Серія «Книжкові мандри»

Художнє оформлення Олександри Чернік

Дизайн обкладинки Олега Панченка

Юлія Баткіліна

Ютуб моєї Ба

© Баткіліна Ю. Е., 2021

© Чернік О. Є., ілюстрації, 2021

© ПП «АССА», 2021

© mrgaser, e-pub, 2021

ISBN 978‑617‑7877‑28‑7

Аннотація

Щоб розважити обурену подарунком від кандидата в депутати бабусю, школярка створює для Ба ютуб-канал. Вони знімають «розпаковку», долучаючи навіть роздратованого неякісним харчем кота. Але прикол спрацьовує навпаки: у коменти набігають хейтери і починається типове для соціальних мереж цькування. У бабусі-блогерки з’являється реальний переслідувач! Тож горе-ютуберкам доведеться якось викручуватися з цієї ситуації та поспіхом учитися безпечної поведінки в інтернеті.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Ба, ну будь ласка! — утретє за десять хвилин сказала я, і з цього все почалося.

— Що «будь ласка»? Що «будь ласка»? Ти тупішатимеш, а я не хочу, щоб ти тупішала. Краще книжку почитай, — відповіла Ба. — Он, Жуль Верн. Або навіть свою оцю… як її… «Котів‑вояків» твоїх, прости господи. У твоєму віці я читала «Граф Монте‑Крісто»… Він отам, на другій полиці, і чудово зберігся.

Насправді вдома такий номер ніколи б мені не вигорів. А саме в Ба я можу годинку спокійно подивитися розпаковки ляльок. І навіть з’їсти пару шоколадних цукерок під час перегляду. Для цього треба пів години наполегливо канючити: «Ну будь ласка, Ба», а потім помити посуд.

— Ба, ну будь ласка. А я помию посуд.

Ба любить книжки, читає кожної вільної хвилини. Вона купувала їх і мені — з малюнками, такі, що сторінку хотілося лизнути, як льодяник. Траплялися нудні, а траплялися й класні, не відірвешся.

От з інтернетом у нас не ладналося. Але як пояснити людині, що на ютубі круто, коли вона подарований батьками ноутбук згодна відкривати тільки раз на місяць — щоб увімкнути й одразу вимкнути?

До речі, я — Карина. Раніше я і мої батьки жили з Ба, тобто з моєю бабусею, у цій квартирі. Поки ми не переїхали у свою. У сусідній будинок. Тож іноді я ночую в Ба на вихідних. А ще у вівторок і четвер, коли ми разом ходимо в басейн: я — на пізні тренування, а Ба — просто плавати. У неї стоїть мій запасний стіл для уроків, зберігаються іграшки, які не схвалює мама. Наприклад, геловінський павук. Ба його боїться, але не викидає. А ще ми з нею граємо в «Монополію», коли я схочу.

Отож, це була субота, я заїхала до бабусі на всі вихідні, а батьки подалися до Києва.

— Замість того, щоб грати в іграшки, — вела далі Ба, — хоч би в того павука — фу, гидота! — ти, як печериця, сидиш і дивишся, поки хтось розпаковує ляльок. Ти їх не торкнешся навіть! Так усе життя можна просидіти і…

Я збиралася вже вчетверте сказати: «Ну будь ласка…», коли у двері наполегливо подзвонили. Ба запахнула свій старенький синій халат у метеликах, наче бойовий мундир. Я не заздрю тим, хто вривається до неї, коли вона мене виховує. Бо запалу в неї багато, але любить вона тільки мене. А непроханим гостям може перепасти на горіхи.

Я визирнула з великої кімнати лише краєчком ока, але цього було достатньо, щоб побачити сусідку тьотю Валю. Вона завжди потребувала більше місця, бо огрядна, а ще має на голові таку здорову штуку: наче булка з маком, але з волосся.

— Еммочко! — голос у тьоті Валі був такий великий і гучний, як вона сама. — Це принесли вчора, а тебе не було, на!

— Та пішли вони, — відказала Ба й озирнулася, — знаєш куди!..

— Мені чужого не треба! Ось тобі, від кандидата в депутати. Усе, побігла, а то ти зараз почнеш…

Я, звісно, могла собі спокійно дивитися відео, поки вони сперечалися, але ж тепер стало цікаво.

Ба залишилася в передпокої між величезною шафою із дзеркалом та ще одним дзеркалищем у важкій шоколадній рамі, яке звалося трюмо. Біля її ніг стояв пакет із якоюсь усячиною.

Ба машинально підхопила його. Вона взагалі рухається швидко, як супержінка. Коли лає мене за щось, я уявляю її в такому купальнику й наче вона летить між хмарочосів, аж вітер свистить. Ба руда, худа, колись я її пережену в зрості. Так тато каже, бо в його родині всі високі. Та поки що не перегнала.

— Що роблять! — Ба потрусила пакетом. — Купують людей ні за що, за банку якихось вошивих консервів.

— Вошивих? Там воші? — зацікавилася я. — Ну ж бо, подивімося!

— А й подивімося! — сказала Ба й махнула рукою. — Подивімося! Змалку знатимеш, як дурять нашого брата.

— У нас є брат?

— Усі люди — брати.

— Дімка мені не брат. Він дурень.

Та Ба мене вже не слухала: бігла в кухню, наче її покусали, і тягла за собою пакет, а за нею потупотіла я. Коли на Ба находить — чекай найцікавішого.

— От, помилуйся, Кариночко: «Кілька в томаті». Ти плюватимешся, якщо я тебе таким нагодую. О, і Маркізик теж плюватиметься. Так, мій зайчику?

Маркіз здається товстезним, але насправді він худий, мов домашній пацюк. Я це виявила випадково: якось ми з Ба його скупали. Але коли зараз він підняв гривасту голову зі стьобаної рожевої лежанки, схожої на пончик, і подивився на бабусю та на її кільку, то скидався на вгодованого гидливого лева.

— Ба! — крикнула я. — Та це ж розпаковка! Ми швидко знімемо, і в тебе буде своє відео. Усі побачать, що там усередині.

Ба на секунду замислилася, зіщулившись, зважила пакет на худій руці.

— Хай бачать! Він думає: я без кільки голодую! Покажи мені банку — і я одразу за нього голосуватиму. А дзуськи! Жаба цицьки дасть.

— Ба, а в жаб є цицьки?

— Не слухай дурну бабу, не запам’ятовуй несенітниць. І взагалі, ти знімати збираєшся?

Ба мала вже вигляд геть войовничий, а в такому стані з нею можна навіть іти красти яблука. Хоча ми й не намагалися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Я хутенько увімкнула камеру на телефоні. Він у мене не найкрутіший, трохи підвисає. Я навіть потрусила для надійності.

— Ба, уяви, що ти — телеведуча.

— Телевізор — дурнуватий ящик, — відрізала Ба у відповідь, але стала біля столу в якусь перекручену позу. Може, гадала, що то поза телеведучої. Тоді подумала та сперлася на прабабин буфет у янголятках із трохи подряпаним фасадом. То я його… колись.

— Але передачі дивиться багато людей. Там завжди дають рекламу, — сказала я, наводячи камеру на бабусю й на стіл. Операторка з мене така собі, але треба ж на комусь тренуватися. Я ж хочу стати блогеркою!

— І то так, — погодилася Ба. — Ти вже знімаєш?

— Ще ні. Стань лівіше. Правіше тепер, — командувала я.

— Зачекай!

Ба збігала в спальню й переодяглася у свою найкращу сукню. Навіть черевики на підборах узула, хоч у неї болять ноги.

