовив:

— А чому меч у вас?

— Це меч мого діда. Коли він помирав, наказав берегти його. А ще сказав: прийде хлопчик і ти віддаси йому. Дивися! — прошепотів бутафор. — Ось тут написано… — Він потягнувся рукою до тканини, що лежала на лаві, — ось тут… — і обережно перевернув її.

На споді білою фарбою було написано:

прийде хлопчик і скаже: мені потрібен меч!

Орест прочитав напис і звів погляд на дядька Юрка.

Цієї миті з Чорного моря долинув тужливий звук:

ВУ‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у.

— Маяк відчуває… — промовив чоловік і зітхнув.

ВУ‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у, — повторилося знову.

Орест крутнув меча.

— То «Делфі» перекинув дракон?

— Швидше за все — так! — відповів дядько Юрко. — Але про це варто мовчати, — він усміхнувся. — У сучасному світі лише почни говорити про драконів, що живуть у Чорному морі й нападають на маяки та кораблі, про магію, чарівні речі та звірів і птахів, що розмовляють, — тебе одразу зарахують до міських божевільних. І розповідей просто ніхто не слухатиме. Дорослим не потрібні ці — хе‑хе‑хе — «казочки». Їм давай докази й факти. Люди дорослішають і перестають вірити. Поки ти віриш — ти всесильний. Ти можеш усе змінити й урятувати місто. Вони, дорослі, нічого навіть не помітять.

— Я прочитав у одній книзі, що «Делфі» — це корабель без капітана.

— Так і є.

— А Ларус сказав, що Капітан, Старший Механік і Матрос — слуги Пітьми.

— Так і є.

— А дракони теж слуги Пітьми?

— Не зовсім.

ВУ‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у! — знову завив маяк.

— А хто тоді ці дракони?

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

«Дзень‑дзень!» — це телефон Ореста задзвонив.

Хлопчик дістав мобільник із кишені куртки.

На екрані написано: «МАМА».

— Алло! — відповів на дзвінок Орест.

— Ти де?

— У дядька Юрка.

— Їдьмо додому. Ходи до автомобіля.

— Але ж… може, я пішки прийду?

— Ану, біжком. Штормове попередження передали.

— А хіба, коли туман, може бути шторм?

— Може! — відповіла мама.

— Зараз, — буркнув хлопчик. — Іду.

У слухавці — гудки.

— Завжди так, — сказав він бутафорові. — На найцікавішому. Мама кличе.

— Тоді ходи мерщій.

Орест устав:

— Так хто ці дракони? — перепитав після короткої паузи.

— Це довга історія.

— Розкажіть. Скорочено.

Дядько Юрко всміхнувся.

— Так не вийде. Іншим разом. Добре?

Орест кивнув.

— А меч можна взяти?

— Він твій.

— Точно?

— Точно! — сказав чоловік.

— Дякую!

— Щасти тобі! — змовницьки кивнув дядько Юрко.

Орест кивнув у відповідь і вийшов із цеху. Покрокував вузькою стежкою до місця, де стояла автівка. Вітер ривками кидав під ноги листя. Було справді холодно. Туман швидко наближався до узбережжя. Маяк одноманітно гудів.

— Нічого собі в тебе меч, — промовив тато, коли Орест сів на заднє сидіння.

— Меч як меч — нічого особливого.

Хлопець поклав його біля себе.

— Ремені безпеки пристебнули?

— Так.

— Поїхали.

Мама провернула ключ і мотор завівся.

Автомобіль рушив.

Орест дивився на емблему Одеської кіностудії: металевий вітрильник на фасаді.

Чорні металеві ворота повільно відчинилися. Охоронець махнув рукою. Орест помітив: обабіч на кладці з ракушняку сиділи два білих лева з роззявленими пащами. Вони дуже скидалися на тих, що прикрашали його меч і медальйон, а ще на візерунок на палітурці книжки.

— Головне — вірити, — повторив хлопчик і всміхнувся.

Бруківка Французького бульвару під шинами автомобіля шурхотіла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Мамо, розкажи, будь ласка, про острів, що зникав день у день.

Мама Ірина здивувалася: чого‑чого, а такого вона не очікувала. Знала, що син рано чи пізно попросить розповісти цю історію, але не думала, що цей момент настане так швидко… Сьогодні.

— Це правда, що ти, коли була маленькою, жила на ньому? — розпитував Орест.

Мама сиділа на краєчку його ліжка.

— Розкажеш?

Ірина глибоко вдихнула, а потім довго й повільно видихнула повітря.

Орест уже поклав під подушку медальйон із левом, поруч, на столик — книжку, а меч — під ліжко.

«Я готовий», — думав Орест.

— Якщо ти хочеш, розповім.

— Так, хочу.

— Умощуйся зручніше. Ти одразу ж заснеш.

— Я вже…

— То ж слухай!

Мама зробила паузу, мабуть, підбирала слова, а потім прошепотіла:

— Острів був Черепахою. На її панцирі розташувалися три двори й маяк…

Я жила там із батьками. Мій тато працював хранителем маяка. Була осінь. І тумани снували над морем.

Одного ранку біля острова мій тато побачив човен, що самотньою чорною плямою повільно наближався до нас.

У ньому сиділа людина.

Тато одразу спустився на узбережжя, узяв свій човен і поплив йому назустріч.

Чоловік мав звістку.

— Дракони, — сказав він, — напали на наш корабель. Із наступним туманом Чорний дракон знищить ваш маяк.

Звісно, у це складно було повірити.

Але тато повірив.

Він знав, що це правда.

Знав, тому що й сестра його працювала в Книгарні чарівників, і чайки приносили йому листи. І ось в одному з них було написано:

ТЕМРЯВА НАСУВАЄТЬСЯ ІЗ ДНА МОРЯ

І що:

МАРШРУТ ДРАКОНІВ
ПРОЛЯГАЄ ПОВЗ ОСТРІВ

Також чоловік повідомив, що вони, дракони, живуть на дні моря й Охоронцям не зупинити їх. Що чарівникам необхідно сховатися, перетворитися на звичайних людей задля блага інших міст. Він сказав: «прийдуть троє і проковтнуть усі міста вздовж Чорного моря».

Аби врятувати Черепаху, ми мали покинути острів. Але спочатку підготуватися.

Тато замурував вікна й двері маяка. Потім — будинки.

Ми забрали все, що нам було потрібно, і переїхали до Одеси.

Черепаха грілася на сонці три сотні років, а потім почала опускатися на дно моря.

Ми прощалися з нею тиждень…

Орест спав.

Йому снилися чайки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

У повітрі поміж чайок пливла велетенська черепаха.

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

Орест стояв на узбережжі й дивився вгору.

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

Черепаха повільно пливла понад морем у напрямку обрію.

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

Таке неможливо! Черепахи не літають!

Але вона пливла і на її панцирі височів маяк.

— Стій! — гукнув Орест. — Ти куди? Повернися!

Проте вона не чула.

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

ДЗЕНЬ‑ДЗЕНЬ!

Хлопчик не розумів, що відбувається.

У його правиці був меч.

За спиною рюкзак.

Лише зараз Орест зрозумів, що «дзень‑дзень» — це дзвінок його смартфона. Він дістав із кишені штанів мобільний. На екрані було написано: «Невідомий». Орест приклав слухавку до вуха:

— Алло! — промовив він.

— Це кіт Лев. Із книгарні. Заплющ очі.

Орест зробив це.

— Заплющив? — звучав голос Лева в темряві.

— Так! — відповів Орест.

— Я порахую до трьох. На «три» розплющ їх. Домовилися?

