Lucy Daniels

Animal Ark

LLAMA ON THE LOOSE

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Сарі Шиллам

Присвячується Ханні

Ілюстрації Джо Енн Девіс

Переклад з англійської Аліни Комісарової

Люсі Деніелс

Лами-непосиди [Цикл третій. Книга друга]

Серія «Історії порятунку»

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2023

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7995-33-2 (укр.)

ISBN 978 1 40835 923 5 (англ.)

Аннотація

Забагато лам не буває! Саме так вважають власники контактної ферми, тому залюбки прихистили іще одну чудову тваринку на додачу до двох старих мешканців — Ліама та Ларрі. Але зібравшись докупи, трійко лам поводяться не найкращим чином, отож треба розібратися, в чому річ. Чи вийде в Сема та Амелії допомогти фермерам розв’язати цю несподівану проблему? І на які вчинки вони здатні, щоб покращити життя інших тварин?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Поглянь-но, Семе, це ж Ліам! Чи це Ларрі?

Амелія Гейвуд висунула голову з вікна автівки й побачила, що з-за паркана стирчить пара довгих вушок лами.

Сем Бакстер був найкращим другом Амелії. Відтоді як дівчинка переїхала до Велфорда, обоє друзів допомагали у ветеринарній лікарні «Ковчег». Цього дня на них чекав профілактичний огляд тварин.

Одразу після школи юні любителі тварин сіли в авто до справжніх ветеринарів — пана та пані Гоуп — та гайнули на контактну ферму Перішів.

— Я думаю, що то Ліам, — мовив Сем, визираючи з-за плеча подруги. — Йому дуже до вподоби ця ділянка поля.

Коли автівка наблизилася до ферми, дівчинка почула, як бекають кози й кудкудакають кури. Амелія не могла стримати усмішки.

— Ви впевнені, що це не та нова лама? — пан Гоуп сидів попереду на пасажирському сидінні. Підійнявши окуляри, він розвернувся й глянув на дітей.

— Калеб каже, що Люсінда — коричнева, — пояснив Сем.

Їхній друг Калеб увесь тиждень торочив про нову ламу, яка з’явилася на фермі його батьків.

— О, мені кортить познайомитися з нею! — вигукнула Амелія.

Помітно було, що вона дуже хвилюється.

Пані Гоуп поглянула на дівчинку в дзеркало заднього огляду та всміхнулася. Та коли авто зупинилося коло фермерського будинку, у зелених очах лікарки так само світилося нетерпіння.

«Ветеринари краще за всіх розуміють, чому я люблю тварин, — подумала Амелія, — бо вони теж їх люблять!»

Калеб чекав гостей на ґанку. Щойно Амелія вийшла з автівки, хлопчик поспішив назустріч.

— Ходімо гляньмо на Люсінду! Вона справжня гарнюня!

Дівчинка озирнулася на лікарів, які розвантажували багажник. Що вони скажуть? Діти ж бо прибули сюди не бавитися, а допомагати.

Пан Гоуп витягнув чорну валізку з ліками.

— Авжеж, сходіть і познайомтеся з новою ламою, — кивнув він. — Кози не заберуть у нас багато часу, з курми й свинями теж великого клопоту не очікується. А лам залишимо наостанок!

Амелія підморгнула Семові, і вони чкурнули за Калебом. Доріжка вела вздовж будинку просто до контактної ферми.

— Агов, Слойко і Пряник! — привітала дівчинка морських свинок.

Щоправда, Слойку та Пряника не було видно — самі лише носики стирчали із соломи. А двійко звичайних свиней, Дейзі та Піп, порпалися в кориті з їжею. Сем помахав їм рукою на бігу.

— Доброго дня, Дейзі та Піпе! — гукнув він.

Піп жував кукурудзу. Він підвів погляд на хлопчика і роззявив рота так, що випустив кукурудзяний качан. Дейзі обурено рохнула. Скидалося на те, що свині не звикли до присутності гостей під час сніданку.

Потім діти проминули загін для кіз й опинилися на полі для лам.

— Ось ми й на місці! — вигукнув Калеб.

Двійко білих лам штовхалися біля корита, до якого пані Періш наливала воду. Ларрі хотів був напитися просто зі шланга, але Ліам штовхався, бо теж хотів швидше напитися. Зрештою шланг упав, забризкавши жінку водою з ніг до голови.

— Годі хвицатися! — вигукнула пані Періш, потягнувшись за рушничком, що висів на паркані. — Дякую за душ, але я сьогодні вже купалася!

Ліам заспокоївся й винувато зазирнув пані Періш в очі.

— Отак краще, — сказала жінка. — Ви обоє сьогодні якісь непосиди!

— А де ж Люсінда? — поцікавилася Амелія, бо так і не побачила третю ламу.

Аж раптом вона помітила, що трохи далі з-за паркану виглядає коричнева пухнаста голова.

— Ой! — у дівчинки перехопило подих. — Яка вона гарнюня!

Люсінда смикнула вушками і наблизилася. Ця лама була меншою за Ларрі та Ліама. Її коричневі очі були облямовані густими віями, а на спині викрашалася строката накидка.

Сем простягнув був руку, щоб погладити тварину, але та трохи відступила, закинула голову і…

— ТЬХУ!

Відкривши рота, лама плюнула хлопчику на плече.

— Фу! — витріщивши очі, обурено вигукнув Сем.

На мить він закляк, а відтак розреготався.

Амелія теж не змогла стримати сміху. Вона почула, що Калеб поруч теж регоче. Бо в Сема було таке кумедне обличчя!

І тільки Люсінда чомусь була невесела. Вона мовчки відійшла від паркану, широко розплющивши очі та висолопивши язика.

— Тримай, Семе! — сказала пані Періш і простягнула хлопцеві рушничка.

Тим часом на місце нагодилося подружжя Гоупів.

— Боюся, це був дуже поганий знак! — стурбовано мовила лікарка. — Лами в дикій природі плюються одне в одного тоді, коли хочуть продемонструвати першість.

— На думку Люсінди, ти не дуже годишся для її стада, Семе! — додав пан Гоуп.

Поки ветеринар заповнював документи, його дружина відкрила чорну валізку й дістала звідти шприци й вакцину, адже саме настав час для щорічного щеплення лам.

— Може, Люсінді не до вподоби її нова домівка? — запитала Амелія в пані Періш.

— Може, й так, — похмуро відповіла господиня. — Їй дійсно важкувато звикати до нової обстановки.

Амелія нерішуче простягнула руку до лами. А що коли тварина раптом плюне їй в обличчя? Утім Люсінда, навпаки, притиснула свій м’якенький носик до дівчачої руки.

— Ти їй подобаєшся! — з полегшенням зауважила пані Періш. — До речі, завтра на Люсінду чекає справжнє випробування, адже на ферму прийдуть відвідувачі.

— А звідки вона у вас? — поцікавилась Амелія та провела рукою по густій шерсті лами.

— Люсінда жила у селі по той бік Волтона, — пояснив Калеб, — але потім її господарі переїхали до Йорка. На жаль, садок у їхній новій господі замалий і тваринам там бракує місця.

— Добре, що тепер у неї простора домівка, — сказала дівчинка. — Хоч вона і плюнула в Сема!

Пані Гоуп переступила через паркан і попрямувала до Ліама, який закинув голову й почав відступати. Ветеринарка ніжно погладила його, перш ніж швидко вколоти під лопатку. Ліам пирхнув.

— Я знаю, що це неприємно, — погодилася лікарка й заспокійливо поплескала тварину по шиї. — Але таке трапляється тільки раз на рік, тож можна й потерпіти.

Сем також підійшов до Ліама, щоб заспокоїти.

Тим часом пані Гоуп повернулася до Ларрі, але той ухилився й почав задкувати. Амелія примостилася на паркані, щоб заспокоїти ламу, щойно тварині зроблять укол.