— Не годиться, — сказала я. — Ти ж на кухні! Хто повірить, що ти так готуєш щодня? Блогер має бути природним.

— Але ж не виходити на люди в халаті! — обурилася Ба. — Подумають, що я якась голодранка. О!

І вона блискавично начепила на зелену простору сукню фартух у горошок. Тепер здавалося, наче в нас Новий рік, і Ба зараз готуватиме оселедець під майонезом… тобто під шубою. Чому майонез звуть шубою?

— Ти знімаєш?

— Ще ні!

— Не знімай! — перечіпаючись через власні підбори, Ба рвонула в передпокій, знайшла на трюмо червону помаду й нафарбувала губи. — Ану дивись мені, рівно?

— Рівно, Ба! — У мене аж руки тремтіли: я знімаю перше відео для інтернету — і неабияке! Хто колись міг похвалитися, що в нього знімається бабуся, та ще й така, як моя Ба!

— Що робити?

— Отам стань. Треба спочатку привітатися. Сказати: «Вітаю, мої глядачі!» — чи щось таке. А наприкінці… наприкінці треба сказати щось круте.

— Круте? — Ба про всяк випадок іще глянула на себе в кишенькове люстерко й у скло на дверцятах буфета.

— Ну от, наприклад: «З вами була Ба. Я все бачу», — мама любила дивитися по теліку скандальні розслідування, і я таке точно чула.

— Еге. Добре. Я, — повідомила Ба, — грала в драмгуртку Снігову королеву… другим складом… Я точно впораюся. Скажи: «Мотор».

— Який мотор?

— Так завжди кажуть.

— Добре. Мотор, — і я натисла іконку камери.

— Вітаю, мої глядачі, — почала Ба. — Я — пенсіонерка. Наші депутати думають, що я така голодна, нещасна й жалюгідна, і мій голос хочуть купити за відповідну ціну. Наприклад, кандидат у депутати… Остапенко Павло Євгенович передав мені пакет… трохи подряпаний, але то нічого!

Моя Ба, нафарбована червоною помадою, з рудими вогняними кучерями, у найкращій зеленій сукні аж ніяк не могла бути жалюгідною. Хай там як, а я нею пишалася. Перша у світі відеобабця! А моя Ба широким жестом вивалила з пакета все на стіл.

— Моя прекрасна онука Карина, відмінниця й розумниця, люб’язно погодилася зняти, як молодь каже, розпаковку.

Відмінницею я не була, але щоки порожевіли від задоволення. Ми ж у віртуальному світі! Імідж тут — усе!

— Нумо подивімося, за що депутат купує голоси літніх людей. Нагадаю, він іде засідати в міськраду на кілька років і буде там вирішувати буквально все. Наприклад, чи я їздитиму пільговим автобусом, а чи пхатимуся пішки? Чи тектиме гаряча вода з гарячого крана, а чи мені доведеться гріти воду в тазику, аби помити свої сиві патли?! — і Ба майнула рудим волоссям, як справжня відьма.

— Перлова крупа. Коли ви востаннє добровільно їли перловку? Думаю, десь у лікарні, коли й так хочеться здохнути. Ви онуків своїх нею годуватимете? — Ба виразно потрусила в повітрі пакетом перловки, і я показала їй великий палець. — Олія, найдешевша. 870 грамів. Ви жлоб, пане кандидате! Буклетик. Не знаю, що я робитиму з вашим буклетиком. Можливо, я б кидала дротики, але я не привчаю онучку до насильства. Нагадаю, це відео знімає учениця четвертого класу Кариночка. І нарешті… — обличчя в Ба пашіло, коли вона жбурнула хрусткий пакет із перловкою на підлогу, поставила ногу на стілець і дотягнулася до консервів: — Нарешті! «Кілька в томаті». Запевняю вас, що мій кіт цього не їстиме. Карино, не стій, хутко фільмуй Маркіза!

Я підскочила до отетерілого кота, який про всяк випадок вирішив одразу втекти. Та Ба зачинила двері перед його носом, відкрила банку й тицьнула в писок. Морда в Маркіза була гидлива завжди, а тут він просто оскаженів, здавалося, зараз у нас плюне.

— Бачите? — урочисто виголосила Ба. — Кариночко, знімай пакет, і щоб прізвище було видно. Звісно, дешевше накупити цих консервів, аніж дбати про ремонт поліклінік. У нашій, наприклад, здається, була світова війна. Інакше я це неподобство пояснити не можу. І, до речі, невідомо, де взялися кошти на ці, так би мовити, консерви. Вітання вам від чесної пенсіонерки й не вашої виборчині, — підсумувала Ба. — З вами була Ба. Я все бачу й дещо скажу.

— Ба, ти просто вогонь! — вигукнула я. Сама збиралася записати перше відео для свого блогу хтозна‑скільки. Але так і не записала. Страшно: раптом не те зморожу. — Ми маємо це викласти в інтернет. Нам слід завести тобі канал.

Ба, відсапуючись, заварила чаю, ми сіли поруч біля її некористованого ноутбука й створили пошту:

ba.babusya.ba@gmail.com

Щоб вона могла сама дивитися коментарі й відповідати прихильникам. А то забере мій телефон, я її знаю. Із залізницею так було! Спочатку: дай розібратися — не можна ж дитині гратися без нагляду дорослих. Потім: ану, я ще трошки пограюся. А потім: уроки йди роби.

— До чого мене довели! — сказала Ба. — Зраджую власні принципи й іду в той інтернет, де розумній людині нема чого робити. Куди натискати? Сюди? Та не треба, я не ідіотка якась, у мене дві вищі освіти!

Ще в кілька кліків ми завели канал.

— Треба назвати його, — сказала я.

— Мене звуть Емма Володимирівна, ти ж знаєш, — озвалася Ба. — Що ще потрібно?

— Ну я ж не можу написати: «Канал моєї Ба».

— Чому? Так і пиши! Усі хай знають, що ти в мене молодчинка. Без тебе я б оце все не зробила. Ну ж бо, пиши.

Отже, «Канал моєї Ба» отримав обкладинку з гарних квіточок. Усе готово.

Залишалося залити відео. Я залогінилася в бабусин акаунт із телефону й усе підготувала.

— Ба, натисни отут, — сказала я, простягаючи телефон. — Твоє відео — ти й заливай.

І Ба урочисто натиснула. Справу було зроблено.

— Усе, мий руки. Час обідати, — скомандувала вона. — Бракувало ще, аби ти через цього покидька схудла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Крізь шум води, намилюючи руки слизьким рожевим милом, я почула, як Ба бубонить із передпокою:

— Еге, канал моєї Ба, так і зветься. Подивися, як я його, еге! Алло, Іриночко? У тебе комп’ютер є, здається? А ну біжи на той ютуб, дивися мене! Онука знімала! Кариночка!

Я подумала, що треба ще переслати відео комусь із друзів, хай батькам покажуть. Не дарма ж ми старалися.

З акаунта Ба на ютубі я не вийшла. І, звісно, мені було дуже цікаво глянути, як там справи.

— Геть телефон зі столу! — суворо наказала Ба, насипаючи борщ у глибокі тарілки — одну я влітку мало не розбила, але вона вижила — остання тарілка з набору в малинову цятку, моя улюблена.

— Але Ба! Треба ж глянути, як там дивляться твоє відео. Там же лічильник!

— Ну, — зацікавилася Ба, — ну… А як його глянути? — і пішла за мною з ополоником у руці. З ополоника крапало буряковим.

На лічильнику виявилася вже тризначна цифра. І коментарі… Хтось уже коментував наше відео.

