Lucy Daniels

Animal Ark

THE LOST KITTEN

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Табіті Джонс

Присвячується Рубі та Лілі Коулі

Люсі Деніелс

Загублене кошеня [Цикл третій. Книга перша]

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Аліни Комісарової

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ТОВ «Видавництво АССА», видання українською мовою, 2022

© mrgaser, e-pub, 2023

ISBN 978-617-7995-32-5 (укр.)

ISBN 978 1 40835 921 1 (англ.)

Аннотація

У маленької кицьки Дінь-Дінь є особливість, яка заважає їй безпечно вивчати навколишній світ: вона нічого не чує. А тому не спроможна вчасно зреагувати на небезпеку. Так, одного разу маля, вибігши з двору, загубилося в лісовій дичавині. Амелія, Сем та господиня кицьки домовилися докласти всіх зусиль, щоб убезпечити Дінь-Дінь від халеп. Що саме придумали діти? І який буде результат? Читайте цю чудову історію — і дізнаєтеся!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Невже це справжніcінький ліс? — захоплено вигукнула Амелія Гейвуд.

Поросла травою стежка, якою вони прямували разом із Семом Бакстером, за кілька кроків упиралася в густі чагарники. Але дівчинка лише пришвидшила крок.

— Бабуся каже, що тут повно диких тварин. Я так хочу їх побачити, що ось-ось лусну від нетерплячки!

Аж раптом Семів тер’єрчик Мак схвильовано дзявкнув і натягнув повідець. Але то було лише пухнасте біле кошенятко. Воно сиділо в тіні куща ожини й вилизувало лапки.

— Ані руш! — наказав Сем стривоженому цуцику.

Мак умить схаменувся. Амелія усміхнулася, коли тер’єрчик сів і, поглядаючи на свого хазяїна, чекав нових команд.

«Мак хапає все на льоту!» — подумки зраділа дівчинка.

А кицюня ніби взагалі не розчула, як хтось гавкає. Амелія присіла і простягнула до неї руку.

— Привіт, мала, — озвалася дівчинка.

Кицюня запитально звела блакитні оченята.

— Ой! Яка ти гарнюня! —

зачудувалася Амелія.

А киця зіп’ялася на задні лапки й потяглася до її руки. Тицьнулася маленькою мордочкою в пальці й нявкнула чи не на весь ліс:

— НЯВ!

Мак від страху заскавулів.

— Це ж бо не дика тварина! — заспокійливо усміхнувся Сем. — Чого її боятися?

Проте цуцик сховався за хлопчиком і звідти підозріло зиркав на лісову жительку.

Амелія почухала кицю за вушком, і та замуркотіла майже так само голосно, як хропить тато дівчинки. Від цієї думки Амелія розвеселилася.

Сем повів цуцика глибше у хащі, тримаючись подалі від галасливої кицьки.

— Ходімо дізнаємося, що там коїться! — гукнув він.

Від того, що мала кицюня лишалася тут сама-одна, у дівчинки аж закололо в грудях. Утім, озирнувшись, Амелія побачила, що та не сумує — ловить лапкою муху, стежачи за нею величезними блакитними очима. Амелія наздогнала Сема, і вони разом далі подерлися крізь сплетене гілля.

Невдовзі діти вийшли на простору сонячну галявину. Там росло кілька високих дубів, а решта дерев були геть молоді-зелені. Землю встилали жовті-прежовті кульбаби у високій траві, у повітрі ширяли комахи та кульбабовий пух, і від того вся велика галявина була ніби золота.

— Гайда! — вигукнув Сем, відстебнувши Маків повідець.

Песик, притиснувши вушка та настовбурчивши хвоста, гайнув крізь високу траву.

— Тут дивовижно! — захоплено вигукнула Амелія, але потім насупилася. — Точніше, було б дивовижно, якби поменше того сміття.