— Ти сьогодні напрочуд жвавий, Ларрі! — зауважила лікарка, підходячи ближче й тримаючи шприц за спиною.

— Чи не варто влаштувати ламам таку собі екскурсію нашою фермою? — запитала сина пані Періш. — Тоді їм буде куди витратити свою енергію. Калебе, як гадаєш?

Хлопчик кивнув.

— Якраз учора по телевізору я бачив про таке передачу, — усміхнувся він. — Це було неймовірно!

— Люди каталися на ламах? — здивувався Сем.

— Ні, просто ходили поруч, — пояснив він. — Але все одно класно!

— А ми можемо якось допомогти? — запитала Амелія.

— Так, авжеж! — вигукнула пані Періш, скрутивши шланг і притуливши його до стіни сараю. — Пробну екскурсію ми плануємо влаштувати в неділю.

Сем засмутився.

— Ой… Амеліє, хіба в неділю ти не зустрічаєшся з татом?

Дівчинка похитала головою.

— Ні, тато вирушає до Італії по роботі. А я залишаюся вдома!

Амелія жила з мамою та бабусею у Велфорді, а у вихідні часто і з неабиякою радістю відвідувала свого батька в Йорку. Утім зараз вона зраділа, що нікуди не поїде.

«Такої нагоди не можна проґавити», — вирішила дівчинка.

— Чудово! — зрадів Калеб. — Приходьте завтра вранці, і разом обговоримо маршрут.

Пані Гоуп зробила Ларрі укол, і той швидко підбіг до Люсінди, за якою як прив’язаний ходив Ліам. Самці явно запрошували Люсінду пробігтися полем. Але примхлива лама пирхнула й пішла назад до Амелії.

Дівчинка простягнула руку, щоб погладити тварину. Її серце тріпотіло від радості.

«Усі вихідні з ламами, це ж треба! — тішилася дівчинка. — Не можу дочекатися!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— На останньому уроці було весело, — сказав Сем, коли вони з Амелією поверталися додому після школи.

Друзі вирішили скоротити шлях через залите сонцем поле.

— Я так сміявся, коли Калеб сказав пані Гафіз, що вулкани вивергають лам, а не лаву!

— Так, у нього на думці тільки лами! — зауважила дівчинка, долаючи перелаз. — Хоча, здається, у мене теж. Вони дуже гарні!

Друзі дійшли до галявини, розташованої неподалік від дороги. Коли діти вперше виявили її, бур’яни тут сягали шиї, усе було захаращене купами сміття. Але вони все прибрали — щоб дикі тваринки почувалися в безпеці.

— Цікаво, чи дятли оселилися в наших будиночках? — поцікавилася Амелія.

— Ну ж бо, подивімося! — запропонував Сем.

Вони перетнули дорогу. Амелія ступила було у високу траву, аж раптом її друг голосно зойкнув. Дівчинка обернулася.

Сем, приклавши долоні до рота, втупився в якусь табличку, прикріплену до ліхтаря.

Наблизившись, Амелія побачила таке:

Дівчинка заклякла на місці.

— Хіба так можна? — обурено вигукнула вона.

Сем похитав головою.

— Я не розумію. Чому вони хочуть зруйнувати оселі тваринок?

Невдовзі діти вже заходили до кухні готелю «Старий Млин», де мешкала сім’я Сема. Тут вони вирішили наспіх перекусити бутербродами. Маленький тер’єрчик Мак обнюхував свою миску з кормом.

— Куди ви так поспішаєте? — здивувалася мама хлопчика, увійшовши до кухні.

— Ми створили петицію! — пояснив Сем. — Так само, як ті діти, що виступали на телебаченні минулого тижня. Вони хотіли врятувати заповідник водно-болотних угідь.

— А ми хочемо зібрати підписи сусідів, щоб зупинити будівництво нової парковки, — додала Амелія. — Її хочуть звести на нашій розчищеній галявині!

— Це чудова ідея! — підтримала дітей пані Бакстер.

Узувшись у вуличні черевики, Сем показав жінці стос паперів — це були копії їхньої петиції. Послання починалося зі слів: «SOS: урятуйте нашу домівку!»

Цю петицію діти склали на стійці реєстрації, щойно увійшли до готелю. Для цього знадобилися лише комп’ютер і принтер.

— Якщо ми зберемо достатньо підписів, то зможемо переконати селищну раду збудувати парковку десь в іншому місці, — пояснила Амелія.

Мама Сема на хвильку замислилася.

— Дайте і мені примірник, — запропонувала вона. — Сподіваюся, мої друзі теж захочуть це підписати.

Діти поквапилися збирати підписи в перехожих, а Мак побіг слідом.

Сем підішов до людей, які скупчилися в черзі коло фургончика з морозивом. Тим часом Амелія помітила бабусину подругу Дервлу, яка розмовляла з якоюсь жіночкою, і рушила до них. Дівчинка пояснила головну мету їхньої петиції.

— Звісно ж, я підтримаю! — сказала Дервла.

Вона взяла в Амелії ручку, вписала своє ім’я, по тому звернулася до своєї подруги:

— Джес, а ти долучишся?

Але подруга заперечно похитала головою.

— Вибач, люба, але у Велфорді дійсно потрібна ще одна парковка. Якщо її не буде, то невдовзі люди лишатимуть автівки просто на тротуарах, а це небезпечно!

Амелія підійшла до Сема, який повертався від черги за морозивом, і переказала йому слова жінки.

— Мені теж багато хто скаржився на брак місць для автостоянки, — сумно відповів хлопчик, і вони неквапливо рушили далі. — Нині в нас лише вісім підписів. Цього замало.

— Утім троє людей взяли копії петиції із собою, — зауважила Амелія. — Якщо кожен із них збере по десять підписів, то це вже буде тридцять!

Сем усміхнувся.

— Гей! — вигукнув він, вказуючи на інший бік вулиці. — Поглянь-но!

Дівчинка обернулася й побачила фургон. На кузові був намальований лабрадор посеред купи бульбашок.

— Це так мило!

Вона звернула увагу на будівлю за машиною. На фасаді викрашалася новісінька вивіска, на якій було написано: «Салон “Охайні песики”».

Дівчинка зраділа. Це ж бо новий заклад із догляду за песиками!

— Ходімо всередину, — запропонувала вона. — Власник має любити тваринок. Він теж може підписати нашу петицію.

Амелія ввійшла до салону. На блакитних стінах були намальовані чорні сліди собачих лапок. Чорнявий чоловік підстригав кігті коричнево-білій валлійській вівчарці.

Зачувши кроки, він підвів очі та всміхнувся.

— Привіт, мене звуть Леон! — привітався він. А це наш новий клієнт? — чоловік кивнув на Мака, який просто отетерів від цього місця і навіть спробував заховатися кудись під ноги.

— Бідолаха ненавидить купатися, — засміявся Сем, а песик жалісно заскавчав. — Не хвилюйся, хлопче, тебе зараз не митимуть!

Амелія виступила вперед і простягнула чоловікові аркуш паперу.

— Ми хотіли дізнатися, чи підпишете ви отаку петицію? — мовила вона.

— Погляньмо, що тут у вас…

Леон відклав кусачки і взяв аркуш паперу.

Мак обережно підійшов до вівчарки та обнюхав її. Величезний собака відповів взаємністю.

Раптом Амелія почула, що хтось іззаду неї тихо кахикає, і обернулася. В іншому кінці кімнати сиділа кучерява жіночка у светрі й читала журнал.

— Це ваш песик? — поцікавилася дівчинка. — Він такий гарненький!

Мак дзявкнув кілька разів, а вівчарка голосно гавкнув. Амелія глянула на них і розсміялася. Песики ще раз обнюхали один одного, ніби віталися.