«Ми з вами, Еммочко, я і Рая. Цьом», «Бабуська — вогонь!» , «Смаль, бабко!» , «Так, хай знають, як живеться пенсіонерам», «Приходьте до нас на вулицю Чайковського, у нас перловка взагалі з міллю».

Ба взяла в мене телефон, недовірливо переглянула коментарі й усміхнулася.

— О, то вже дітям попересилали, — зраділа вона. — Правда завжди дорогу проб’є. Як приємно, і Поліна Романівна подивилася. Добре, зайчику, а тепер відклади цей телефон, до того ж ти хапала його брудними руками. Я тобі ось сметанки покладу.

Десь після третьої ложки Ба занервувала. Пересунула кілька разів на столі тарілку з нарізаним хлібом, переставила склянки, шикнула на Маркіза, котрий намагався випросити шкварку. Обсмикнула жовті фіранки з візерунком у дрібну моркву. Протерла кухонний стіл.

— Кицю, — звернулася нарешті вона до мене, — а як подивитися, чи там є ще нові коментарі?

Нових коментарів не було, проте лічильник переглядів наклацав пів тисячі. До того ж хтось поставив нам палець униз. Ба з другого разу навчилася знаходити своє відео досить швидко. Перейшла на другу сторінку. Засмутилася.

— Кому це не сподобалося? Сумління точно не чисте! Може, це наш депутат? Точно, він. Або тещу покликав. Усе, ходи їсти борщ.

У цілковитому мовчанні ми їли далі. Я не встигла й кількох ложок проковтнути, як Ба встала, лишивши тарілку, й посунула в кімнату.

— А ти їж! — крикнула, зачувши, що я тупаю слідом. — Ти ж ростеш, тобі треба їсти. Ох!..

У великій кімнаті, де стояв ноутбук, запала тиша.

Похапцем досьорбавши бабусин борщик — таки дуже смачний! — я рушила подивитися, де ж вона поділася. За мною крався на м’яких лапах схвильований Маркіз.

Ба сиділа біля ноута, тримаючись за щоку, ніби в неї болів зуб. Її обличчя я не бачила, але в кімнаті було так тихо, наче я щойно принесла зі школи здоровенну двійку з математики.

— Ба, ти що?

— Який жах! — відказала вона. — Я б цих людей…

Обережно зазирнувши через бабусине плече, я побачила, що, по‑перше, лічильник рвонув до двох тисяч, а, по‑друге, у Ба з’явилися невдоволені коментатори. «У вашому віці онуків няньчити, а не інтернетом лазити», «Зморщена потвора», «Що, доплату до пенсії за наклеп отримала?» , «Нащо я оце бачу», «Що за пожмакане обличчя! Як не соромно його в камеру встромляти», «Дурепа стара», — писали вони. Один — без аватарки — навіть побажав Ба здохнути зі мною разом. «А подивилися б ви, як живуть справжні пенсіонери. Та мені перловка за щастя, а кільки я десять років не бачу. У вас, мабуть, діти накрали грошей, от ви й пишете таке. У людей, котрі голодують, знаєте, не заведено перебирати харчами. Ви просто багата тварюка».

Поки я усвідомлювала глибину катастрофи, Ба заплакала.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Я часто плáчу, коли мені щось не вдається. Моя мама сліз не любить, каже, що жінка має не нити, а працювати над собою. А ось Ба завжди обіймає й тихо шепоче:

— Вони всі тебе не варті.

Я так і зробила: обійняла бабусю й прошепотіла:

— Вони всі не варті тебе, Ба!

Вона мовчки кивнула. Тоді глухо сказала:

— У мене дві вищі освіти, я шию витончені сукні, я варю варення, я піклуюся про тебе… Вони ж нічого не знають! Як так можна!

— Але ж вони люди в інтернеті, звідки їм знати? — насправді мені хотілося піти й побити їх усіх, щоб не набріхували на мою Ба. Але ж це просто коментарі, як ти їх поб’єш! — Вони нічого не знають, їм просто хочеться, щоб ти засмутилася.

Тут я пригадала Марину. Марина — відмінниця, заучка в окулярах, і Дімка вирішив провчити її. Усі його друзі, знайомі, його старші брат і сестра ходили по її фотках в інстаграмі та писали, що вона товста потвора, що її ніхто не любить, що такі, як вона, мусять здохнути. Хто хотів дружити з Дімкою, мав таке зробити. А дружити хотіли всі. Бо Дімка крутий. Він займається паркуром і вміє виробляти неймовірні речі, ледь не головою вниз падати з рівної стіни. На це збігалися підписники й нестримно вподобували його відео. А ще в нього є шолом віртуальної реальності. І його батько обіцяв покатати всіх на гвинтокрилі… Щоправда, досі не покатав.

— Вони не хотіли її образити, вони хотіли шолом, — прошепотіла я.

— Що?

— Та… вони тебе не знають, вони просто пишуть гидоту. Але я б їх побила, якби могла.

— Я б теж, — сказала Ба. — Це ж тепер людям не покажися. Усі бачили, як мене назвали багатою падлюкою. Навіть Поліна Романівна.

Ба була бліда. Вона накрапала собі корвалолу й двічі помилилася з кількістю крапель.

— Може, погуглимо, що робити? — запропонувала я. — Або, хочеш, — видалимо те відео та й по всьому.

Ба замислилася.

— Оце вже ні! Ніхто не змусить мене! А то вийде, що він мене переміг.

Тоді ми сіли за комп’ютер, і я набрала в пошуковику: «Що робити з хейтерами».

«Любіть ваших хейтерів», — пропонувала перша ж стаття. Під нею підписалася якась тітка в білій сорочці та в нудних, як мої понеділки, окулярах.

— А можна, я не буду їх любити? — спитала Ба. — Вони гидкі.

— Ну, це в тому сенсі, що хейтери бувають тільки у відомих та цікавих… мабуть, — у цей момент мені перехотілося бути відомою, але бабці я не сказала. — Тут написано, що з хейтерами не можна сперечатися, їм не можна платити.

— Ще й платити? Та ну, жаба цицьки… — обурилася Ба. — Тобто нізащо!

Я зітхнула й присунула бабусин ноут ближче.

— Хай ваш бізнес буде відкритим і прозорим для громадськості…

— І бізнесу в мене немає, — засмучено сказала Ба. — А отих рейтерів нажила собі…

— Хейтерів, Ба!

— Та біс із ними! Я про що: немає в мене бізнесу.

Я несміливо глянула в коментарі під відео.

«Непоганий бізнес, — писало якесь опудало з фоткою крокодила. — Скільки платять?»

— Отакої, — сказала Ба, зазираючи мені через плече. — Тепер є! Тепер і бізнес у мене є. Та що ж ти будеш робити!.. — у її голосі знов бриніли сльози.

— Ба! Зачекай! — вигукнула я. Мені хотілося над усе пригорнути її, відібрати той клятий комп’ютер. — Ось дивися, що я знайшла. Інструкція. «Баньте користувачів, які вам погрожують. Не відповідайте на образливі коментарі. Зверніться до тих, хто може вас підтримати. Пам’ятайте, що злостива критика — це часто наслідок болю, який людина відчуває. Завжди будьте собою».

— Я думаю, болітиме, коли ти з лиця крокодил, — промовила Ба, дивлячись на мультяшну аватарку останнього коментатора.

— Ба, — серйозно сказала я, — я буду тебе підтримувати. Ти найкраща бабуся у світі, чуєш?