— Так!

— Один. Два. Три…

Орест розклепив повіки. Він опинився у Книгарні чарівників. Кіт Лев стояв перед ним.

— Це хто? — різко промовив за спиною дівочий голос.

Орест обернувся.

Там стояла дівчинка років тринадцяти. У руках — меч у піхвах. На шиї — медальйон із левом. Стояла й пильно дивилася на хлопчика. Чорнява, невеличка на зріст, усе обличчя в ластовинні. У чорному одязі. Трохи насуплена.

— Леве, це хто?

— Його ім’я Орест.

Вона ступила крок до хлопчика:

— І? Скільки років тобі, малий? — дівчинка вимогливо розглядала Ореста.

— Через два місяці буде вісім, — відповів він.

— Леве, ну це несерйозно! — дівча зиркнуло на кота. Той усміхнувся. — Леве, кажу тобі: він іще зовсім малий. І що він уміє?

— Його обрала книга.

— Леве, ну ти ж сам розумієш: це взагалі несерйозно! — дівчинка знову глипнула на Ореста. — І медальйон у тебе теж є?

— Так! — невпевнено відповів він.

— І книжка?

— Так!

— Та що ж це таке, га? Леве…

— Я все поясню, — сказав кіт.

— Що ти поясниш? Дракон уже біля узбережжя, а цей малий, як я бачу, нічого не розуміє. І битися… — дівчинка підійшла майже впритул до Ореста, — він теж не вміє.

— Йому просто потрібно допомогти, — спокійно промовив кіт Лев.

— Тю!

— Згадай себе…

— Мені було десять! А цьому… вісім? І книжка вибрала його! Чому? Леве, чому?

— Не знаю.

Двері складського приміщення відчинилися, і до книгарні увійшли близнята. Хлопчик і дівчинка. Біляві, стрункі та високі. Теж у чорному вбранні та з медальйонами на шиях. У кожного — меч. Дерев’яний і дуже схожий на Орестів.

— А це хто? — одночасно спитали вони.

— Новенький! — зневажливо відказала дівчинка.

— Та він зовсім малий!.. — знову в один голос промовили близнята.

— Еге, — кивнула дівчинка. — Йому лише вісім! Ні, навіть не так, через два місяці буде вісім. Розумієте?

— Гм‑м‑м! — спохмурніли близнята.

— Його обрала книжка.

— Він хоч знає, що тут відбувається? — звернулися до кота близнята.

Лев промовчав.

Орест схилив голову.

— Ні, — промовив, — я не знаю. Це все дуже дивно.

— І я про це… — перервала Ореста дівчинка. — Погляньте на нього… як він буде битися з Чорним драконом? Я… я не знаю. А ви?

— Ми теж! — як завше, разом відповіли близнята.

Лев зітхнув.

— Друзі, — промовив він, — я розумію ваше занепокоєння, але…

— Що «але»? Леве, глянь на нього… він зовсім малий!

Дівчинка зосередила погляд на Оресті, потім рішуче витягла з піхов меча і, розгнівано дивлячись хлопчику прямо в очі, випалила:

— Захищайся!

І спрямувала дерев’яне лезо в його бік. Її меч теж дуже скидався на Орестів, проте не мав тріщин.

— Ти вмієш битися на мечах чи ні? — войовниче прошипіла вона.

— Я не хочу.

— Бийся!

— Я не хочу.

Дівчинка підступила ще ближче до Ореста.

— Чому? Хіба ти тут не для цього? Ти мусиш битися! Інакше Чорний дракон тебе з’їсть! Проковтне — і все… проковтне ціле місто. НІЧОГО НЕ ЗАЛИШИТЬСЯ. Бийся! — дівчинка тикнула лезом свого меча в плече хлопчика.

— Я не буду.

Близнята здивовано переводили погляди то на дівчинку, то на Ореста.

Кіт Лев став на задні лапи й, ніби людина, підійшов до дівчинки.

— Анжі, опусти меч, будь ласка. Зараз не час.

— Так, Анжі, опусти меч… — промовили водночас близнята.

Вона пирскнула, але все ж опустила меч.

— Вибач! — за мить схлипнула дівчинка. — Я не хотіла тебе образити.

— Усе гаразд, — відповів Орест.

Кіт Лев знову всміхнувся.

— От і добре. Нам потрібно підготуватися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— А ви супергерої?

— Ні, — сказала Анжі.

— Ми чарівники, — хизуючись, промовили близнята.

У Гриня та Грині з облич не сходили задоволені усмішки.

— Ого! — здивувався Орест. — Круто.

— І ти теж, — припустила Гриня. — Судячи з усього.

— Я? — здивувався Орест. — Чарівник? Ні.

— Але книжка вибрала тебе.

— І меч у тебе є.

— І медальйон. Медальйон є?

— Так. Мені Ларус дав.

— А меч звідки?

— Дядько Юрко з кіностудії подарував. Там мої батьки працюють.

— Гм.

— Леве, а книжка може помилитися? — стиха запитала Анжі.

Кіт Лев задумався.

Запала мовчанка. Орест, близнята Гринь і Гриня й Анжі пильно стежили за котом, що стояв на задніх лапах і дивився у вікно книгарні. На вулиці була ніч. Ліхтарі тьмяно освітлювали площу. Автівок майже не було. Туману теж.

Кіт Лев розмірковував про все, що сталося. Не тільки за минулі кілька днів, а й за останні пів тисячоліття. Що сталося з драконами? Чому вони почали нападати на кораблі та маяки? Звідки з’явився туман забуття? І хто він — Чорний дракон. Лев згадав Чоловіка‑без‑імені, що сьогодні заходив до книгарні. Згадав Гарольда та пса Самурая.

І «Делфі».

Корабель, який уже лежить біля одеського берега.

Зрештою він відповів:

— Мабуть, ні, — Лев прицмокнув язиком. — Хоча я не певен, — Лев глянув на Ореста. — Але якби він не був чарівником, то не стояв би тут.

— А може, це написано в книзі? — припустив Гринь.

— Чи письменник, який пише цю книжку… — Гриня затнулася, — пише історію про нього й нас.

— А може… якраз хтось читає цю історію, і тому ми тут? — знову промовив Гринь.

— А може…

— А може…

Та враз Гринь і Гриня змовкли. Версій у них було вже не так і багато.

— А ви знаєте Гаррі Поттера? — запитав Орест.

Діти засміялися.

— Гаррі Поттер — вигадка. Його не існує! — відповіла Анжі. — А ми є. І ми — справжні.

— Йому потрібен одяг.

— У мене є, — трохи здивувався Орест.

— Хе! Це не той одяг, — гигикнув Гринь.

— Потрібно мати вбрання, у якому ти зможеш літати! — додала Гриня.

— Таке, як у нас, — підморгнула Анжі.

— Бачиш он ті двері? — кіт показав лапою поміж стелажів із книжками.

Орест кивнув.

— Ходи туди. Миші тобі щось підберуть.

— Миші? — здивувався хлопчик.

— Іди‑іди. І припини вже дивуватися. Чи тебе провести?

— Ні, дякую.

— От і добре.

Орест несміливо покрокував до дверей.

Зупинився перед ними.

— Відчиняй‑відчиняй.

— Ми всі там одягаємося.

Орест торкнувся дверної ручки. Вона була тепла. Він опустив її донизу й повільно відчинив двері.

* * *

Канделябри, що висіли на стінах, освітлювали шлях.

Цегляна кладка з різьбленими малюнками, поручень у вигляді довжелезної змії, ніби й справжньої. Сходи вели вниз. Знадобиться зробити кілька десятків кроків, перш ніж потрапити в катакомби.