— Так, його звуть Соло, — відповіла жінка. — Це вівчарка, він працює на фермі неподалік, яку я нещодавно придбала. А сам власник господарства пішов на пенсію.

— Ви маєте на увазі стару ферму пана Ніколла? — уточнила дівчинка.

Їй приємно було згадати доброго дідуся, якого вони із Семом давно знали.

— Так, саме її! Мене звуть Джейні Данн, — представилася жінка, заправляючи пасмо каштанового волосся за вухо.

— Я — Амелія, це — Сем, а це… — дівчинка вказала на цуцика, який метушився навколо Соло. — Його звуть Мак!

Соло, звісно, теж було весело. Але попри дзявкотіння тер’єрчика великий собака не квапився приєднуватися до біганини.

— Соло тринадцять років, — пояснила Джейні. — Мені здається, що йому б хотілося бути таким енергійним, як і ваш цуцик!

Раптом великий пес загарчав на Мака. Амелія здогадалася, що це означає «досить гратися».

— До мене! — Сем дістав із кишені повідець і пішов до виходу. — Соло з тобою не товаришуватиме, якщо ти докучатимеш йому!

— Готово! — повідомив Леон, клацнувши ручкою. — Пані Данн, не бажаєте теж підписати?

Джейні взяла петицію, внесла туди своє ім’я й віддала Амелії.

— Сподіваюся, влада на це завважить. Ми повинні піклуватися про природу, а не отак забудовувати-загороджувати!

— Цілком із вами згодна! — підтримала її дівчинка. — Дякую!

— Не варто дякувати! — Джейні всміхнулася. — До зустрічі!

— Отже, маємо аж десять підписів, — підсумувала Амелія, коли вони з другом вийшли на вулицю.

— Я впевнений, що завтра на фермі ми зберемо ще більше! — заявив Сем.

Амелія кивнула, відчувши, як її зігріває промінчик надії.

Кожен, хто любить живу природу, має розуміти, як це важливо!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Суботній ранок видався теплим і сонячним. Коли Амелія та Сем підійшли до ферми, то помітили, як голосно дзижчать бджілки навколо живоплоту. А ще дівчинка приємно здивувалася, побачивши на вході копію їхньої петиції. Батьки Калеба прикріпили послання на воротах, щоб його побачили якомога більше людей.

Калеб відвів друзів на кухню, де на столі лежала розкладена мапа Велфорда.

— Я обдумав нашу екскурсію, і мені здається, що варто розпочати шлях уздовж оцих полів. — Хлопчик тицьнув пальцем у місце на мапі, де зелений квадратик було позначено як «Велфордський парк». — Там повно зеленої травички, якою полюбляють ласувати лами.

— Потім добре було би пройтися оцією стежкою, — і собі запропонував Сем. Він провів пальцем по пунктирній лінії, що з’єднувала парк із галявиною. — Ми можемо показати відвідувачам готелі для комах і будиночки для дятлів.

— Чудова ідея! — зраділа Амелія. — До речі, якщо люди побачать цю місцевість, то зрозуміють, чому ми маємо її рятувати!

Раптом пролунав крик — такий голосний, що перекрив гомін відвідувачів надворі. Дівчинка занервувала.

— Що це було?

Вона виглянула з вікна і знову почула пронизливий вереск. Діти вискочили з кухні й помчали на ферму. Біля огорожі навколо лам купчилися діти, і маленька дівчинка, яка була серед них, гірко плакала.

Амелія почула гарчання й сопіння. Вона кинулася до огорожі й отетеріла.

На її очах Ларрі кинувся на Ліама. Той ухилився і вчепився зубами в шию Ларрі, а суперник штовхнув його у відповідь.

— Лами б’ються! — кричала малеча.

— Мені це не подобається, — прошепотів маленький хлопчик.

Діти біля паркану аж роти пороззявляли, спостерігаючи за цим видовищем. Люсінда ніби й не бачила того, що коїться. Коли Ліам укотре пирхнув і схопив Ларрі за шию, Люсінда просто розвернулася до них спиною і далі щипала собі травичку.

— Що вони роблять? — стривожено запитав Сем, стиснувши руку Амелії.

Тим часом Ліам, ухопивши Ларрі за шию, тягав його по колу.

Амелія вчепилася в огорожу й уважно спостерігала за поєдинком.

— Вони боряться шиями. Я читала про таке в журналі про диких тварин. Деякі лами можуть так гратися, але це дуже небезпечно!

— Нам треба зупинити їх! — перелякано мовив Калеб. — Але як це зробити?

«Треба розборонити їх якомога швидше», — подумала дівчинка.

Амелія озирнулася й помітила шланг. Той самий, яким пані Періш наповнює корита для води.

— Я знаю, що робити! — дівчинка схопила шланг і розгорнула його.

— Добре придумала! — вигукнув Сем, відкриваючи кран.

Коли з отвору побігла вода, дівчинка спрямувала на лам пружний потік. Ті одразу розчепилися й відійшли один від одного. А тут і господарі нагодилися.

— Молодці! — похвалила дітей пані Періш, коли вони з чоловіком перестрибнули через огорожу.

Лам розвели якомога далі один від одного.

— Такого раніше не траплялося, — зауважив пан Періш, прив’язуючи Ларрі. — Вони завжди добре ладнали!

Сем закрутив кран.

— Принаймні Люсінда не приєднується до них, — зауважив він. — Може, у неї вийде їх помирити?

Немов на доказ того, що хлопчик помиляється, лама притиснула вуха і пирхнула. А коли маленька дівчинка простягла руку через паркан і спробувала погладити її, Люсінда задерла голову і плюнула. Плювок не влучив у ціль, але мала все одно злякано скрикнула.

— О ні!

Пані Періш хутко прив’язала Ліама й підбігла до дівчинки та її батьків.

— Мені так шкода!

«Для сімейної ферми все це погана слава», — подумала Амелія.

— Нам треба знайти спосіб приборкати Люсінду, — прошепотіла вона Семові.

— І помирити Ларрі та Ліама, — відповів хлопець, — тоді, може, припиниться увесь цей жах!

Пізніше того самого дня дівчинка лежала зі своїм планшетом на дивані у вітальні. Вона шукала всякі-різні факти про поведінку лам. Сем також гортав книгу про цих тварин, яку взяв у бібліотеці. Кошеня Амелії Зірочка, поки хазяйка переглядала корисні вебсайти, стрибнуло хазяйці на коліна і згорнулося калачиком.

— А ти знав, що лам раніше називали золотом інків? — запитала дівчинка.

— Ні, — відповів Сем, перегортаючи

сторінку. — Ти чула, що послід лам можна використовувати як паливо?

— Ні, але я дізналася, що ці тваринки добре охороняють овець, — Амелія показала на планшеті фотографію лами, яка гордо стояла поруч зі стадом.

— До речі, от іще цікава штука! — вигукнув хлопчик. — Якщо лам надто балувати, коли вони ще маленькі, то вони вирішують, що ти — частина їхнього стада і починають плюватися. Так вони хочуть показати, де твоє місце, і тому з ними нелегко впоратися.

Амелія різко підскочила, і Зірочка зістрибнула з її колін.

— Це дуже схоже на поведінку Люсінди! Як гадаєш, чи могли її колишні господарі її балувати?

— Навіть якщо і так, то це ніяк не допомагає вирішити проблему, — зітхнув Сем.

— А ще ми досі не знаємо, чому Ліам та Ларрі б’ються.

«Як же нам впоратися з цими ламами?» — повсякчас крутилося в голові Амелії. Але нічого слушного на думку не спадало.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Це щось страшне! — вигукнула Амелія, коли наступного дня Семів тато відвіз їх на ферму Перішів. — Поглянь, яка купа автівок!