Ми обійнялися, а я подумала, що уроки трохи почекають. Може, й не трохи. У двері подзвонили, тоді почали грюкати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На порозі стояла сусідка тьотя Валя та бабусина найкраща подруга Люда, пухленька старенька у строкатій хустці, накрученій на голові в якийсь неймовірний спосіб.

— Еммо, — діловито почала бабця Люда, — плюнь і розітри. Ми все бачили. Я торт принесла.

Я подумала, що бути онукою блогерки суперово.

Зараз наїмся солодкого, поки всій компанії буде не до мене.

Бабуськи поставили чайник і сіли з тортом на кухні. Я ненав’язливо дістала з буфета блюдечко в дрібну цятку й десертну ложечку, яку Ба називала срібною. Мені здавалося, що вона якась надто темна, але торт і так смакуватиме.

— Ой, їж! Ти така худенька! — пробасила тьотя Валя.

— Ми зараз їм усім відповімо, — повідомила бабуся Люда.

— Кариночка каже, — гордовито заявила Ба, — що треба бути вищими за це. А то інакше матимеш якийсь дурнуватий вигляд.

— Ми їм так і скажемо, — відрубала безапеляційна бабця Люда. — Скажемо: ми вищі за це, а ви покидьки. І, до речі, пишете з помилками.

— Або, дівчата, відео знімемо! — мрійливо запропонувала Ба. — Як ми святкуємо та як ми чхали на них. А ну, Кариночко, скажи: коли жінки типу нас весело святкують, це цікаво?

Ба схопилася з місця, розкинула руки й затупотіла посеред кухні — я ледь устигла ввімкнути запис:

— Отак танцюють, еге‑гей! Ой‑ой‑ой!.. Нащо я пішла на ту йогу?!

Потерши поперек, вона підняла руки. І, наче спеціально для вдалого відео, пролунав тихий металевий звук. Тоді голосніший.

— Ба, — повідомила я, розуміючи, що попереду нічого доброго не очікується, — а нам у батарею стукають…

Я гадки не мала, як звуть цього бабусиного сусіду, бо вона називала його винятково Кара Божа. Коли я була малою, думала, що то таке ім’я чудне: Карабож. Ось у нас у садочку одного хлопчика звали Єлисей, а ще одного — Вельзевул, по‑простому — Валя. Мало там кого як назвуть…

Карабож мав тонкий слух і характер, як у сусідської болонки: кидався на всіх й обурено дзявкотів.

— Ой, зараз почнеться, — сказала тьотя Валя.

— Це точно, — підтвердила Ба.

Тоді у двері несамовито задзвонили. Потім загрюкали. Так ломився до сусідів тільки Карабож.

— Може, не відчиняти? — запропонувала бабця Люда.

— Тоді грюкатиме весь день, — зітхнула моя Ба. — Зараз я його заспокою.

Але Карабож не збирався заспокоюватися. Худорлявий і сивий, трохи схожий на скуйовдженого горобця, він гайнув повз бабусю одразу на кухню.

— Мало того, — тоненько й надтріснуто загугнявив Карабож, простягаючи обидві руки до люстри, — мало того, що ваш кіт голосно тупотить!..

Маркіз, який задрімав був на своїй подушці біля бабусиного стільця, гидливо підняв одне повіко й утупився в Карабожа.

— І щодня, щодня люди змушені слухати ці ваші слонячі танці, випивати тонни снодійного, аби заснути! Може, через вас безсоння в когось. Мало того, що гарцює ваша абсолютно невихована онучка! Мало того, що п’ять років тому ви мене затопили… А десять років тому вона, — палець Карабожа ткнувся в мене — і це він мене невихованою назвав! — ревіла вночі, як різана, і ніхто з тим нічого не робив… Ви ще й гостей запрошуєте! А ці гості ходять, як слони! — Маркіз пирхнув і вшився під стіл.

— Послухайте, — почала Ба дуже ввічливо, — гості сидять на стільцях, ви ж бачите?

— А звідки я знаю, що ви хвилину тому робили?! Взагалі, які гості у вашому віці?! Я от без гостей живу, і нічого! — волав Карабож. — Ніхто до мене не ходить!

— І чого б то? — весело спитала тьотя Валя.

— Я не розумію, це смішно? — кип’ятився Карабож. — Я до поліції звернуся!

— Краще випийте чаю, — озвалася Ба. — Після хорошого чаю…

І тут сталося те, на що Ба вже давно перестала сподіватися. На середину кухні просто перед Карабожем вийшов Маркіз. Наш породистий лінюх. Наша хутряна подушка. Наша вередлива морда. У пащі він з огидою й зневагою ніс угодовану мишу. Либонь, ту саму, на яку так скаржилася Ба від початку весни. І так само гидливо та зверхньо виплюнув її на підлогу перед Карабожем. Тьотя Валя перелякано вискнула. Й одразу ж тоненько й голосно заверещав Карабож.

Але не просто заверещав! Дідуган кинувся лізти на стілець, а з нього — на стіл. А стеля в Ба низенька, тому Карабож із розмаху врізався головою в занадто велику для кухні люстру. Пролунало «дзень», посипалися уламки пластику й луснула лампочка.

— Ох, — видихнула Ба.

Гордий Маркіз, замість тікати, зручніше всівся посеред кухні, обкрутившись хвостом і розпухнастивши шерсть, наче лев’ячу гриву. А миша, придушена, але жива, уже тікала з місця подій.

— Ви просто вбивці, — простогнав Карабож. У його ріденькому сивому волоссі блищала друзка скла.

— Та я сама цю мишу боюся! — відповіла Ба, наливаючи йому склянку води. — А мишоловку поставити не можу — раптом кіт туди втрапить. Хто ж знав…

— Вам кіт цінніший за людей! — Карабож тремтячою рукою перехилив склянку. — Через це в людини може інфаркт бути. Або інсульт. Ще й понавішали тут.

Маркіз і далі сидів посеред кухні, гордий і непорушний. Час від часу він піднімав одне повіко й дивився на всіх нахабним жовтим оком — де, мовляв, моя похвала та пестощі?

На жаль, мені не вдалося зняти цю веремію як слід: телефон тремтів у руках, а ще я не встигала наводити камеру по черзі то на кота, то на Карабожа. А ще під столом було мало світла, а ще… Я подумала, що знімати — це не так легко, як здавалося досі.

Карабож, відклякнувши, щодуху заволав і замахнувся на Маркіза. Той чкурнув під стілець тьоті Валі, настовбурчив шерсть і став схожим на маленького злого динозавра.

— За тварину — вб’ю, — пригрозила Ба, хапаючи Карабожа за руку. — Ушивайся геть! З поліцією приходь!

— І прийду! — відказав Карабож, витрушуючи скло з волосся. — Ще й як прийду!

— Двері отам! — грізно повідомила Ба, і тон її нічого доброго не віщував.

Карабож ляснув тими дверима так, що зі стелі посипалося. Маркіз, пещений одразу двома бабусями, отримавши котячих ласощів зі спеціального пакетика, поліз назад на свою лежанку й знову заплющився.

Гості розійшлися не на жарт.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— А чи не зняти нам наступний випуск? — запропонувала Ба, доливаючи чай у чашки.

— Випуск? — спитала тьотя Валя.

— Та випуск мене! Кариночко, ти готова?

— Мене без обличчя, — захвилювалася бабця Люда, терміново поправляючи зачіску й хустку. — Я не довіряю тому інтернету. І вам би туди не ходити. Там вічно ці дурні віршики та ще й дупи голі. Я бачила, мені дівчата надсилали у вайбер.