Орест ступав обережно. Серце в його грудях несамовито калатало. Очі поступово призвичаїлися до напівтемряви.

«Добре, — думав Орест, — що б там не сталося, це все вигадка. Це все вигадка», — повторював він.

— Головне — вірити! — почувся голос. Дуже схожий на голос дядька Юрка.

— Так! — озвався інший голос — лагідний жіночий і теж дуже знайомий Оресту. — Головне — вірити!

Хлопчик крок за кроком спускався все нижче.

— Ти віриш? — повторив голос дядька Юрка.

— Стіни не вміють говорити, — промовив Орест.

— Але ж ти чуєш нас.

«Так, точно — це голос Славенки. Але чому він звучить тут?

Чому голос дядька Юрка теж?»

— Чому ви тут?

— Він не вірить! — промовила стіна голосом Славенки.

— Дуже шкода! — озвалася стіна голосом дядька Юрка.

— Але книжка в нього.

— І меч.

— І медальйон.

— Але він не вірить.

— Не вірить.

— Шкода.

— Проходь далі.

— Униз.

— Не бійся.

— Тут усі свої!

Голосів ставало дедалі більше. Вони лунали, перекриваючи один одного. Змішувалися. Повторювалися.

— Не вірить!

— Не вірить!

— Не вірить!

Ще крок — і під ногою скрипнула дошка.

Біля Ореста заметушилися миші. Тут їх сотні! А може, й тисячі. На стелажах, на дошках підлоги — скрізь миші. Заклопотані, похапливі. Передавали з лапок у лапки чорну тканину. Подавали нитки, всилювали їх у голкові вушка. Разом шили вбрання для хлопчика, час від часу попискуючи й фуркаючи. Стіни замовкли, або Орест їх просто не чув.

— Потрібен новий наплічник для книжки.

— І піхви для меча. На спину.

— А ще оправа для медальйона. Де медальйон? — запитала головна миша.

— У рюкзаку.

— Знімай.

Миші швидко зшивали голками докупи крій, який так само швидко вирізали інші миші, що сиділи на стелажі. Рухи їхні були вправними — одразу видно, що роблять вони це вперше. Шматок до шматка, наплічник набував своєї форми.

Піхви.

Оправа для медальйона.

Рукавиці.

Усе відбувалося настільки швидко, що не пройшло й кількох хвилин, як усе було зроблено.

Головна миша схвально кивнула:

— Готово! Іди.

* * *

— Непогано! — промовила Анжі, коли Орест повернувся в убранні з дивного чорного матеріалу.

— Там стіни розмовляють, — не стримався Орест.

— Не звертай на них уваги, — відповів кіт Лев.

— Вони постійно так, — додав Гринь.

— Нам потрібно тобі все показати, як мінімум, — додала Гриня.

— Поганяймо? — це вже Анжі.

— О‑о‑о‑о‑о так! — зрадів кіт Лев. — Лекарус‑мамрікіус!

Усі вікна книгарні вмить відчинилися.

— Готові? — запитав Лев.

— Завжди готові! — в один голос відповіли Гринь, Гриня й Анжі.

— Оресте, готовий?

— Я… я не знаю.

— Головне — вірити. Ну ж бо!

Анжі підстрибнула й завмерла в повітрі на висоті двох метрів, розвівши руки в боки, ніби чайка крила.

— Це просто!

Гринь і Гриня теж злетіли в повітря.

А кіт?

Лев махнув хвостом, нявкнув — і перетворився на чайку!

— Ларус? — здивувався Орест.

— Так, я.

— Але як?

— Головне — вірити.

— Стрибай! — сказав Гринь.

— Просто вгору.

— І ти відчуєш усе…

Орест підстрибнув, але нічого не сталося.

— Ще!

Підстрибнув, але в повітрі не завис.

Ларус затріпотів крильми над головою Ореста.

— Добре! Тоді я беру його із собою.

Чайка схопила лапами Ореста й підняла в повітря майже під самісіньку стелю.

— А зараз я тебе відпущу.

І відпустила.

Орест упав на підлогу.

— Ще раз.

Ларус знову схопив Ореста лапами за плече й підняв угору.

— Готовий?

— Я боюся.

— Не бійся.

— Але ж…

— Відпускаю.

І Орест знову впав на підлогу.

— Стіни правду говорили: він не вірить! — зітхнула Анжі.

— Ще раз.

Усе повторилося.

— Це має статися само собою.

— Не станеться.

— Він не вірить!

— Повір, Оресте. Просто повір. Заплющ очі.

Хлопчик підвівся з підлоги.

— Заплющ очі!

Заплющив.

— А тепер уяви…

— Але що?..

— Ти летиш!

Ларус знову схопив хлопчика за плече й підняв у повітря.

— Ти птах. Ти летиш.

Ларус відпустив Ореста.

Але він знову впав.

— Нічого не вийде.

— Вийде!

— Спробуй сам.

Орест став на ноги. Він згадав про черепаху, яка летіла серед чайок.

— Я…

Орест стрибнув і застиг у повітрі.

Ларус задоволено глянув на малого.

— Швидко вчишся. А тепер летімо…

І вони випурхнули через вікно.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Червоне світло маяка наближалося. Самотня червона цятка з’являлася з перервою в кілька секунд і позначала напрямок. Ларус, Орест, Анжі, Гринь і Гриня летіли над містом. Від книгарні до маяка повітрям усього кілька хвилин. Вони пролетіли над Потьомкінськими сходами, зробили коло над Морським вокзалом і нарешті попрямували до Воронцовського маяка. Прохолодне повітря лоскотало щоки. Водою повільно рухався корабель, біля нього помічники — два буксири.

Орест летів останнім. Робив помахи руками, ніби птах. Політ виходив плавний і навдивовижу приємний. За якусь мить чорне вбрання почало проростати пір’ям. Ще через мить Анжі перетворилася на чайку, за нею близнята, а потім — Орест.

«Маскування», — пояснив Ларус подумки.

Вони могли розмовляти думками.

«А як ти можеш бути одночасно і котом, і пташкою? — запитав Орест. — Як це взагалі можливо?»

«Це все книжка, яку ти читаєш», — озвався Гринь.

«Вона чарівна», — додала Гриня.

На камінні біля маяка вже сиділо близько десяти чайок. Вони активно щось обговорювали, тріпотіли крильми, пищали.

Ларус почав опускатися. Анжі та близнята за ним.

«Дивися, як це робиться», — сказав Ларус.

«Лапи вперед».

«Крила розправ».

«І плавно сідай».

Ларус приземлився першим. Затріпотів крильми й глянув на Ореста.

«Привіт‑привіт!» — озвалася одна з чайок.

«Привіт!» — відповів Ларус.

«Новобранця привів?»

«Так!»

Приземлилася Анжі.

«Привіт!»

Потім Гриня та Гринь.

«Привіт!»

«Привіт!»

Чайки віталися між собою.

Орест виставив лапки, аби…

Дмухнув сильний вітер і зніс його трохи вбік.

«Не бійся! — крикнув Ларус. — Усе буде добре!»

Орест дужче замахав крильми.

«Але як? Як я приземлюся?»

«Це набагато простіше, ніж здається».

«Головне: не бійся».

Орест облетів маяк і спробував іще. Наблизившись до каміння, він виставив уперед лапки, припинив махати крильми й розвів їх у боки. І гупнувся об поверхню.

«Нічого‑нічого», — запищали чайки. — Скоро навчишся».

Орест підвівся й потрусив крильми.

«Ну що там?»