Дорога до воріт була повністю загороджена машинами, як і в’їзд до ферми. У Велфорді дійсно серйозна проблема з паркуванням!

— Навпаки, чудово, що тут так багато відвідувачів, — сказав Сем. — Це означає, що ідея з домашньою фермою була успішна!

Мак гавкнув, ніби погоджуючись. Урешті-решт батько Сема таки знайшов на узбіччі вільне місце, щоб зупинити авто.

— Ти ж пам’ятаєш, що треба віднести підписані аркуші до селищної ради? — запитав його Сем.

— Я завезу її дорогою додому, — пообіцяв чоловік. — Певно, у раді вже буде зачинено, але я вкину примірники петиції в поштову скриньку.

Діти вийшли з авта й попрямували до ферми. Уночі дощило, тому довелося оминати великі калюжі.

— Аж не віриться, що ми зібрали понад сто підписів за два дні! — захоплено вигукнула Амелія.

«Рада не зможе проігнорувати таку кількість людей, — подумала вона, — чи не так?»

— Так, це чудово! — погодився Сем. — Але краще не запізнюватися на нашу першу екскурсію з ламами!

Діти піддали ходи, а поруч із ними мчав Мак, ледве встигаючи перебирати своїми маленькими лапками.

Але коли діти пройшли повз загін для кіз, то почули голосне фиркання.

Амелія кинулася до лам і побачила, як Ліам штовхає Ларрі. Той розвернувся і вкусив суперника у відповідь.

— Люсіндо, ходімо! — вмовляла ламу пані Періш.

Вона взяла повідець, проте щойно піднесла його до тварини — Люсінда пригнулася.

Жінка намагалася знову і знову, але лама не слухалася. Зрештою вона вдарила пані Періш шиєю, ледь не збивши її з ніг у багнюку.

«Вона намагається боротися з мамою Калеба! — подумала Амелія. — Люсінда дійсно вважає, що Періші — частина її стада!»

Дівчинка поглянула на Сема, і той сумно зітхнув.

— Може, прогулянка селищем заспокоїть їх? — із надією запропонував хлопчик.

Калеб відволік Люсінду селерою, і його мама нарешті змогла прикріпити повідець.

Сем помахав йому, підзиваючи.

— У нас є ідея для екскурсії, — сказав хлопчик. — Проходячи повз оту галявину, яку ми нещодавно розчистили, ми могли б розповісти людям про тамтешніх тваринок.

— Я навіть намалювала на маминому комп’ютері інформаційні листівки, — додала Амелія, дістаючи з рюкзака кілька аркушів. — Ми можемо роздавати їх під час туру.

— Чудова ідея, друзі! — зрадів Калеб і заповзявся розглядати листівки. — Овва! Мені дуже подобаються твої малюнки!

Він тицьнув пальцем у зображення дятла, й Амелія відчула, як її щоки спаленіли. Цим малюнком вона дуже пишалася!

— Ми готові! — вигукнула пані Періш і передала повідець Люсінди Калебу. — Діти, ви можете взяти Ларрі та Ліама. Я хотіла запросити до нас друзів, але через те, що лами такі непослухи, краще цього разу прогуляємося самі. Нам треба привчити їх до маршруту.

Ліам радісно крокував поруч із Амелією. Найбільше йому сподобалося, коли усі вийшли з двору ферми на дорогу, де сонячні промінчики відбивалися від калюж.

«Нарешті ми вирушили на екскурсію», — радісно подумала дівчинка. Вона міцно тримала повідець, але ламу не треба було сильно контролювати. Амелія озирнулася й побачила, що пані Періш відтягує Мака від чогось, що привернуло його увагу в живоплоті.

На щастя, прогулянка заспокоїла лам. Вони високо тримали голови, роззираючись навсібіч і насолоджуючись краєвидами. Люсінда вийшла вперед, намагаючись вести всіх за собою, тому Калебові довелося пришвидшити ходу, щоб не відставати.

Амелія нарешті розслабилася. «У нас усе вийшло!» — подумки тішилася дівчинка і заохотливо поплескала Ліама по шиї.

Під час прогулянки пані Періш розповідала дітям багато цікавого про лам.

— У деяких країнах їх використовують як в’ючних тварин, — пояснювала жінка. — Але якщо на ламу покласти завеликий вантаж, то вона просто ляже й не ступить ані кроку.

Раптом Амелія почула мекання — у полі неподалік випасалися вівці.

— Погляньте, там Соло! — вигукнув Сем, побачивши в тіні дерева вівчарку.

Дівчинка впізнала собаку Джейні Данн із салону для песиків.

— Він, мабуть, стереже овечок, — сказала Амелія і примружилася. Дівчинка помітила, що Соло важко дихає. — Схоже, що йому важко переносити таку спеку! — зауважила вона.

— Нам треба підготувати промову для частини екскурсії розчищеною галявиною, — запропонував Сем. — Гадаю, варто розпочати з готелю для комах. Люди зможуть зазирнути всередину й порахувати сонечок та багатоніжок.

— Чудово! — підтримала його дівчинка. — І ми можемо запитати їх, чи побачили вони личинок!

Раптом усі стали — і все через Ларрі. Фиркнувши, він задрав голову, вирвав повідець із рук Сема й кинувся на Ліама. Амелія розгубилася. Вона відпустила Ліама і впала. Ліам ударив Ларрі, а той негайно штовхнув суперника, намагаючись повалити на землю. Люсінда пирхнула й відійшла подалі від сутички, потягнувши Калеба за собою.

Пані Періш кинулася вперед й відтягнула дітей на безпечну відстань. Тим часом Ліам вирвався від Ларрі, але той і далі переслідував родича, цілячись тому в бік. Ліам хутко відскочив, а потім чкурнув до найближчого поля. Він перестрибнув через паркан, розполохавши переляканих овець, і зник з очей.

— Треба зупинити Ліама, поки він не заподіяв шкоду собі або вівцям! — перелякано сказала дівчинка.

— Або людям! — додав Сем тремтячим голосом.

— Спробуй-но наздогнати його, — звернулася до Калеба пані Періш. — А я подбаю про Ларрі та Люсінду!

Хлопчик передав матері повідці й перестрибнув через огорожу. А Сем відпустив Мака, і всі, крім пані Періш, помчали за Калебом. Діти вибігли на середину поля, а песик, якому вдалося пролізти під огорожею, не відставав ані на крок.

— Де ж він подівся? — поцікавився Калеб, роззираючись довкола.

— Ось він! — крикнув Сем, показуючи рукою в інший кінець поля.

Амелія помітила, як хвіст Ліама зникає за відчиненими воротами, і кинулася навздогін.

Коли діти промчали повз Соло, той підвівся на задні лапи й загавкав. Собаці слід було завернути овець, які втекли на протилежний бік пасовища, але він лише стояв на тремтливих лапах, роззявивши пащу.

Серце дівчинки краялося — у старого вівчарки вже не було сил пасти стадо як слід. Утім і зупинитися, щоб допомогти йому, вона не могла. Треба було негайно наздогнати втікача!

Опинившись по той бік воріт, діти прочесали ліс та околиці, кликаючи Ліама.

Серце Амелії тьохнуло, коли вона побачила за в’язом білу шерсть.

— Ліаме! — закричала вона, наближаючись.

Але виявилося, що це не лама, а біла овечка — вона відокремилася від стада. Ліам зник без сліду.

Відсапуючись, Амелія повернулася до хлопців. Сем схопився за бік, жадібно хапаючи ротом повітря. Калеб теж присів, важко дихаючи. Він подивився на друзів і його очі наповнилися слізьми.

— Невже ми загубили його?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Треба шукати далі! — рішуче вигукнула дівчинка, стискаючи кулаки. — Він десь тут, неподалік!

— Ну ж бо, обшукаємо селище, — запропонував Сем.