— Якщо шукати голу дупу, ти її неодмінно знайдеш, — відповіла Ба. — А наші дупи одягнені. І не без смаку, правда, Валю? Отже…

Ба нафарбувала губи яскраво‑червоним, а тоді залізла на стілець і з верхньої полиці шафи витягла клунок із новорічною гірляндою та намотала її на залишки бідолашної люстри.

— Фільмуй, — сказала Ба. — Ану ж! Ви думаєте, Ба вміє тільки отримувати пакети з тією кількою та бавити онуків? Ні! У Ба є подруги, характер і непохитність. Дівчата, помахайте в камеру! Шановні хейтери, як вас там. Передаю полум’яний цьом і хай вам трясця!

Насміявшись і накорчивши в камеру кумедних мармиз (тьотя Валя навіть висолопила язика!), знову взялися до чаю.

Під відео вже з’явився перший коментар: «Ви розважаєтеся та іржете, як коні, а в людей немає грошей на електрику. І на чай теж немає».

— Еммо, пиши! — розлючено пробасила тьотя Валя. — Пиши отому, що воно якесь хамло. Там по фото не розбереш, мужик чи баба.

— Чоловік, — виправила бабця Люда. — Що ж ви такі невиховані?

— Ти ще скажи «джентльмен», — озвалася моя Ба. — О! А оце джентльмен! Дивися, пише: «Які веселі дами! Мій день сьогодні буде добрим!»

— Ну хоч нормальна людина! — зраділа тьотя Валя. — Пиши йому, що теж доброго здоров’ячка.

— Та відчепіться ви від того компутера! — обурилася бабця Люда. — Залипнуть отак, як мій онук, і сидять. А потім очі, як у наркоманів.

— А ти не каркай, — тьотя Валя вже заглядала за плече Ба. — Ану, що ще пишуть?..

— А дивися, тому, що зморшкуватою відьмою мене назвав, відписав хтось: «Подивися на себе»! Як це мило! Ой! Що дзявкнуло? Карино?

— Тобі лист у скриньку, Ба.

Подружки підсіли до бабусі, на мене ніхто не звертав уваги, і ми з моїм третім шматком торта зручно розташувалися під столом. Коли дорослі зайняті й не лізуть у мої справи, вони такі няшки.

— О! Який вихований чоловік! Таких більше й не роблять! — замріяно мовила тьотя Валя й приклала руку до синіх ґудзиків на грудях.

— І не кажи, Валю, не роблять, — простогнала бабця Люда.

— О… Що ж відписати? Може, переказати вітання від моїх подруг?

— Еге, — сказала тьотя Валя майже тоненьким голосом (ой, вона це може, треба ж!) — Переказуй вітання. Напиши, що ми за його здоров’я вип’ємо, ну от хоч би й чаю!

— А ось коли я, дівчата, зустріла свого першого чоловіка… — почала бабця Люда. — Хороший хлопчик такий був, білявенький…

Я взяла четвертий шматочок, найпередостанніший, і пішла переглядати розпаковки. Коли бабусі заводять мову про першого чоловіка, то вже можна не хвилюватися ні про що.

Маркіз почвалав за мною, заліз на канапу й поклав голову мені на коліна, ледве не в тарілку. Якщо вже він схотів, аби його почухали, вибору у вас немає!

Цей вечір мав би скінчитися весело. Усі розійшлися, об’ївшись смачного торта та обпившись чаю, і більше навіть не зазирали в коментарі під відео, і не переймалися, чи там cхвальне пишуть, чи навпаки.

— Шкода, що він не прийшов, — задумливо промовила Ба, перемиваючи блюдця та чашки.

— Хто? — спитала я.

— Та той симпатичний чоловік, що відповідав моїм хейтерам, — відповіла бабуся. — Люблю поїти чаєм симпатичних людей.

У цей момент її телефон наполегливо завібрував. У Ба такий, простенький, вона сама його цеглиною зве.

— Та я його покликала до нас, — вела далі бабуся. — Мовляв, приходьте. Але він чомусь не зміг… Дай‑но мій телефон, Кариночко. І мерщій чистити зуби.

Телефон я дала — і наступної миті зрозуміла: чищення зубів можна поки що відкласти. Ба заклякла на місці з телефоном у руці, а тоді схопилася за серце й сіла.

— Що там, Ба?

— Не твоя справа, зуби чисть, кажу, — простогнала бабуся, і тут телефон знову зробив «бзз» — як завжди, коли приходить СМС. Дві СМС. Три СМС. Тоді слабким дзеньканням озвався ноутбук.

А оскільки мій телефон усе ще був залогінений у бабусину поштову скриньку, я побачила листа.

«Ти дуже про це пошкодуєш, стара шкапо. Я завтра до тебе приїду, і побачиш».

— Ой‑ой‑ой!.. — перелякано зойкнула я.

Таких хейтерів у Ба ще не було.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Спати йди, — скомандувала Ба. — То дрібниці, хтось хуліганить.

Але обличчя в неї було бліде й схвильоване. Вона смикнулася, коли телефон завібрував знову, хоча на екрані висвітився мамин номер.

— Так, усе гаразд, — мовила Ба у трубку. — Так, лягаємо вже. А ви там як?

Я причаїлася під бабусиним картатим пледом, обіймаючи коліна. Мама гадки не мала, як ми тут насправді проводимо час. Уперше мені це не подобалося.

— Ось телефон їй передам, — сказала тим часом Ба й виразно на мене подивилася: мовляв, навіть не думай…

— Ми добре, мам, — випалила я. — Дуже добре! Ні, я не сиділа в ютубі. У нас було повно цікавих занять. Еге, і гості.

На тому кінці лагідно зашелестів мамин сміх:

— Я тобі в чат котиків накидаю…

Мій телефон коротко завібрував, раз і другий. Я знала, що там — котики, котики в квітах, котики усміхнені, котики, що нявчать. Ми завжди втішали одна одну картинками з котиками: подивишся — і наче легшає… І я також знала, що зараз батьки десь на Хрещатику, і тато щулиться, як завжди, а мама всміхається, й у них однакова кава в паперових стаканчиках. Можна навіть не дивитися на когось і точно знати, що він зараз робить.

— Цьом, — почулося радісне мамине. — Добраніч. Ти не забула…

— Почистити зуби? Та забудеш тут із вами!

Але так не мало бути. Не мала наша розмова завершитися ось так, правда.

Я лягла на спину й пробубоніла:

— Мамо, Ба переслідує якийсь хворий. Що нам робити?

Але це було сказано не мамі. Маму я взагалі‑то побоююся. Вона каже, що не треба старатися, треба все робити як слід. Я б татові розказала краще… Але не розказала.

— Ба, — нарешті вимовила я, відчуваючи, що ніяк не засну, — може, скажемо мамі й татові? Вони щось придумають.

— Та ніколи, — роздратовано озвалася Ба. — Вони подумають, що я боюсь якогось божевільного!

Тут її телефон завібрував, а тоді на моєму телефоні з’явився лист з електронної скриньки. У темі стояло «Начувайся», а в самому листі було тільки одне речення: «Я ще подумаю».