«Драконів не видно».

«Але хвилерізи їх не зупинять».

«“Делфі” пробив нашу оборону».

«У куполі дірка».

«І що робитимемо?»

«Ми не встигнемо залатати її».

«Ми стали видимі».

«Корабель дає сигнал драконам».

«Вони пливуть».

«Чоловік‑без‑імені й Гарольд із псом Самураєм у місті».

«Орест бачив їх».

«Вони розставляють сіті».

«Думаю — так».

«Насувається біда».

«Нас мало. Ми не зможемо захистити місто».

«Так‑так, не зможемо».

«Часу дуже мало».

ВУ‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у‑у! — ЗАВИВ МАЯК.

Чайки змовкли. Галас стих. Усі глянули на гладінь моря. Здалеку заступав туман.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Гарольд із псом бродили вулицями Одеси.

Чоловіік часто зупинявся й розглядав старовинну архітектуру. Біля Оперного, філармонії чи на Приморському бульварі. Вдивлявся в скульптури та ліпнину на фасадах будинків. Що він там шукав? Кого?

Навколо Гарольда бігав Самурай. Зазирав у двори, принюхувався. Час від часу вони дивилися один на одного.

— Нічого, — говорив Гарольд. — Ми вже на місці. Потрібно просто почекати.

Він гладив пса, а той скавулів.

— Хороше місто для ЙОГО колекції! — і Гарольд голосно та божевільно захихотів.

Самурай замахав хвостом.

— Колекція скоро збільшиться, — підсумував Гарольд, сів на лаву Приморського бульвару й усміхнувся, утупившись поглядом на море.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Вони пролітали над «Делфі».

Із корабля, що лежав на лівому боці, витікала нафта й чорними язиками бруднила воду. Морські хвилі билися об металевий корпус, а навколо бовталися помаранчеві поплавки, що їх залишили рятувальники.

На хвилерізі стояла жінка в красивій білій сукні. Висока, струнка, із дуже світлим волоссям, що, здавалося, сяє, наче лампочка. Не зводячи очей з «Делфі», вона водила смичком по струнах скрипки.

«Хто це?» — запитав Орест, помітивши її.

«Цього ніхто не знає», — відповів Ларус.

Вони пролітали над скрипалькою й трохи затрималися, аби дослухатися до мелодії. Проте нічого не було чутно.

«Вона з’явилася тут тиждень тому», — повідомила Анжі.

«І її скрипка не зронила ще жодного звука», — додала Гриня.

Вони опустилися нижче.

Жінка їх ніби й не помічала.

І далі собі водила смичком по струнах.

Оресту здалося, що скрипалька зроблена з воску.

«А може, вона чарівниця?» — припустив Орест.

«Ми не знаємо. Про неї не написано в жодній книзі, у жодному літописі. Про неї немає ані згадки в переказах і легендах. Вона з’явилася тут перед тим, як корабель прибило до берега», — промовив Ларус.

«Боже, я знаю її!» — вигукнув Орест, пролетівши за кілька метрів від жінки.

Вона нікого й нічого не помічала. Погляд її був прикутий до корабля.

«Знаєш?»

«Так! Це Славенка з кіностудії. Адміністраторка фільму “Майстер корабля”. Вона працює разом із моїми татом і мамою на зйомках. Але щось із нею не так. Вона ніби зачарована».

«Славенка, кажеш?» — глянув Ларус на Ореста.

Той кивнув.

«І давно ти її знаєш?»

«Вона приїхала в місто… тиждень тому. Я якраз тоді був на роботі в батьків. Тинявся кіностудією, і вона заговорила зі мною».

«Звідси до кіностудії летіти дві хвилини», — промовила Анжі.

«“Майстер корабля”!» — замислившись, прошепотів Ларус.

«Вона живе в гуртожитку “Екран”. Туди поселяють усіх працівників кіностудії, що приїздять на зйомки з інших міст».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Чайки посідали на дах п’ятого павільйону Одеської кіностудії.

«Тут майже добудували справжній корабель для фільму», — повідомив Орест.

Ларус замислено подивився на нього й запитав:

«А про що фільм?»

«Я сюжету не знаю, але це екранізація».

Ларус роззирнувся навколо та знову глянув на Ореста:

«Стоп‑стоп‑стоп. Що таке екранізація?»

Зітхнувши, хлопець пояснив:

«Екранізація — це адаптація літературного твору, оповідання чи книжки для кіно. Тобто правильніше так: книжковий сюжет оживлюють і створюють фільм. Спершу сценаристи беруть книжку й роблять сценарій. Режисер уявляє, як події відбуватимуться на екрані, художники малюють роз‑кад‑ров‑ки. Потім підбирають акторів на головні та другорядні ролі, знаходять композиторів. Складають план робіт. А потім знімають кіно. Якось так», — Орест трохи нервував, відповідаючи.

Ларус насупився.

«Так, нам потрібно дізнатися, що це за книжка така “Майстер корабля” і чому вона, — Ларус, маючи на увазі Славенку, показав дзьобом у бік “Делфі”, який звідси, з даху, було добре видно, — там».

«Ясно, що нічого не ясно», — промовив Гринь.

«Зрозуміло одне: що не все так просто, як здається на перший погляд, — відказав Ларус. — Нам потрібно дізнатися все про цю книжку».

«А можливо, вона є в Книгарні Чарівників?» — спитала Гриня.

«Я б знав. А я вперше про неї чую».

«Її написав Юрій Яновський, — мовив Орест. — У мого тата вона точно є. Там іще корабель на палітурці намальований. Вони з мамою писали сценарій до цього фільму».

Запала мовчанка.

Ларус, Анжі та близнята дивилися на Ореста.

Дмухнув сильний
пронизливий вітер.

«Тобі необхідно дізнатися все про Славенку та книжку», — Ларус хотів щось додати, але дзьоб відкрився і…

— Прокидайся! — сказав він голосом мами Ореста.

«Хіба таке можливо?»

— Час до школи, — і знову мамин голос: — Прокидайся!

«Уже ранок, — зітхнула Анжі, дивлячись на Ореста, який перетворювався на хлопчика й потроху зникав. І додала наостанок: — Запам’ятай: Славенка і книжка “Майстер корабля”».

Орест заплющився.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Орест прокинувся вдома у своєму ліжку. Розклепив повіки й побачив усміхнене обличчя Ірини.

— Привіт! — сказала вона.

— Привіт! — відповів мамі хлопчик.

— Нумо, помаленьку вставай, чисть зуби, снідай — і я відвезу тебе до школи.

— Мамо, я не хочу до школи.

— Ну от, знову.

— Хочу на кіностудію.

— Нехай після школи. Добре?

Орест зітхнув і, без особливого натхнення, устав з ліжка.

— Але ж я пропущу все найцікавіше. Ну мамо!

— Нічого ти не пропустиш… Чай і канапки чекають на кухні.

Поки Орест одягався, пролунав телефонний дзвінок. Ірина взяла слухавку й сказала:

— Алло!

Орест особливо й не прислухався, але розмова вочевидь була важливою.

— Так, слухаю… — говорила Ірина. — Ого! — дивувалася. — Коли це сталося? — пауза. Ірина хвилинку слухала голос у телефоні. А потім: — Водою? — здивувалася вона. — Гм‑м‑м‑м. І скільки це триватиме? Так! Зрозуміло. Дякую! — вона закінчила розмову й гукнула: — Оресте, у мене для тебе дві новини.

— Які? — хлопчик вийшов із кімнати.

— Телефонувала твоя класна керівниця. До школи ти сьогодні не підеш.