Трійко дітей і Мак попрямували стежкою через ліс до головної дороги. Вони зазирали в кожну садибу й дивилися під ноги — чи немає в траві відбитків копит. А дорогою розпитували всіх кого зустрічали, чи не бачили вони білу ламу.

— Якщо з Ліамом щось трапилося, то це моя провина, — сказав Калеб тремтячим голосом. — Це ж була моя ідея — влаштувати екскурсію.

— Не картай себе, — підбадьорила друга Амелія, коли вони проходили повз готель.

— Амелія має рацію, — додав Сем. — Ти ж не міг знати, що… Маку, у чому річ?

Песик метнувся йому під ноги, ледь не збивши. Потім голосно загавкав і підскочив до хвіртки.

— Хлопчику, я знаю, що ти втомився, але нам треба знайти Ліама!

— Так, ми не припинятимемо пошуків, доки не знайдемо його! — погодився Калеб.

Але Мак продовжував гавкати і бити лапками по хвіртці.

— Що там, хлопче? — запитав Сем.

Він відчинив хвіртку, і песик помчав уздовж знайомого будинку. Сем пішов слідом, а за мить зойкнув:

— Отакої!

Він зупинився, і Амелія ледь не налетіла на нього. Вона визирнула з-за плеча Сема.

Мотузка для білизни валялася

долі разом із скинутими речами. Ще одна чимала купа одягу каталася по траві сюди-туди. З-під цієї купи стирчали чотири білі ноги, а вгорі визирала пара довгих брудних вух.

— Ліаме! — на один голос закричали діти.

Мак гавкнув.

— Ось чому ти рвався сюди, — сказав Сем і попестив цуцика за вушком. — Ти взяв його слід. Це, безумовно, заслуговує на жменьку ласощів!

Ліам припинив борюкатися сам із собою і радісно буркнув.

— Треба виплутати його з білизни! — прошепотіла Амелія.

Вона навшпиньки підкрадалася до лами, щоб не налякати.

— Годі гратися, Ліаме, — тихо сказала вона, знімаючи з його шиї піжаму із зображенням крилатого мотоцикла.

Ліам задумливо поклав голову на плече дівчинки, поки вона знімала з нього одяг. Його кошлата шерсть була брудно-коричневою й важкою від води.

— Ти що, качався в канаві?

Амелія ніжно погладила однією рукою ламу по шиї, а другою схопила за повідець.

— Погляньте! — раптом перелякано вигукнула дівчинка. — У нього кров!

Калеб зняв закривавлену наволочку із задньої ноги лами і побачив біля копита глибоку рану.

— Травма досить серйозна, — зауважив Сем, присівши поряд, щоб оглянути поранення. — Як таке могло трапитися?

— Він, мабуть, порізався, стрибаючи через огорожу, — припустила Амелія. — Треба його якомога скоріше оглянути!

— Агов! — почулося звідкись згори.

Діти позадирали голови й побачили бороданя із блискучою лисиною. Він висунувся з вікна й погрожував їм кулаком. Дівчинка одразу впізнала чоловіка — то був пан Ферґюсон, один із постійних гостей готелю.

— Це ж моя улюблена піжама! — кричав він, вказуючи на мокрі штани у траві. — Тепер вона геть брудна!

— Пробачте! — одразу вибачився Сем. — Я подбаю про те, щоб її відіпрали як слід.

Пан Ферґюсон тільки фиркнув і зачинив вікно.

— Нам треба доправити Ліама до «Ковчега», — сказала Амелія, стурбовано оглядаючи порізану ногу лами. — Якщо до рани потрапить інфекція, то це може призвести до серйозних наслідків!

— Я попрошу маму зателефонувати твоїм батькам і сказати, що ми знайшли ламу, — звернувся Сем до Калеба. — І треба їй ще сказати про цю білизну…

Вони негайно зателефонували у «Ковчег» і, діставшись лікарні, одразу побачили пана Гоупа, який чекав на них біля порогу.

— Мабуть, Ліам не пройде у двері! — зауважив він. — Краще огляньмо його ногу просто тут.

Пані Гоуп швидко долучилася до огляду, прихопивши свою чудову валізку з ліками.

Коли лікарка почала промивати рану, Ліам затремтів. Амелія заспокійливо погладила його по шиї.

— Я знаю, що це боляче, — шепотіла дівчинка. — Але ми швидко все зробимо й повернемо тебе додому.

На них усі звертали увагу. Якийсь маленький хлопчик потягнув свою маму за руку до лікарні, показуючи пальцем на хвору ламу. Потім підійшло двоє літніх пані; одна з них витягнула телефон і зробила фото.

— Рана не дуже глибока, — заспокоїла ветеринарка Калеба. — Утім треба спостерігати, як вона гоїтиметься. Якщо довго не заживатиме, ще раз приведи його сюди.

— А як трапилося, що Ліам утік? — поцікавився пан Гоуп.

— Останнім часом вони з Ларрі почали бешкетувати, — пояснила Амелія. — Відтоді як з’явилася Люсінда, вони готові шиї один одному переламати!

— Причому буквально, — похмуро додав Калеб.

— А, тоді мені все зрозуміло! — закивав лікар. — Два самці намагаються привернути увагу Люсінди. Вони ревнують один до одного, тому стараються справити на неї враження й позбутися суперника!

— Вони ж колись угамуються, правда? — з надією поцікавився хлопчик.

— Важко сказати, — зізнався ветеринар. — Згодом вони мають заспокоїтися, але це не точно.

Коли Ліама вели назад головною вулицею, перехожі зупинялися, щоб роздивитися таку дивовижу. Амелія помітила, що лама вже тиха й сумирна.

«Це, мабуть, тому, що Люсінди немає поруч», — подумала дівчинка.

— Як нам тепер його помити? — поцікавився Калеб. — У ванну ж він не поміститься!

— Є ідея! — вигукнула дівчинка, вказуючи на салон для цуциків. — Леон може нам допомогти.

Вона відчинила двері «Охайних песиків».

— Привіт! У нас є для вас новий клієнт!

Леон аж рота роззявив, побачивши на тротуарі брудну ламу. Але швидко отямився і, усміхаючись, побіг за ключами від фургончика.

— Зараз ми його миттю причепуримо!

Коли Леон повернувся, Мак задзявкотів і намагався заховатися. Але грумер, не зважаючи на песика, витягнув із фургона шланг і направив на Ліама. На подив Амелії, тварина дуже зраділа й насолоджувалася бризками води. А на тротуарі вже скупчилися перехожі: усі хотіли спостерігати за цією картиною.

— Спробуймо вимити його цим засобом! — Леон простягнув дівчинці пляшечку шампуню.

Амелія ретельно намилила замурзану шию лами. А коли закінчила, хлопці по черзі змили піну.

— О ні! — раптом вигукнув Калеб. — Я геть забув, що в мене із собою немає грошей. Я зателефоную батькам, щоб хтось приїхав.

Леон засміявся.

— Не треба. Це я повинен заплатити тобі за таку рекламу!

Мак рикнув й відскочив від мильної води, яка стікала з ніг лами. А коли Ліам трохи висох, його витерли пухнастими рушничками.

— Інші лами позаздрять тобі, коли побачать, — сказала Амелія. — Їм усім захочеться помитися!

— Малоймовірно, — зітхнув Сем. — Пан Гоуп сказав, що Ліам і Ларрі намагаються довести, хто з них кращий. Якщо Ларрі подумає, що Ліамові приділили більше уваги, він геть з’їде з котушок!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Тато відвезе нас на ферму, — повідомив Сем.

Він присів навпочіпки в приймальні готелю, щоб зав’язати шнурки на кросівках.

Була субота, й Амелія приїхала до свого друга.

— Аби ж ті лами вже помирилися! — мовила дівчинка. — Диви-но, що мені надіслав батько!