Заснути я довго не могла. Вовтузилася під ковдрою, дослухалася, що там у Ба, проте вона лягла в себе й навіть не ворушилася. Я чомусь була певна, що вона не спить. У темряві вгадувалися обриси важкої шафи, де Ба зберігала свої сукні та светри, край круглого столу, старий пузатенький телевізор, манекен для шиття, схожий у темряві на мовчазну чорну‑чорну людину. Крізь скляне віконечко у дверях пробивалося слабке світло. Я вдивлялася в нього, намагаючись уловити там темну постать бабусі. На мене напливала дрімота, ввижалися здоровенна миша й крихітний Карабож. «Людям тяжко, — казала миша. — Люди п’ють снодійне». І Карабож плакав. Тоді виростав, обростав шерстю, як у Маркіза, і йшов ловити ту мишу, а тоді…

Ранок почався з того, що Маркіз стрибнув мені на груди й, муркочучи, почав топтатися, наче місив тісто. Ледве я розплющила очі, він гидливо пирхнув і стрибнув із ліжка на стіл. Cонце відбилося від бабусиного улюбленого позаторішнього календаря — із китаянкою в червоному, з віялом. Мені здалося, що китаянка підморгнула — і тут я згадала все.

Полізла по телефон. Там уже бовталося кілька сповіщень. Світланка питала, чи я маю математику списати. Це дзуськи, адже ми тільки‑но посварилися. Сашко пропонував вийти після обіду у двір, та де я часу зараз візьму!

«Я знаю, де вчиться ваша онучка. Школа номер 47. То я зайду?» , — писав переслідувач. Підпису досі не було, але це точно був він.

Ох! Я зістрибнула з ліжка, Маркіз невдоволено нявкнув і побіг слідом. Маркіз вважає, що люди встають для того, аби піти на кухню. Бо інакше навіщо вставати? Зазвичай, розігнавшись у напрямку мисок, кіт обганяє людину, і тоді у вузькому коридорі об нього легко перечепитися. Я мало не зробила це одразу на порозі кімнати, але вчасно зупинилася, стрибаючи на одній нозі.

Ба сиділа на канапі нечесана, у нічній сорочці з блакитними квіточками, одягнувши халат тільки на одне плече. Це був кепський ранок, украй кепський, як ніколи в Ба. Мені стало страшенно соромно, оскільки, зрештою, це ж через мене Ба отримувала ці повідомлення, через мене її переслідував хворий бовдур з інтернету, і насправді саме я винна в зіпсованих вихідних. Моя Ба здавалася мені такою тендітною, такою маленькою. Я хотіла її захистити. Вона ж нічого не знала про інтернет, це я привела її туди. Але я теж гадки не мала, що роблять у таких випадках. Мені ніхто не погрожував… до вчорашнього дня.

— Іди чисть зуби, — глухо сказала Ба й здригнулася, коли її телефон завібрував.

— Та це, мабуть, мама, — пролепетала я.

— Іди чисть зуби.

— Ба, — промовила я, — а може, скажемо батькам?

— Іди чисть зуби.

Вода стікала в раковину з пастою впереміш. Я тупо дивилася на це, тримаючи щітку в руці. У кіно в мене мав би бути на такий випадок друг‑хакер, який знайшов би волосину того дурня і «пробив» по своїх базах, де той живе, хто його мама і що він любить на сніданок. Тоді б ми йому в той сніданок плюнули… Я розмріялася.

— Треба сказати батькам, — сумно повідомила я Ба. — Здається, це найкраща ідея.

— Я не можу таке сказати, — ще сумніше озвалася Ба з кухні. — Іди їж вівсянку.

— А… — видихнула я. — Ну… а тоді, може, повідомимо в поліцію? Принаймні вийде, що ми хоч щось робили, а не просто тільки боялися. Бо мені страшно.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У коридорі найближчого відділку голосно кричала літня жінка в мішкуватому пальті:

— Ви маєте заарештувати п’яту квартиру, шосту, сьому й одинадцяту! Там усюди злочинці, цілковите неподобство! Де цей майор?.. Чи він полковник?!

Я чимчикувала за Ба, рахуючи дощечки, намальовані на линолеумі, і мріяла провалитися крізь землю.

— Тобто вам погрожує невідомий? — уточнив поліцейський, роздивляючись Ба, мов якусь дивину. — Зазвичай усі точно знають, хто із сусідів…

— Бачте, це відбулося в інтернеті, — сказала Ба. — Карино, покажи наше відео.

— О, — поліцейський пожвавішав. Він був молодий, дуже втомлений, якийсь весь сірий — сірі очі в прозорих окулярах, бліда шкіра. — Це ви назнімали? Моя мама дивилася, їй дуже сподобалося. То й що ж вам пишуть?

Він переглянув листи й СМС, а тоді зітхнув. І потім зітхнув іще раз.

— Розумієте, тут немає конкретних погроз. Обрáзи є, але це щонайбільше дрібне хуліганство. Номер — це вже щось, але… Пишіть заяву, а ми перевіримо.

— Він знає мою адресу.

— Звідки?

— Та… я йому сама розповіла.

— Даруйте, — терпляче перепитав поліцейський, — ви зробили… що?

— Ну… я листувалася з таким приємним чоловіком… Там, в інтернеті.

Ба зблідла, її руки тремтіли, а на лобі виступив піт. Мені стало незатишно, бо якщо бабуся боялася, то як же мала почуватися я, маленька: з маленькими ніхто не рахується. Мені дуже захотілося, щоб підлога розійшлася, і ми провалилися кудись в інший світ, де не було того хейтера, ютубу й усього, що сталося за вихідні.

— Про онуку розповіла… — вела далі бабуся. — Де вона навчається. Про дітей, де вони працюють… Про все. А тоді, — нарешті вичавила Ба, — запросила на чай. От він. Кариночко, покажи.

Поліцейський зазирнув у мій телефон і зітхнув:

— Пробачте, але в нього на аватарці якийсь намальований чоловік у капелюсі. Ви… не бачили його ніколи, так?

— Так, — ледь чутно озвалася Ба.

— Вона просто не звикла! — крикнула я. — Ви не розумієте? Вона народилася… дуже давно, коли всі люди писали паперові листи, і… і коли рахували на рахівниці…

— Динозаврів тоді не було, Кариночко, — усміхнулася Ба. — Але моя онучка має рацію, пане поліцейський, я звикла, що коли в людини є адреса, то це не набір букв, а щось конкретне, розумієте? І за звичкою утнула таку дурницю. А що, як ми в небезпеці?

— Я б на вашому місці зв’язався з цим… хлопцем, повідомив, що заява вже у відділку і йому краще припинити.

— От ви б йому це й сказали. Ви представник закону, він вас послухає.

Поліцейський справді взяв телефон і набрав номер, із якого прийшли СМС. Раз, другий, третій.

— Ніхто не відповідає, — вигляд у нього був винуватий. — Послухайте, у вас дуже гарне відео. Я постараюся додзвонитися до вашого кривдника й провести з ним деяку роботу. Але вам більше не варто повідомляти особисту інформацію таким людям, розумієте?

Коли ми залишали відділок, усередину пройшли якісь галасливі люди. Я роздивилася тільки одного — того, що був у шкіряному пальті й розмахував руками. Нікому не було до нас діла, крім бабусиного хейтера. Я почувалася сумною та злою. Світ був великий, люди в ньому підступні, а я така маленька… І я не могла захистити мою Ба, яка дріботіла попереду: вона наче заразом постарішала на сто років.

— Ба, — сказала я, — я боюся.

— Я теж, — відповіла Ба. — Та що скажуть люди? Це жахливо. Я старію. Я геть утратила здоровий глузд.

— Ти не втратила! — вигукнула я відчайдушно. — Ти моя Ба, найрозумніша Ба у світі.

— Ох… — зітхнула бабуся. — Якби я не полізла…

І тут нам прийшов лист від хейтера — короткий і дивний.

«Я хочу подаруночка, — повідомляв наш переслідувач. — Ви ж мені не відмовите?»

— А тоді грошей захоче, — зауважила Ба. — Це ж тільки початок. Кариночко, пробач, що я тобі не заборонила!