Орест усміхнувся й ледь стримався, щоб не підстрибнути.

— Ого! — вигукнув він. — Клас! Клас! Клас!

— У школі прорвало труби й усе залило водою. Школу зачиняють на ремонт… Це начебто погана новина. Хоча… я бачу, ти радієш.

— А яка друга? — із серйозним виглядом запитав Орест.

— Поїдеш зі мною на кіностудію. Ти ж цього хотів?

— Ура! Ура! Ура! — аж застрибав хлопчик.

— Твій сніданок на столі. Виходимо через… — Ірина глянула на годинник, — тридцять хвилин.

* * *

Кіностудією сновигала ціла купа журналістів, фотографів і відеооператорів.

— Сьогодні Одеська кіностудія запускає у виробництво стрічку «Майстер корабля» за мотивами роману Юрія Яновського, який жив і працював в Одесі майже сто років тому, — торохтіла на камеру якась журналістка. — Це наймасштабніша екранізація останніх тридцяти років. Спільне виробництво чотирьох країн: України, Франції, Німеччини й Італії. Зйомки відбудуться в Україні, на острові Ява та в італійському місті Ґенуя. А стартують зйомки саме тут, у п’ятому павільйоні Одеської кіностудії, де художники‑постановники збудували справжній корабель — головний символ цієї історії. І сьогодні ми з вами побачимо, що відбуватиметься на майданчику в перший знімальний день. Не перемикайтеся!

Журналістка змовкла. Оператор махнув рукою.

— Знято!

Орест стояв неподалік і спостерігав за ними.

До нього підійшов дядько Юрко й обережно поклав руку хлопчику на плече.

— Кола замикаються, — загадково промовив він. — Останніх драконів зупинили саме тут, — він добродушно всміхнувся Орестові, коли той глянув на нього.

— А звідки ви знаєте про драконів?

— Колись, як я був іще зовсім маленьким, мені розповіли цю історію. Дідусь розповів, — уточнив бутафор. — Він теж працював на кіностудії, правда — режисером‑постановником. Він знав Юрія Яновського, Довженка, знав багатьох, чиї долі тісно переплелися в далеких двадцятих роках минулого сторіччя. Юрій Яновський, той самий автор «Майстра корабля», працював редактором, як твій тато. Мене навіть назвали на його честь, — дядько Юрко зітхнув. — Це не просто фільм. Зараз ми творимо історію. Справжню історію. Розповідаємо світові правду, — чоловік глянув на небо. Трохи помовчав, а потім загадково додав: — Він тут.

— Хто?

— Майстер корабля.

— А хто він? І що робить?

— Ти зрозумієш це пізніше. Сам.

— Я вчора бачив Славенку біля «Делфі». Може, вона — Майстер корабля? — після короткої паузи спитав Орест.

— Ні! Усе набагато простіше. Вона — останній Охоронець. Якщо Славенка не зупинить Чорного дракона… — дядько Юрко прикусив губу. — Я навіть не знаю, як тобі, мій маленький друже, усе це пояснити.

— Говоріть як є.

— Усе зникне! — прошепотів той. — Не буде нічого.

— Вона грає на скрипці для Чорного дракона? — теж прошепотів Орест.

Дядько Юрко кивнув.

— Але Славенка не полює на нього. Не хоче його вбити. Вона прагне вилікувати його від темряви, що полонила драконове серце. Саме тому вона приїхала до Одеси. Славенка — Воїн Світла. Твої батьки це чудово знають, але їм не можна втручатися.

— Чому?

— Так говорить Кодекс: батьки чарівника не мають втручатися в становлення особистості їхньої дитини. Інакше вони загинуть. А ти — ні. Ти не можеш загинути. У найгіршому разі, Оресте, ти просто якось прокинешся звичайним хлопчиком і не пам’ятатимеш нічого, що пов’язано з драконами і Книгарнею чарівників. Просто втратиш свою силу. Через це проходять майже всі. Хоча дехто стає Хранителем.

— Як ви?

— Як я, — бутафор на мить замислився. Подивився десь убік, у небо над морем, що його було видно звідси, трохи помовчав, а потім сказав: — Хранителі чекають на дітей, подібних до тебе, аби передати їм Річ. У моєму випадку — це меч. А книжка, що лежить у твоєму наплічнику, має провести тебе цією вузькою стежкою. Наприкінці ти сам обереш, ким тобі бути. Навіть не так: яким бути. Це складно, але так написано в Кодексі чарівників…

Дядько Юрко замовк.

Певний час він розглядав білі хмари, що пливли над п’ятим павільйоном, потім людей, що сновигали біля входу, журналістів, фотографів, відеооператорів, усіх, хто прийшов подивитися на перший знімальний день. Вигляд у бутафора був задоволений.

Орест відчув чийсь погляд.

Хлопчик роззирнувся.

Під деревом він угледів Гарольда й пса Самурая.

Вони пильно дивилися на Ореста та дядька Юрка.

«А якщо вони чули?» — подумав хлопчик.

Гарольд шось шепотів псу, а Самурай принюхувався…

Враз Орест і Гарольд зустрілися поглядами. Чоловік вороже та якось хижо посміхнувся.

— Тобі кінець! — прошепотів він.

Орест смикнув дядька Юрка за рукав.

— Вони вже тут! — промовив хлопчик.

— Хто? — здивувався той.

— Гарольд зі своїм псом. Поглянь! Там…

Дядько Юрко озирнувся в той бік, куди показував рукою хлопчик, але під деревом нікого не було.

— Вони були… — прошепотів Орест, схиливши голову. Поглядом він зачепився за тінь, що падала від дерева на землю.

— Я вірю тобі.

Серце в грудях хлопчика несамовито калатало та вибивало скажений ритм.

ТУК‑ТУК.

ТУК‑ТУК.

ТУК‑ТУК.

Відчуття тривоги: воно було всюди. Здавалося, щаслива мить, початок зйомок стрічки, на який усі чекали…

І — тривога…

Бутафор помітив хвилювання малого. Поклав руку йому на плече.

— Будь обережним! — мовив він. — Пообіцяй мені.

І пильно глянув на хлопчика.

На якусь мить запала тиша.

Дмухнув прохолодний вітер
і пожовкле листя
зашурхотіло біля їхніх ніг.

— Обіцяю, — відповів Орест.

— Що б не сталося — вір у краще, — спокійно та впевнено додав дядько Юрко.

Хлопець кивнув.

— Сьогодні важливий день… — бутафор хотів іще щось додати, але поруч з’явилася Славенка.

— А‑а‑а‑а, ось де ви, Юрію Івановичу, — поспіхом говорила вона. — Ходімте! Нам потрібна ваша допомога.

— Яка ще допомога? — здивувався дядько Юрко.

— У павільйоні! — Славенка змовницьки підморгнула Оресту.

— Та я там уже все зробив.

— Ходімте‑ходімте. Скажете кілька слів журналістам…

— Я? Ні!.. Я не…

— Ніхто не розповість про корабель краще за вас… Ви нам дуже, ду‑у‑же потрібні, — вона взяла чоловіка під руку. — Без вас ми не почнемо.

— Якби ж то була правда… — добродушно всміхнувся дядько Юрко.

— Це і є правда, — жінка теж усміхалася. — Цей корабель — справа ваших рук. Ви — справжній Майстер корабля.

— Якби ж то була правда… — зітхнув той.

— Це і є правда, — повторила Славенка. — Ти з нами? — запитала вона в Ореста.

Хлопчик кивнув.

— Але в мене ще є справи…

— Які ще справи? — усміхнулася вона. — Такого дня більше не буде.