Амелія простягнула Семові листівку із зображенням вовка. Той лежав на скелі, а писок задрав догори, ніби принюхуючись.

— Вони живуть у горах в Італії, — пояснила дівчинка. — Уяви, якби ми побачили одного з них наживо!

Аж раптом діти почули, як хтось у важких чоботях спускається сходами. То був пан Ферґюсон. Його обличчя аж почервоніло від злості. Чоловік нервово зірвав свою шкіряну куртку з вішалки.

— Щось сталося? — поцікавилася Амелія, ховаючи листівку.

— Авжеж! — сердито бовкнув пан Ферґюсон, застібаючи куртку. — До ради надійшла якась ідіотська петиція. Селище доручило мені перетворити нікому не потрібний клаптик пустиря на парковку, яка, безумовно, конче потрібна нашим жителям. Але, вочевидь, декому ця ідея не до вподоби! Добре, що я вже маю ухвалу рішення. Але тепер мені треба покататися на мотоциклі, щоб хоч трохи розслабитися від усієї цієї дурні!

І розлючений байкер вискочив з готелю, грюкнувши дверима.

Амелія подивилася на Сема. Той аж рота роззявив від здивування.

— Я знав, що пан Ферґюсон іноді допомагає раді, — сказав хлопчик. — Але я навіть не думав, що він відповідальний за будівництво тієї парковки! Що нам тепер робити?

Коли пан Бастер віз дітей на улюблену ферму, Амелія мовчки дивилась у вікно. Але вона нічого не бачила, ніби там була суцільна порожнеча. Раптом по її щоці покотилася сльоза.

«Мабуть, наша петиція була марною», — подумала дівчинка.

Сем урвав її похмурі думки.

— Поглянь-но, онде машина Гоупів! — вигукнув хлопчик, коли його батько повернув до ферми. — Цікаво, чому вони приїхали?

«Сподіваюся, з тваринами все гаразд», — стривожено подумала дівчинка.

І ця тривога була недаремною. У загоні для лам вони побачили таку картину: пан Гоуп заглядав Ларрі до рота, а його дружина умовляла Ліама розтиснути щелепи. Калеб стояв поруч з батьком і схвильовано гриз нігті.

— Що відбувається? — поцікавився Сем.

— Лами продовжують кусатися, — зітхнув пан Періш, — тож ветеринари підпилюють їм зуби, щоб вони не заподіяли шкоди один одному.

Фермер втомлено провів рукою по волоссю.

— Але я не розумію, що сталося. Вони так добре ладнали раніше!

Амелія схилила голову набік, старанно розмірковуючи.

— Може, їх варто тримати окремо?

— Ми намагалися це зробити, — пояснив Калеб, — але вони перестрибують через огорожу, щоб бути поруч із Люсіндою. І з нею теж не все гаразд — чомусь втратила апетит. Мабуть, їй не подобається нова домівка.

«Отакої, — подумала дівчинка. — Ми повинні щось вигадати, щоб допомогти нещасним ламам…»

Пізніше того самого дня діти вирушили до «Ковчега». Треба було оглянути хворих тваринок, які залишилися в лікарні на ніч.

— Усе йде шкереберть, — зітхнула Амелія, годуючи морську свинку шматочками моркви. Пухнаста тваринка була дуже кумедна, але дівчинка не могла усміхнутися, бо на душі був якийсь тягар. — Нашу галявину ось-ось заасфальтують, а ще й лами ніяк не помиряться.

Сем погладив сонного кролика, що саме отямлювався після наркозу.

— Навіть не уявляю, що нам робити, — стиха сказав хлопчик.

— Має бути якийсь вихід! — у розпачі вигукнула Амелія.

Утім жодного виходу вона, на жаль, не бачила.

Двері відчинилися, і до кімнати зазирнула пані Гоуп.

— Тут до нас завітала пані Данн зі своїм вівчаркою. Хочете допомогти?

Дівчинка згадала це ім’я і хутко підвелася.

— Це ж Соло!

Амелія поклала морську свинку назад до клітки, Сем так само обережно опустив у кошик сплячого кролика й вони удвох пішли за ветеринаркою до оглядової кімнати.

Амелія присіла коло старого вівчарки й погладила його по спині.

— Як ся маєш, Соло?

— Йому геть недобре, — сумно відповіла Джейні Данн. — Ходить так, ніби в нього свинцеві лапи! Раніше він був такий жвавий…

Пані Гоуп перевірила кожну лапку Соло, обережно рухаючи їх у різні боки, і оглянула всі його суглоби.

— Мені дуже шкода, але схоже, що в Соло артрит, — сказала ветеринарка. — Ця хвороба часто трапляється у собак його віку. Я дам вам пігулки, які потрібно підмішувати в корм.

— Цього я й боялася, — зітхнула Джейні та відвела погляд. — Можливо, йому вже час на пенсію. Треба буде знайти іншого песика, який наглядатиме за моїми овечками.

«Бідолашний Соло, — подумала Амелія. — Цікаво, як він почуватиметься, коли на його місце стане інший пес?»

— Заждіть! — раптом в Амелії виникла одна ідея. — Не заводьте нового собаку — краще взяти ламу!

— Про що це ти, Амеліє? — пані Гоуп здивовано звела брови.

— Я читала про таке в інтернеті, коли шукала інформацію про лам, — пояснила дівчинка. — Вони легко навчаються, і з них виходять чудові наглядачі овець!

Сем кивнув.

— Саме так! До речі, — очі хлопчика засяяли, і він усміхнувся подрузі, — ми якраз знаємо одну ламу, якій негайно потрібна нова домівка. Так швидко, аж горить…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

І от увечері на кухні фермерського будинку Амелія пояснила свій план порятунку Люсінди.

— Це направду чудова ідея! — пані Періш радісно заплескала в долоні. — Люсінді неодмінно сподобається бути знову єдиною ламою на все пасовище. А Ларрі та Ліам помиряться, якщо її не буде поруч.

Серце дівчинки затріпотіло від радості, і вона насипала собі додаткову порцію карі.

«Нарешті ми придумали, як зробити лам щасливими!»

— Ми зможемо навідуватися до Люсінди, — сказав Калеб. — Отож, зрештою все сталося на краще. Хоча… — він поклав виделку і усмішка раптом зникла. — Я досі хвилююся, що Ліам знову втече. Може, варто скасувати оці наші екскурсії з ламами?

Амелія глянула на Сема. Той задумливо жував і дивився в кухонне вікно.

— Як на мене, це все було не марно, — зрештою мовив Сем. — Насправді, це надихнуло мене на одну ідею.

— Яку? — зацікавлено запитав Калеб.

Сем нахилився до друзів і, перш ніж відповісти, таємниче всміхнувся.

Наступного ранку Амелія та Сем сиділи на лавці біля ставка і спостерігали, як Мак бавиться коло води. Коли біля його носа промайнула бабка, песик перелякано відскочив назад, і Амелія засміялася.

Раптом Сем легенько штовхнув подругу. Вона звела очі й побачила пана Ферґюсона. Чоловік ішов по той бік ставка, тримаючи одну руку в кишені, а в другій стискаючи паперовий пакет. Діти сиділи за високим очеретом, який ріс навколо водойми, тому він їх навіть не помітив.

— Він завжди приходить сюди, коли приїжджає у Велфорд, — пояснив Сем, усміхаючись. — Щонеділі тут, ніби за розкладом. А коли поїсть смаженої картопельки мого тата, тоді в нього чудовий настрій. Поглянь, зараз годуватиме качок…

І справді, пан Ферґюсон розкрив пакет і розсипав по землі зерно. Він задоволено усміхнувся, коли качки випурхнули з води і заповзялися клювати поживу.

— Ти готовий? — прошепотіла Амелія.