Ми зупинилися в майже безлюдному сквері, сіли на лавку. Я дивилася, як довкола ходять череваті голуби, дзьобаючи видимі тільки їм крихти. Було холодно, самотньо, наче ми залишилися у світі одні‑однісінькі й ніхто нам не допоможе. Я подумала: яка різниця, що тобі скажуть рідні, якщо вони в тебе є…

— Ба, — сказала я, — усі кажуть, що коли тобі погрожують, треба кликати дорослих.

— Доросла — це я, — сумно промовила Ба.

Тоді я взяла свій телефон, знайшла в списку контакт «Тато» і натисла.

— О… — видихнув тато. — О, який… жах! Не знаю навіть…

Десь у нього за спиною невдоволено бубоніла мама, та слів неможливо було розібрати.

Вони саме їхали в потязі, тому зв’язок то з’являвся, то зникав, тож доводилося знову набирати. Зрештою, вирішили, що варто дочекатися зупинки потяга на великій станції, аби ми могли спокійно поговорити.

Здавалося, що за час, поки зв’язку немає, може настати новий рік. Чи навіть день народження. Хоча минуло двадцять хвилин чи двадцять дві з половиною.

Раптом я подумала: а що мені буде за цю історію? Заберуть телефон?

— Так, — тато був у слухавці, бадьорий і злий. — Ви зберегли скріни повідомлень та СМСки? Чудово. А що він хоче? Не казав? Добре, ще кілька годин — і ми вдома.

— Який сором, — мало не плачучи, мовила Ба. — Я просто цього не переживу!..

— Ні, краще переживіть, — відповів тато. — Ми ж маємо комусь здавати Карину на вихідні…

Я була певна: десь там, у дорозі, він підморгнув. Тато завжди підморгує, щоб утішити.

Розмова з батьками знову перервалася. А тоді нам прийшло чергове повідомлення від бабусиного переслідувача: «Варення. П’ять літрових банок. Того, що ви варите для своїх — з апельсиновою скоринкою, корицею і що там іще у вас пахне. Залиште, де скажу, і не дивіться, як забиратиму. Ваша онучка варта варення, чи не так?»

— Він живе десь біля нас! — зойкнула Ба. — Якась гидота вітається зі мною щодня й таке робить!

— Варення?! — перепитала мама, коли знову з’явився зв’язок. — Та це хтось дивакуватий. Я б узагалі після цього й не думала про нього.

— Е‑е‑е, ні, — сердито сказала Ба. — Тепер ми з ним обов’язково побачимося й поговоримо. Хай знає, як лякати людей! Я віддам йому його дурнуватий викуп і дізнаюся, хто це!..

До неї повернулася її рішучість, завзяття й самоповага. Моя Ба розправила плечі. Вона знову була собою.

— Він не має думати, що я злякалася дурнуватого жарту з варенням. Хоча, звісно, і було трохи страшно спочатку.

— Ба, — промуркотіла я, — я тебе люблю. Але коли ти так говориш, я тебе люблю прямо дуже.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Вони приїхали — примчали на таксі, принесли з собою запах кави й метушню. Тато увірвався в передпокій, кинув на вішалку свій улюблений кепчик у зелену та чорну клітинку й швидко спитав:

— Терорист‑солодкоїжка вже обіцяв прийти? — й одразу додав: — А відео, до речі, дуже дотепне. Не думав тільки, що в блогерів такі проблеми від самісінького початку.

— Мені так соромно, — знітилася Ба. — Мені просто страшенно соромно… Я не знаю, чи я взагалі зможу дивитися вам у вічі. Наче голова мені вимкнулася. Мабуть, вам зараз огидно…

— Ви ж наша Ба, Еммо Володимирівно, — відказав тато. — Ми б вас підтримали, навіть якби ви зробили щось гірше, ніж знічев’я запросити на чай аватарку з мережі. Засмутилися б, але підтримали.

— І я б тебе підтримала! — запевнила я й пригорнулася до бабусі, ткнувшись головою їй під лікоть.

— Ти вже… — зітхнула Ба. — Ти моя найбільша підтримка.

— То що?.. — перервала нас мама. — Який план?

— Та я просто хочу побачити, хто це, і дати чортів, — сердито повідомила Ба.

— Ми поб’ємо хейтера?! — зраділа я.

— Звідки така кровожерливість? — тато всміхався, він переставав усміхатися тільки у виняткових випадках — а цей, як виявилося, був зовсім не винятковий. Мені аж відлягло. — Ми просто йому пояснимо, що не можна так робити. А якщо він не припинить, тоді далі спілкуватимемося за участі поліції, ось і все.

* * *

Покласти викуп хейтер звелів під нижньою подушкою старого крісла в нашому дворі. Кілька днів тому воно з’явилося під розлогим кущем бузку. Старомодне, обтягнуте жахливою тканиною в коричневих плямах. Зазвичай такі меблі виставляють на смітник, і вони звідти швидко зникають. Але це протрималося довше. На ньому вдень відпочивав рудий дворовий кіт. Може, ті, хто зазвичай забирають старі меблі, подумали, що то крісло для кота.

Найскладнішим у нашому плані було не пропустити бабусиного хейтера. Час він призначив такий, коли надворі вже потроху сутеніє. До того ж, якщо хейтер жив тут, він мав нас добре знати. Отже, ми могли спостерігати за кріслом тільки здалеку.

Тато тупцював біля кіоску з різною дрібнотою, Ба виглядала зі свого балкона, а ми з мамою маскувалися на дитячому майданчику, намагаючись сховатися за мотузяною фортецею. Достоту, наче ми шпигуни.

Хто тільки в цей час не вештався двором!.. Молода матуся з візочком, симпатична бабуся з пуделем, двоє старших хлопчаків із тенісними ракетками — усі вони проходили повз крісло, і жоден не намагався зазирнути туди в пошуках варення.

З’явився Сашко, і я згадала, що ми так і не погуляли. Він вів на повідку Роланда, величезного чорного пса із сумними добрими очима. Вони зробили коло двором, одне, друге — і пес потягнув Сашка під бузок, до крісла.

— Це не може бути Сашко, — прошепотіла я мамі. — Сашко хороший. Він мій друг.

«Певно, Роланд почув запах кота, який щодня там вилежувався», — подумала я.

Обнюхавши крісло, пес попрямував в інший бік, Сашко — за ним.

До крісла підійшла тьотя Валя — принесла їжу для кота. Ні, вона точно не могла бути хейтером: вона ж тоді в нас чай пила. Як і щовечора, тьотя Валя стала біля крісла й голосно покликала:

— Киць‑киць‑киць!

Аж поки кіт не виткнувся зі своєї схованки й не підбіг поїсти. Тьотя Валя якийсь час розчулено спостерігала, як він наминає свою вечерю, а тоді пішла собі.

— Привіт! — Сашко підвів Роланда до нас. Пес хекав усією своєю здоровенною чорною пащею. — Це він від задоволення хекає. Так вітається. З котом теж хотів привітатися… — пояснив хлопець і несподівано докинув: — А казала — не вийдеш!

Я не встигла йому відповісти, бо…

З під’їзду вигулькнув Карабож у старій сірій куртці. Він роззирнувся навсебіч і кинувся просто до крісла — як знав навіщо.

— О, — здивувалася мама. — Він же риється під сидінням? Так? Мерщій до нього!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Що сказала Ба, вилетівши назустріч Карабожу, ми — я, мама й Сашко — не почули, бо не встигли так швидко добігти до дверей під’їзду.