— Я побачу все з висоти.

— Ходімо вже, а то все пропустимо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Чоловік‑без‑імені, одягнений у сірий довгий плащ, що майже волікся по землі, в капелюсі та ковбойських чоботах бродив Одеською кіностудією. За спиною шкіряний сагайдак зі стрілами, у лівій руці — лук. Погляд напружений та сконцентрований. Хода обережна, мов у звіра, що полює на здобич.

Чоловік‑без‑імені повільно ходив від одного павільйону до іншого. На перший погляд здавалося, що він один із переодягнених акторів, але ні…

Угледівши недобудову, він обійшов її та, пересвідчившись, що ніхто його не бачить, через вікно проліз усередину. Часто зупиняючись, почав обережно підійматися сходами, усе вище й вище.

На четвертому поверсі він прогулявся всіма кімнатами, зупинився біля вікон, що виходять на павільйони, і довго стояв, роздивляючись пейзаж. Інколи щось занотовував у блокноті. Беззвучно ворушив губами, рахуючи кроки.

На шостому поверсі Чоловік‑без‑імені прицілився з лука, тримаючи його в лівиці.

— Та що там того пострілу? — бурмотів він сам до себе. — Один у серце — і все. Решта — для інших.

Його слова були ледь чутні.

Чоловік‑без‑імені робив це тисячі разів. Він — справжній мисливець на чарівників.

Якщо ви запитаєте мене, скільки йому років, я відповім:

— Чотириста вісімдесят сім.

Якщо ви запитаєте, звідки я це знаю, я теж відповім, але пізніше.

Чоловік‑без‑імені повільно піднявся на сьомий поверх. Зупинився на сходовому майданчику біля восьмого, аби прислухатися до звуку, що лунав ізнадвору.

Він чув крики чайок.

Чоловік‑без‑імені посміхнувся й крокнув уперед.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Із далечі Чорного моря долинав страшенний звук, ніби залізом шкребли по камінню. Хвилі викочувалися на берег і відступали, забираючи із собою пісок. Усі, хто був на узбережжі, бачили, наскільки швидко море змінювалося, ставало дивним і химерним. Хвилі дедалі міцнішали, захоплювали все більше й більше берега, а згодом, на якусь коротку мить, із води з’явився велетенський хребет чорної істоти.

ГУП!

Корабель «Делфі» похитнувся й ривком посунувся ближче до берега.

ГУП!

Заскрипіла палуба.

ГУП!

Над кораблем літали сотні, якщо не тисячі чайок, що дико пищали, а з корабельних резервуарів прямо в море витікали мазут і мастило. Чорні плями ширилися поверхнею води. Сильний різкий запах нафтопродуктів отруював повітря. Ним неможливо було дихати.

ГУП! ГУП! ГУП!

Удари в корпус корабля лунали все частіше й частіше.

— Він тут!

— Він тут!

— Він тут!

— Він тут!

— Він тут! — кричали чайки.

ГУП!

 ГУП!

  ГУП!

   ГУП!

ЧОРНИЙ ДРАКОН — ТУТ!

Із води виринула велетенська чорна лапа й шкрябнула корпус «Делфі».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Гав! Гав! Гав! Гр‑р‑р‑р‑р‑р! — це був пес Самурай. Він стояв перед входом у п’ятий павільйон і хижо дивився на Славенку, дядька Юрка й Ореста.

— Ви… нікуди… не підете! — прошипів голос за спиною.

Краєм ока Орест помітив Гарольда.

— Я готова! — мовила Славенка.

Вона глибоко вдихнула повітря носом й усміхнулася Орестові, який пильно дивився на неї.

Славенка обернулася до Гарольда.

— Ти ж знаєш, що Майстер корабля серед нас. Знаєш це…

Гарольд дивився на жінку з‑під лоба.

— Ти хочеш зупинити все це? Ти знаєш, що нічого не вийде.

Чоловік‑без‑імені стояв біля вікна на восьмому поверсі недобудови. Тримав у простягнутій лівій руці лук, уже заряджений стрілою. Дихав виважено й повільно.

Славенка була на прицілі. Він бачив її спокій і прийняття ситуації. Чоловік‑без‑імені заплющив очі й випустив стрілу. Цієї миті Славенка глянула на нього. Стріла зі свистом прорізала повітря і влучила їй у самісеньке серце. Жінка похитнулася, але не впала. Славенка досі стояла на ногах і всміхалася.

— Ні‑і‑і‑і‑і‑і‑і! — закричав Орест. Він кинувся до неї, але дядько Юрко притримав хлопця рукою.

Час зупинився.

Усе застигло в очікуванні.

Місто завмерло.

І люди в ньому теж.

Рухалися лише чарівники.

— Головне — вірити! — прошепотіла Славенка, дивлячись у вічі Оресту, а потім повільно, ніби в кіно, упала на землю.

— Біжи! — вигукнув дядько Юрко, підштовхуючи хлопчика.

Двері павільйону були відчинені, але Орест якусь мить вагався. Він ніяк не міг зрозуміти: як так? — усе завмерло: листя, хмари, люди та автомобілі на дорозі, а тут? — тут все рухається… Що це за фокус такий? Хто зупинив час? І головне — для чого?

Пес Самурай гарчав.

Орест видихнув, і, здалося, йому стало легше.

«Потрібно бігти», — майнула думка. Хлопчик глянув на дядька Юрка, той кивнув Оресту.

— Нумо! — ледве чутно промовив бутафор. — У тебе вийде…

І Орест відчайдушно рвонув із місця, помчавши до дверей.

— Фас! — скомандував Гарольд, показавши пальцем на дядька Юрка.

Пес Самурай кинувся до чоловіка й учепився зубами в його руку, зваливши того на землю. Дядько Юрко чомусь сміявся. Орест, не зупиняючись, озирнувся: Гарольд ішов за ним.

— Малий — мій! — шипів він.

Орест шмигнув у відчинені двері п’ятого павільйону й, схлипуючи, помчав сходами в своє Гніздо. Сльози котилися його щоками. Серце насамовито вистукувало в грудній клітці. Хлопчика кидало то в жар, то в холод.

— Тобі немає куди тікати! — волав позаду Гарольд.

Він спокійно зайшов усередину. Людей у павільйоні було повно, але всі ніби перетворилися на статуї. Гарольд зупинився перед збудованим для зйомок кораблем.

— Віддай мені книжку і свою силу… Прислухайся до моря. Чуєш? Чорний дракон уже тут. Тобі ніхто не допоможе. І місту — теж. Зрозумій це раз і назавжди. Чарівники, прийміть забуття… прийміть його як належне. Це місто піде на дно. Сьогодні! — Гарольд голосно засміявся. — Чуєш, малий, тобі не сховатися!

Гарольд дістав із кишені чорну рукавицю й повільно одягнув її. Стиснув руку в кулак, а коли розтиснув пальці — з’явився вогонь. Він підніс його до губ і дмухнув. Полум’я перекинулося на корабель і той спалахнув.

Орест на мить зупинився на оглядовому майданчику й побачив, як палуба корабля обростає вогнем і червоні язики злизують вітрила.

Гарольд задоволено дивився на шаленство вогню.

— Сюди! — прошепотів Ларус. — Мерщій за мною!

Орест побіг до птаха, що сидів біля входу в Гніздо.

Гарольд глянув угору. Побачив птаха й Ореста…

— Лару‑у‑у‑усе! — крикнув Гарольд. — Куди ти його поведеш? Вам усім кінець. Усім! Чуєте? Усі ці історії про Черепаховий острів, маяки, Книгарню чарівників — вони наші. Вони більше вам не належать. І книжка теж. Усе наше!