Вона звела брови, поглянувши на друга, і той кивнув у відповідь.

Діти підвелися й попрямували до пана Ферґюсона. Побачивши візитерів, той швидко заховав пакетик у кишеню.

— Привіт, діти. А я тут… Е-е-е…Просто дихаю свіжим повітрям. Сьогодні гарна погода, еге ж?

«Чому він не хоче, щоб хтось знав, що він любить тварин?» , — здивувалася дівчинка.

— І ми теж вийшли на прогулянку, — сказала вона. — Чи не хочете приєднатися? Можемо показати вам кілька цікавих місць.

— Чи волієте залишитися тут і далі годувати качок? — запитав Сем.

— Качок? Ні-ні-ні! — обличчя пана Ферґюсона почервоніло. — То такі докучливі створіння! — він поплескав себе по череву. — Думаю, що мені не завадить спалити трохи калорій після надто поживного сніданку.

— Чудово, тоді хутчіш у той бік! — запропонувала Амелія й повернула до галявини.

Діти повели чоловіка стежкою, аж поки не дісталися гнилого пенька, за яким починалася галявина з дикими тваринами. Двійко жуків-оленів походжали по його вкритому мохом корінню.

— Ось тут розпочинається наша пішохідна екскурсія! — гордо заявила дівчинка, показуючи рукою в бік заростей.

— Тут живе багато цікавих істот! — додав Сем.

Пан Ферґюсон стиснув губи.

— Останнього разу, коли я сюди навідувався, тут було звичайне сміттєзвалище.

— Відтоді багато чого змінилося, — пояснив хлопчик. — Ми з друзями добряче тут попрацювали.

— А отут ви знайдете інформацію про місцеву фауну, — докинула Амелія й простягла чоловікові одну з листівок, які підготувала для екскурсії з ламами.

Пан Ферґюсон здивовано витріщився.

— Отже, почнемо з готелю для комашок. — Сем побіг до дерев’яної коробки, прикріпленої до гілки. — Бачите сонечок? Скидається на те, що гусениця вже перетворюється на лялечку. На цій табличці, — він указав на дерев’яну планку, що висіла на гілці, — написано, які комашки тут живуть. Ви можете спробувати знайти їх усіх, якщо хочете.

— А коли раптом помітите нову комашку, ми допишемо її назву на табличку, — докинула дівчинка.

Пан Ферґюсон здивовано розглядав готель для комах.

— Це досить цікаво, — пробурмотів він.

— Тепер ходімо, — сказала Амелія, прямуючи до гнізда. — Онде живуть дятли. Чуєте, як вони стукають?

Чоловік поглянув у бік дерев.

— Ой! Здається, я його бачу! — вигукнув пан Ферґюсон, показуючи пальцем угору на червону плямку.

Вони відійшли, щоб пропустити трьох бігунів. А потім Мак підбіг до парочки, яка влаштувала пікнік на поваленому стовбурі.

— Облиш їх, друже! — крикнув Сем. — Ти вже поснідав!

Закохані розсміялися й кинули песику сосиску, яку той хутко схопив.

— Бачите? Усім тут подобається, — стиха мовила Амелія.

І тоді завжди похмурий байкер уперше всміхнувся.

Мак чкурнув назад до Сема, але його увагу привернула білка, і він погнався за нею. Білка хутко застрибнула на дерево, але цуцик продовжував намотувати кола, шукаючи її. Пан Ферґюсон зареготав, але за мить затулив рота рукою й удав, що просто кахикає.

Діти повели чоловіка далі галявиною й показали йому стежку борсуків, польові квіти та пташині гнізда. Пан Ферґюсон усміхався, але було помітно, що йому трохи сумно.

— Гадаємо, що вам сподобалася наша сьогоднішня екскурсія, — завершив розповідь хлопчик. — Щоразу, коли ми сюди навідуємося, то знаходимо більше й більше нових тваринок.

Пан Ферґюсон розвів руками.

— Добре, я все зрозумів! Ви дійсно хочете врятувати це місце. — Він насупився. — Це ви створили ту петицію?

Діти кивнули.

— Будь ласка, не будуйте тут парковку, — попросила Амелія. — Подивіться, скільки живих створінь тут мешкає. Не лишайте їх без домівки!

— Але ця галявина ідеальна для забудови! — наполягав чоловік.

— Подумайте про дятлів, — переконував його Сем. — Вони не зможуть жити на парковці!

— Я розумію, але… — пан Ферґюсон дістав з кишені хусточку і витер спітнілого лоба.

— Там і білки, і гусениці, і сонечка, — схвильовано додала дівчинка. — Їм усім доведеться шукати нове житло.

Чоловік кивнув і роззирнувся.

— Мені подобається, як ви тут усе облаштували, — зрештою мовив він. — Я бачу, що це місце важливе для нашої громади. Але у Велфорді направду важко із парковками. Якщо ми не збудуємо автостоянку тут, то де тоді це зробити?

— Дякуємо, що запитали! — сказала Амелія і всміхнулася Семові. — У нас є чудова ідея!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Хлопчик повів пана Ферґюсона через дорогу й нарешті показав порожню ділянку землі біля контактної ферми.

— Можливо, оце місце згодиться? Ми запитали Перішів, і вони не проти.

— Вони не використовують це поле, тому можуть віддати його під забудову, — додала Амелія. — І я розумію чому. У Велфорді стало більше машин саме через відвідувачів їхньої ферми!

Певний час чоловік уважним й оцінюючим поглядом оглядав земельну ділянку. Дівчинка затамувала подих.

«Будь ласка, погодьтеся», — подумки благала вона.

Пан Ферґюсон кивнув.

— Добре. Я зроблю все можливе, щоб переконати раду змінити рішення.

Він нахилився, щоб попестити Мака, і засміявся, коли той почав гратися лапками з його бородою.

Амелія з полегшенням зітхнула.

— Дякую, пане Ферґюсоне!

— Ми розповімо усім, що це ви врятували галявину! — додав Сем.

Дівчинка радісно дала другові п’ять.

«Отже, ми зробили це!» — лунало в її голові.

Два тижні по тому радісний Калеб показав дітям поле, де тепер поралися робітники. Неподалік стояла якась жінка і, притулившись спиною до огорожі, налаштовувала камеру на штативі. Трохи далі чоловік їздив по полю на екскаваторі.

— Він вирівнює землю, щоб зверху можна було покласти асфальт, — пояснив Калеб.

Амелії стало трохи шкода траву на полі. «Але принаймні ми врятували галявину, і тепер тваринки можуть там жити!»

— А ото, мабуть, наш пан Ферґюсон? — Сем показав рукою на похмурого чоловіка в яскраво-жовтому захисному жилеті, що стояв до них спиною з планшетом у руках.

Чоловік обернувся і, помітивши дітей, помахав їм. Вони так само привіталися у відповідь.

— У мами так і не вийшло відіпрати відбитки копит лами на його улюбленій піжамі, — прошепотів хлопчик. — Але він усе одно залишився тут! Мабуть, уже пробачив нас!

Почувши за спиною бурчання, Амелія обернулася.

До них прямувала пані Періш, тягнучи за собою Ларрі та Ліама.

— Привіт! — сказала дівчинка і простягнула руку, щоб погладити Ліама. — Навіть не думай про те, щоб стрибати через паркан!

— Агов! — хтось смикнув її за кишеню пальта.

Амелія озирнулася. Позаду стояв землемір і вказував на ламу, яка тримала в роті пакунок із бутербродом.

— Він поцупив мій обід!

— Ларрі! — докірливо гукнула пані Періш.

Забравши в лами пакет, вона віддала його чоловікові.

— Вибачте! — сказав Калеб і відвів Ларрі від огорожі.

— То вони й досі бешкетують? — запитала дівчинка, усміхаючись.