Зате почули, що він заволав у відповідь:

— Ви людей баламутите! Ви відео назнімали, а людям сутужно, з ними, може, не рахується ніхто. Ще й собаками лякаєте! — Карабож скоса блимнув на Сашка. А Роланд вивалив язика й лагідно зітхнув.

— То це ви все писали?! — обурено вигукнула я. — Як вам не соромно! Кара ви Божа!

— Що трапилося? — смикнув мене за куртку Сашко. — Я нічого не розумію.

— Потім розповім, — пообіцяла я.

— І онучка у вас невихована, а людям неприємно! — далі репетував Карабож, притискаючи до грудей клунок із бабусиними пузатими баночками з картатими стрічками. — Ви не виховуєте онуків, а потім люди страждають!

— Годі! — урвав його тато. — Зізнавайтеся: це ви писали ті листи? Це ви погрожували заявитися в школу?

— Ну я… — промимрив старий. — А що? Ви нічого не доведете!

— Але по судах затягаю! — запевнив тато. — Я це вмію. Уже одного разу в сусіда по дачі компенсацію за собачу будку відсудив. Чуєте? От просто зараз я беру всі листи, всі ваші погрози, і йду до суду.

Сашка покликала його мама — з балкона, голосно, на весь двір.

— Можна пройти? — чемно спитав хлопчик.

— Гав! — підтвердив Роланд.

— Приберіть собаку! — Карабож відвернувся, наче думав: не бачить пса — і пес його не бачить. — То собаки, то коти, — заскиглив він. — Зоопарк якийсь! Ніяких нервів на вас не вистачить!

— А скільки нервів ви зіпсували нашій бабусі! — сердито вигукнула мама.

— А знаєте, скільки нервових клітин попсовано людям, тобто мені, поки ваша Карина була мала й ревіла ночами? І ніхто ніколи не спитав, як я почуваюся, чи я сплю бодай колись, чи не захворів, бува, від цього неподобства…

— Я зрозуміла, — нарешті втрутилася моя Ба. — Ось як ми вчинимо. До суду ніхто не йде. Але ви більше нікому не погрожуєте. І зараз записуєте зі мною відео «Як я переслідував Ба і чому не варто давати свою адресу незнайомцям в інтернеті». Ну як? Пристаєте на таку пропозицію?

Карабож знову повернувся до нас. Він був не страшний, а наляканий. Руки тремтіли, старий светр висів мішком.

— Пристаю, — відповів сумно.

Ми всі зайшли в під’їзд і рушили до бабусиної квартири. Першою летіла сходами щаслива мама, за нею тупотіли я, Ба й Карабож, у якого трусилися руки. Останнім піднімався тато, і коли Карабож озирався, татусь голосно кашляв.

* * *

— Усім чаю з кексом! — скомандувала Ба, коли ми розсілися за столом на кухні, під скаліченою люстрою з новорічними вогниками. — Я ставлю чайник.

Тато витягнув ноги в кутку — йому завжди не вистачало місця для ніг. Мама, угніздившись на високому стільці, який тримали вдома саме для неї, різала величезний бабусин кекс. Я швидко розставила чашки й блюдця. І тільки Карабож тупцяв у дверях кухні, зіщулений і сумний.

— Беріть кекс, — звернулася до нього Ба. — Я не злопам’ятна. Кариночко, ти фільмуєш? — і блискавичним жестом нафарбувала губи своєю улюбленою помадою: — Я готова.

— Ой, зараз! — я швиденько налаштувала телефон. — Починаймо!

— Станьте тут! — наказала бабуся Карабожеві. — Та ні, краще сядьте. Карино, так буде ліпше, авжеж?

— Я… — пробурмотів дідуган. — Я… — і зрештою сів.

— Отже, вітаю вас, мої глядачі! — почала Ба. — Як бачите, я п’ю чай на кухні, і зі мною мої діти, онука, відмінниця та красуня, а ще мій головний рей… хейтер! Недавно я почала отримувати численні погрози. Якийсь пройдисвіт заповзявся надсилати мені СМСки, електронні листи, казав, що знає, де я живу, де мешкає моя онука і в якій школі навчається. Обіцяв прийти і зробити щось страшне, отакої! Але тепер ми п’ємо чай із кексом, рецепт якого я додам пізніше. Представтеся, будь ласка, для моїх глядачів.

— Вася, — тоненько пискнув Карабож. — Василь Петрович. І я вас ненавиджу.

— Що ж ви зробили, коли почали мене ненавидіти?

— Спочатку я пив чай, — відповів Карабож. — А це так шкідливо! Там кофеїн та інші «іни». Я здоров’я втратив три чашки! Тоді я пішов в інтернет і втратив ще трохи здоров’я. У мене є акаунт у гуглі, скринька для листів та все інше. Мені туди ніхто не пише. І я, до речі, зовсім цим не переймаюся. Хоча мій онук міг би писати, якби не був таким зіпсованим, невихованим хлопцем. — Тут він схопив шматок кексу й сердито надкусив.

— Ні, — урвала його Ба й відсунула кекс подалі. — Що ж було, коли ви пішли в інтернет?

— Я написав, що у вас дуже цікаве відео, — зітхнув Карабож. — Тоді ще придумав листа та надіслав. І ви самі мені адресу й телефон дали, щоб я прийшов на чай. Дурний вчинок, варто сказати. А якби то був не я, а якийсь злочинець? Дайте кекс. Смачний дуже.

— Спочатку розкажіть.

— Та що розповідати?! Ви ж хотіли бачити не мене, а того ввічливого чоловіка з чужого фото… а мене, як завжди, ніхто бачити не хотів. То я й почав вам писати, щоб ви злякалися. Я був… ображений.

— Сусіде! — мовила Ба. — Якби ви хоч раз зайшли до мене й сказали: «Еммо Володимирівно, поговорімо, бо щось мені самотньо», то ми могли б чай із кексом пити чи не щодня! Усі знають, яка я гостинна. А ви чомусь полізли в інтернет і писали мені дурнуваті погрози. І випитували адресу, хоча мешкаєте піді мною. Це не дивно?

Карабож втягнув голову в плечі.

— Отже, дорогі глядачі, — повідомила Ба, — що зробила я? Спочатку я плакала й пила корвалол. Тоді за порадою онуки — знаєте, наші онуки багато чого можуть нас навчити — звернулася до поліції. Там прийняли мою заяву. Ну а тоді… знаєте, це було найскладніше. Я розповіла про все дітям. І я не шкодую. Якщо вам погрожують, важливо, щоб про це знали не лише ви. Що я робитиму тепер? Буду уважнішою до сусідів і більше нікому не дам свою адресу в соцмережах. А Кара… Вася тобто, вип’є чаю.

— Я дуже самотній, — сказав Карабож, тобто Вася, тобто Василь Петрович.

— Запрошуйте сусідів на чай, коротше кажучи, — упевнено виголосила моя бабуся, справжня бабуся‑блогерка. — З вами була Ба. Я все бачу й дещо скажу.

Тоді вона налила всім іще по чашці, а мама отримала свою улюблену каву з кавоварки. І всі сміялися й тішилися, а Карабож мовчки, але завзято наминав кекс.

Мій телефон завібрував і на екрані оранжевим висвітилося: «Сашко».

— Слухай, — Сашко навіть не сказав «привіт», здавалося, я бачу, як він підстрибує, — ти ж любиш павуків?

— Так…

— У наступні вихідні до нас у місто приїде велика виставка, і там — які хочеш! Тебе б відпустили зі мною та дідусем?

— Звісно, — зраділа я і прохально подивилася на бабусю: — Ба, може, зробимо ще один випуск про те, як ти не боїшся?!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.