Проте Ларус йому нічого не відповів.

Гарольд оскаженіло пирскнув і швидким кроком пішов до сходів, щось бурмочучи собі під ніс. Час від часу його слова зринали в простір:

— …кінець, нарешті вам усім кінець… дракони вже тут…

Гарольд підіймався сходами на оглядовий майданчик. На його обличчі відбивалися червоні язики полум’я.

— Самураю! — крикнув Гарольд. — Сюди! Облиш того старого Хранителя. Він нікуди вже не піде. Самураю, Д   О М   Е   Н   Е… Дурна собача мордо…

Схоже, Гарольду було важко дертися вгору й він кликав пса на поміч.

Та Самурай його не чув, бо не було ні дзявкоту, ні гарчання, нічого…

Тієї миті Ларус зрозумів, що там, на вулиці коїться щось дивне.

— Жодного звуку…

— Там, — промовив Орест, — зупинився час.

* * *

Щойно Орест і Ларус залізли в Гніздо, усе затремтіло. Від надзвичайно сильного поштовху землі речі зі столу попадали на підлогу. Зі стелі посипався пил і пісок. Ларус затріпотів крильми. Орест присів, закривши голову руками. За стіною щось скрипіло й рухалося.

— Ларусе, вам кінець! — усе ближче чувся голос Гарольда.

Вогонь був усюди. Чадний дим стовпами здіймався вгору та обпікав ніздрі. Дихати ставало все важче.

— А може, вилетімо звідси…

Ларус похитав головою.

— Ні! — промовив він.

— Але чому?

— Чоловік‑без‑імені вже тут. Він мисливець і тільки того й чекає, щоб уполювати нас своєю стрілою.

— Так то Чоловік‑без‑імені стріляв у Славенку?

Ларус кивнув.

— І…

Та враз цегляна кладка пішла тріщинами й крізь щілини вдарило світло, яскраве, майже біле. Вибухнуло, немов одночасно спрацювали спалахи кількох сотень фотоапаратів. Світло засліпило Ореста й Ларуса. Але через секунду зникло, залишивши болісне відчуття на зіницях. Орест примружився й побачив, що стіна роз’їхалася, точнісінько як дверцята ліфта. Це й справді був ліфт! Невеличкий, дерев’яний, із вирізьбленими фігурками на стінах. У ліфті стояла…

— Мамо… — здивувся Орест.

— Швидше сюди! — спокійно промовила Ірина.

Орест миттю кинувся до неї та обійняв.

— Ларусе…

Птах затріпотів крильми й теж залетів у ліфт. Сів на плече хлопчику.

Ірина натисла кнопку «вниз».

Ліфт затріщав.

Дверцята зачинилися.

Після кількох ривків ліфт почав опускатися…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— У катакомбах під Одеською кіностудією міститься «ЦЕНТР ПІДТРИМКИ ЧАРІВНИКІВ», — сказала Ірина.

— Що? — Ларус здивувався.

Орест, якщо чесно, теж.

Такого повороту подій не очікував ніхто.

— «Центр підтримки чарівників» — це таємна організація, що обробляє емоційні запити чарівників і вирішує критичні ситуації.

— Уперше чую! — трохи обурено промовив Ларус.

— Мамо, але ж… тобі не можна… ти знаєш…

— Знаю… — усміхнулася Ірина. — Але я тут. Усе буде добре.

Орест іще міцніше обійняв маму. Сльози залоскотали очі. Але хлопчик одразу витер їх.

— А тато де?

— Унизу. Ти скоро все побачиш і все зрозумієш, — Ірина погладила сина по голові. — Усе буде добре! — повторила вона.

І тут усе знову трусонуло.

Ліфт опускався.

* * *

— «Центр підтримки чарівників» розташовано на глибині трьох тисяч метрів, під катакомбами. Їхати туди десь хвилину. Не більше… Необхідно просто потерпіти, доки ми опинимося нижче… Тоді перестане трусити.

Подумки Орест рахував секунди:

ДВАДЦЯТЬ,

ДВАДЦЯТЬ ОДИН,

ДВАДЦЯТЬ ДВА,

ДВАДЦЯТЬ ТРИ,

ДВАДЦЯТЬ ЧОТИРИ,

ДВАДЦЯТЬ П’ЯТЬ…

…

ТРИДЦЯТЬ ОДИН… — це допомагало відволіктися й хоч трохи заспокоїтися.

* * *

Нарешті ліфт зупинився.

Дверцята відчинилися.

Ірина, Орест та Ларус потрапили в освітлену жовтим світлом залу.

Зі стелі звисала величезна люстра, уздовж усіх стін стояли книжкові шафи. А посередині кілька столів — для читання… Ніби в бібліотеці — у казковій бібліотеці!

Орест широко розплющив очі. Хлопчик не міг повірити в те, що бачить. Може, він потрапив у фільм?..

— Ого!

Перед ним сновигали сотні дивних створінь: феї, тролі, гномики в червоних жупанчиках і ковпачках, зовсім юні чародійки й старі відьми, діди‑віщуни з довгими сивими бородами…

Поки Орест розглядався, застигши на місці й учепившись у мамину руку, Ларус махнув крильми й злетів на люстру, до інших пташок, які про щось там теревенили.

— Ходімо, синку, знайдемо тата, — мовила Ірина.

Вони повільно рушили до центру зали.

Орест, дещо соромлячись, крадькома зиркав на дивних створінь, що теж зацікавлено поглядали на хлопчика.

— Це він? — дивувалися деякі.

— Це він? Це він? — повторювали, ніби якісь папуги.

— Він! — голосно буркнув один, тицьнувши пальцем у бік хлопчика.

— Малий такий! — вигукнув інший.

— Він.

— Він.

— Точно він!

Здебільшого створіння, що вигукували та буркотіли, були дуже схожі одне на одного. Зростом не більше п’ятдесяти сантиметрів. Маленька голівка, великі вуха. Тонкі руки та ноги. Великі очі. Надзвичайно великі!

Вигляд у них був дивний. Вони й далі перешіптувалися й доскіпливо витріщалися на Ореста та Ірину, немов мавпочки в зоопарку. Тицяли тонкими пальцями на них.

— Він.

— Він.

— Він! — долинали їхні голоси.

— Це хто, мамо? — тримаючись за Іринину руку, запитав Орест.

Вона всміхнулася.

— Буркотуни, — відповіла.

Буркотуни й далі буркотіли.

Ірина з Орестом ще трохи пройшли, і раптом різко зупинилися.

Затріщав передавач.

Динамік заскрипів.

Жіночий голос промовив:

«УВАГА‑УВАГА! ДРУГИЙ ДРАКОН НА ОДЕСЬКОМУ УЗБЕРЕЖЖІ».

У залі «Центру підтримки чарівників» запала тиша. Така, що чутно було, як десь із крана крапає вода.

КАП‑КАП! КАП‑КАП!

Усі почали напружено перезиратися.

Передавач затріщав.

Пауза.

І знову:

«УВАГА‑УВАГА! П’ЯТИЙ ПАВІЛЬЙОН ОДЕСЬКОЇ КІНОСТУДІЇ ГОРИТЬ».

— О ні! — загаласували буркотуни. — І що тепер буде?

— Нас знайдуть. Дракони нас знайдуть.

«НЕ ПАНІКУЙТЕ. НЕ ПАНІКУЙТЕ».

Земля затремтіла.

— Ще один поштовх!

— Що це означає?

— Означає, що…

— …нам кінець!

Буркотуни заверещали й почали підстрибувати.