— Так! — відповіла фермерка. — Але це принаймні не так жахливо, як раніше. Коли вони залишилися удвох, то знову стали найкращими друзями.

— Отже, третій — зайвий, Ліаме? — Сем погладив ламу.

— Дякую вам, діти, за допомогу, — пані Періш широко всміхнулася. — Ви не лише владнали питання автостоянки, а ще й допомогли ламам! До речі, ми вже розпочали гуляти з ними і саме зараз ідемо готувати наступну екскурсію. Відвідувачі від лам просто в захваті!

Сем зиркнув на годинник.

— Нам теж час іти, — відповів він. — Мама готує обід.

Амелія погладила густу шерсть Ліама.

— Хай щастить, друже.

— Постарайтеся більше не бешкетувати, — додав Сем і поплескав Ларрі по шиї.

Калеб із мамою повели лам назад у загін, а друзі попрямували до виходу з ферми Перішів. Попрощавшись з іншими тваринами, діти зрештою вийшли за ворота.

Коли вони проходили повз ферму Джейні Данн, то помітили, як вона знімає гумові чоботи біля вхідних дверей свого будинку. Жінка привітно помахала їм рукою.

— Хочете навідатися до Люсінди? — поцікавилася Джейні.

— Так! — зраділи діти.

Коли всі зайшли до вітальні, Соло, який лежав у кутку, загавкав. Амелія погладила його по голові, і пес лизнув її руку.

— Я рада, що ти нарешті відпочиваєш, — сказала дівчинка, перш ніж піти за господинею на пасовище.

На полі паслися вівці, але Люсінди поруч чомусь не було.

— Он вона! — раптом вигукнув Сем і махнув рукою в інший бік поля, де коричнева лама гнала кілька овець назад до стада.

— Люсінда чудово дає раду вівцям! — зауважила Джейні. — А вони начебто й не проти, що вона ними керує. Їй дуже подобається бути головною!

— Дякую, що забрали її, — сказала Амелія.

— Це я маю дякукувати вам! — відповіла жінка. — Без вас я нізащо не допетрала б, що лама може пасти овець!

Коли Люсінда гнала трьох овець назад до стада, товстеньке ягнятно зробило змогу втекти, але спіткнулося на грудочці землі. Лама підскочила до нього й махнула мордочкою в бік його матері. Відтак головна охоронниця забігала навколо стада, кумедно підстрибуючи.

Діти розсміялися. Люсінда розвернула свої вуха туди, звідки чувся сміх, й підбігла до них.

— Привіт, Люсіндо, — сказала Амелія, погладжуючи ламу по шиї.

Люсінда тихо мугикнула, і дівчинці стало радісно на душі.

«Тепер вона справді щаслива», — подумала Амелія.

Вони із Семом помахали на прощання Джейні та Соло й попрямували до готелю.

— Не можу дочекатися завтрашнього дня, щоб піти у «Ковчег», — мовив хлопчик. — Цікаво, яких тваринок ми ще побачимо.

— Пані Гоуп сказала, що завтра на прийом завітає ціле сімейство тхорів, — сказала Амелія.

— Тхори — це цікаво! — усміхнувся Сем. — Але я чув, що вони дуже вибагливі.

— Це не страшно, ми й не таких приборкували, — відповіла дівчинка, усміхнувшись.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Агов, Берті! Час снідати! — сказала Амелія.

Побачивши в руках у дівчинки миску з їжею, цуценя бігля зашкребло лапками по ґратах своєї клітки. Коли дівчинка відчинила дверцята, Берті кинувся до неї, радісно махаючи хвостиком.

Амелія всміхнулася, ставлячи миску, і песик занурив писок у їжу.

Сем, наповнюючи біля раковини миски водою, теж усміхнувся. Тривали Великодні свята, і діти рано прийшли до «Ковчега» погодувати тварин, які там лишилися на ніч.

— Сподіваюся, завтра буде сонячно! — мовила Амелія, насипаючи спеціальний поживний корм у миску для хворого смугастого котика.

 — Навіть якщо погода зіпсується, ми зможемо пошукати великодні яйця у мене вдома, — повідомив Сем. — Мій тато планував розваги кілька тижнів! Великдень — найважливіша подія року!

— Чудово! — зраділа Амелія. — У нашому саду теж чимало всіляких схованок, не можу дочекатися великоднього квесту!

Цієї миті з-за дверей визирнула Джулія, адміністраторка ветеринарної клініки «Ковчег».

— Там у передпокої відвідувачі, — мовила вона. — Гадаю, треба вийти привітатися.

Амелія та Сем хутко вимили руки й пішли до приймальні.

— Іззі! — радісно вигукнув Сем.

На стільці поряд зі своєю мамою сиділа їхня однокласниця, тримаючи на колінах невелику переноску для тварин. На тлі чорної прямої гривки обличчя дівчинки видавалося блідим, і вона нервово кусала губу. Утім коли Іззі підвела погляд і побачила Амелію та Сема, то спромоглася всміхнутися.

«Сподіваюся, з її кроликами все гаразд», — подумала Амелія.

— Це Тюльпан? — спитав Сем, кивнувши в бік переноски.

Якось кроленя Іззі втекло із саду, і Сем з Амелією допомогли його знайти. Потім, коли вони виявили, що Тюльпан утік тому, що йому було нудно, вони подарували Іззі ще двох кроликів — Розу та Поппі, отож тепер у Тюльпана була компанія.

— Це Роза, — сказала Іззі.

— Вона хвора? — стурбовано запитав Сем.

Іззі не відповіла, і Амелія стривожено чекала. Але перш ніж вона встигла ще про щось запитати, пані Гоуп відчинила двері оглядової кімнати.

— Іззі, неси-но Розу сюди! — покликала вона. Відтак додала, поглянувши на Сема та Амелію: — Ви теж зайдіть, може знадобитися допомога.

Діти гуртом увійшли до оглядової, Іззі поставила на стіл переноску.

— Ну ж бо, оглянемо Розу, — мовила пані Гоуп, надягаючи рукавички.

Іззі шугнула рукою в переноску, але кролик, сердито форкнувши, хутко відскочив убік.

— Тихо, тихо, все гаразд, — сказала Іззі, таки дістаючи тваринку.

Роза знову форкнула й забила ногами, намагаючись випручатися. Сем та Амелія стурбовано перезирнулися.

Іззі посадила кролика на стіл. «Щось він геть не схожий на Розу», — подумала Амелія.

Пані Гоуп міцно тримала кроленя однією рукою, а другою заспокійливо його погладжувала. Утім Роза була дуже напружена: вона сиділа притиснувши вуха і перелякано витріщивши оченята.

Востаннє, коли Амелія бачила кроленя, воно було грайливе і полюбляло, коли його обіймають. Але це було не єдине, що змінилося. Амелія завважила, що Роза дуже виросла. Ще кілька тижнів тому це було маленьке кроленятко. А тепер тваринка на вигляд просто величезна, до того ж із чималим випнутим черевом.

— Із Розою певно щось не те, — звернулася Іззі до пані Гоуп. — Вона гарчить на Поппі та Тюльпана, і їй більше не подобається, коли її обіймають.

— І вона набрала забагато ваги, — додала мама Іззі.

Пані Гоуп і далі гладила Розу, і кроленя начебто трохи розслабилося: воно потроху почало озиратися, нашорошивши вуха.

Ветеринарка оглянула очі та вуха тваринки.

Нарешті вона обмацала Розин животик. Вуха кроленяти вмить притислися до спинки, і воно спробувало відштовхнутися, але пані Гоуп міцно тримала пацієнтку, доки не закінчила огляд.

— Ось і все, Розо, — мовила лікарка, саджаючи кроленя назад у переноску. Відтак вона всміхнувся, знімаючи рукавички, й Амелія помітила блиск в її очах.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.