Динамік заскрипів.

«УВАГА‑УВАГА! ТРЕТІЙ ДРАКОН НА ОДЕСЬКОМУ УЗБЕРЕЖЖІ».

— А‑а‑а!

— Вони вже тут!

— Нам кінець! — волали буркотуни.

Із динаміка лунало:

«ЗБЕРІГАЙТЕ, БУДЬ ЛАСКА, СПОКІЙ».

— Оресте, ходімо швидше! — промовила Ірина.

Вони пройшли залою та повернули по коридору ліворуч.

Позаду повторювалося й повторювалося:

«ЗБЕРІГАЙТЕ, БУДЬ ЛАСКА, СПОКІЙ».

«ЗБЕРІГАЙТЕ, БУДЬ‑ЛАСКА, СПОКІЙ».

«ЗБЕРІГАЙТЕ, БУДЬ‑ЛАСКА, СПОКІЙ».

Та гамір не вгавав.

* * *

Валерій сидів на підлозі, спершись спиною на книжкову шафу й заплющивши очі. На мить Оресту, який заходив у кабінет, здалося, що батько спить.

— Валеро! — промовила Ірина. — Усе гаразд?

Орест дивився на зіщуленого батька й не розумів, що відбувається.

— Валеро?

— Так! — відповів той, не розплющуючи очей.

Ірина з Орестом підійшли ближче.

І тут хлопчик помітив, що батько плаче!

— Усе гаразд? — перепитала Ірина.

— Так! — Валерій рукою витер сльози й зітхнув. — Це все, що нам залишається… — прошепотів.

«УВАГА‑УВАГА! ЧЕТВЕРТИЙ ДРАКОН НА ОДЕСЬКОМУ УЗБЕРЕЖЖІ».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Вони нищили все на своєму шляху. Дихали вогнем і туманом. Багатоповерхівки падали. Пил здіймався вгору. Усюди клубочився попіл. Якби хтось зміг їх зупинити! Але хто подужає?.. Дракони кружляли над містом, яке стрімко перетворювалося на руїни.

— Тату, чому так? Чому вони прийшли?

Відповіді в батька не було.

Він мовчав.

— Нічого, синку, все буде добре, — промовила Ірина.

Як добре?

Міста немає.

Цілого міста немає!

Чи скоро не буде…

Що «буде добре»? Як жити далі?..

Цього ніхто не знав.

— Це війна, синку. Так приходять війни.

— Війна з драконами?

— Ні! Із темними силами. Дракони лише виконують накази.

— А можна якось змусити їх не виконувати?

— Вони завжди їх виконують, ці накази…

— Але чому?

— Я не знаю.

— Чому?

— Не знаю!

— Чому? — наполягав Орест.

— Я хотіла б знати, але не знаю.

— Так багато «але»! А після «але» — суцільна невизначеність…

Усе затремтіло знову. Та цього разу з динаміка не вилетіло жодного звуку, ніякого «увага‑увага!». Запала тиша, лише глибока тиша.

«Що відбувається там, нагорі? — думав Орест. — Чи вціліла школа? Пекарня? Стадіон? Кіностудія?..

А якщо там уже нічого немає?..

І скільки нам тут сидіти? Ми не можемо все життя переховуватися, або ж утікати, або ж уникати… Якщо це війна — необхідно прийняти бій.

Цей день мав би змінити історію Одеської кіностудії, але — знову це «але»! — став кінцем цілого міста…

Чому дракони прийшли саме зараз?

Чому «Делфі» викинуло на одеське узбережжя?

Чому? Чому?»

Суцільні питання. А відповідей немає…

«Ларусе, ти чуєш мене? Де ти? Скажи, що нам робити?»

Ларус озвався із запізненням.

«Не знаю».

«І ти теж?»

«І я теж».

«Ніхто не знає…»

«Ніхто».

Так буває. Одного дня приходить війна і все змінюється. Але дракони? Чому вони напали? Чому?

Орест заплющив очі й спробував уявити, що він чайка, проте нічого не вийшло.

Орест намагався знову й знову.

Але ні — не виходило.

«Це через купол, — озвався Ларус. — Ми всі застрягли в позачассі. Ти був останнім, за ким підіймався ліфт».

«А чому я? Чому за мною?»

«У тебе книжка».

«І що з цього?»

«Якби ж‑то я знав…»

«Славенка жива?»

«Ні».

«А дядько Юрко?»

«Ні…»

«Це все через мене?»

«Ні!»

Орест зітхнув, притулився до батька й заплакав.

— Тату, мені страшно!

Валера спробував усміхнутися й погладити сина по голові. Ірина присіла поруч. Усі троє міцно обійнялися. Земля знову затряслася.

Орест згадав:

…книжка — історія того, що станеться завтра, і змінити перебіг подій може лише той, хто її читає…

* * *

Орест дістав книжку з наплічника й глянув на палітурку. Вона чомусь змінила колір й стала майже дзеркальною. Хлопчик зміг розгледіти обриси свого обличчя на її поверхні. Назва книжки кудись зникла. Що довше Орест дивився на палітурку, то чіткіше бачив зображення.

«Оце мій лоб, ніс, очі, волосся. Ось тут мама», — подумав він.

І на палітурці з’явилася мама.

«Ось тут — тато».

І на палітурці з’явився тато.

«Ось тут, — думав він, — має бути кіностудія і Ларус».

І вони теж з’явилися на палітурці.

Зрештою Орест зирнув на першу сторінку книжки.

«Господи, — промайнуло в думці, — там нічого немає! Сторінка чиста…»

Аж раптом унизу сторінки утворлася маленька, але чорна‑чорна пляма. Насупившись, Орест уважно придивився до неї. Пляма росла. І це лякало. Чорнило ніби проступало знизу на поверхню.

Колись, згадав Орест, тато розповідав йому про лисячі плями в книжках.

«Але, — думав Орест, — лисячі плями іншого кольору. Вони жовті, більше схильні до іржавості, а тут… Тут чорна‑чорна пляма…»

Орест пам’ятав батькові слова: лисячі плями, або фокси, — це результат хімічного процесу, який виникає в дешевому папері або в папері, який зроблено із порушеннями під час виробництва. Підвищена вологість сприяє розвитку цих плям.

«Так, — зрозумів хлопчик, — це не лисяча пляма. Не вона. Це щось інше… Але що?»

Пляма поступово перетворилася на літеру «Я».

Велику літеру Я в правому нижньому куточку сторінки.

— Я, — прочитав Орест, і його спиною пробігли дрижаки.

Книжка оживала в руках: текст і малюнки проявлялися все швидше, надзвичайно швидко. Від щільно списаних сторінок вона ніби важчала й Оресту довелося покласти її на підлогу.

У центрі першої сторінки утворилося коло.

На мить Чорний дракон глянув зі сторінки книжки на Ореста. У його очах хлопчик побачив власний відбиток.

— Я прийшов по тебе! — прошепотів дракон і дмухнув туманом.

Сторінка, ніби скло взимку, покрилася візерунками.

Орест відчув, що падає.

Він провалювався в книжку.

Холодне морське повітря підхопило його, і він — уже чайкою — полетів над морем. Тут Орест був сам: жодного чарівника чи хранителя, що могли б допомогти йому зрозуміти, що відбувається. Хлопчик бачив попереду охоплене вогнем місто й хвости драконів, що руйнували будинки.

«Там, — подумав він, — десь там кіностудія».

Орест махав крильми, летів до моря. Ось побачив він «Делфі», перевернутий набік…

— Чорний драконе! — гукнув Орест. — Я тут!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.