І дійсно, у траві валялося з десяток бляшанок з-під коли, а ще купи спустошених пакетів від чипсів, порожні пластикові пляшки, ба навіть одна брудна шкарпетка.

Щось задзижчало під ногами. Амелія зиркнула додолу й помітила, що з крихітної дірочки в залитій сонцем землі вилетіла бджілка.

— А що я знайшла! — звернулася дівчинка до Сема. — Глянь, тут бджолине гніздо!

Утім її радість змінилася на тривогу, бо комашка хутко залетіла до брудної бляшанки. Раптом там, усередині, вона застрягне? Амелія перевернула баночку.

— Леле, який жахливий безлад!

— Це точно. — Сем шукав свого цуцика, який щойно застрибнув у кущі. — Сподіваюся, Мак не ковтне тут чогось неїстівного. Простежмо за ним.

Хлопчик відгортав гілку за гілкою — де ж Мак? Амелія йшла слідом за другом, намагаючись оминати колючу ожину, що чіплялася за шкарпетки.

— Овва! — здивовано вигукнув Сем. — Поглянь-но сюди!

Мак вивчав-обнюхував стіну дивної споруди, оповитої плющем. Була вона наполовину цегляна, а наполовину з дерева, і через гострий дах скидалася на якийсь чарівний пряниковий будиночок. Щоправда, біла фарба на дошках давно облущилася.

«Мабуть, колись будинок був дуже гарним», — подумала Амелія.

Тепер крізь черепицю на даху стирчали гілки, а цегляні стіни були помальовані графіті.

Амелія зазирнула в темне вікно, але за розбитими шибками нічого не вгледіла. Частина даху обвалилася, і через отвір проросли бур’яни.

— Що це за місце? — здивувався Сем.

— Не маю жодного уявлення, — відповіла дівчинка, — але тут трохи моторошно.

— Вітаю! — пролунав позаду них чоловічий голос.

Діти хутко розвернулися. Уздовж пряникового будиночка пролягала поросла травою широка стежина, якою простували пан Бенкс разом зі своєю донькою Тіффані, однокласницею Амелії та Сема. А попереду на короткому повідці дріботіла Блискітка — так звали крихітного кучерявого собачку Бенксів. Її хазяйка Тіффані смакувала шоколадкою і не звертала на однокласників жодної уваги.

— Добридень! — відповів хлопчик панові Бенксу.

Амелія присіла на одне коліно, щоб погладити Блискітку, і Мак теж підскочив привітатися. Тіффані закотила очі, коли песики закружляли, обнюхуючи одне одного.

— Я бачу, ви знайшли стару сигнальну будку! — пан Бенкс кивнув на знак, що стирчав з-під бетонних уламків.

Табличку вкривав зелений мох, проте Амелія спромоглася прочитати напис: «Велфордська станція».

— Я й не знала, що у Велфорді є залізнична станція! — здивувалася дівчинка.

— На жаль, вона не працює вже бозна скільки, припинила ще до вашого народження, — всміхнувся пан Бенкс. — А від залізничної колії нині одна ця стежка.

Він підійшов ближче, щоб роздивитися знак.

— Як на мене, то це просто сміттєзвалище, — пробубніла Тіффані й кинула обгортку від шоколадки долі.

— Хай так, але не варто робити ще гірше! — відказала Амелія.

Вона підняла обгортку і простягнула однокласниці. Тіффані пирхнула, проте поклала папірця до кишені. Відтак насупилась і смикнула повідець Блискітки.

— Фу! — гримнула Тіффані.

Блискітка завмерла, стискаючи зубами половинку пончика. Крихітка не зводила чорних оченят зі своєї хазяйки. Потім махнула хвостиком, але дівчинка навіть не моргнула.

Зрештою цуцик поклав смаколик на землю. Тіффані одразу ж присіла й попестила свою улюбленицю.

— Хороша дівчинка, — похвалила вона Блискітку, — хороша, розумна дівчинка!

— Я не вірю власним очам! — вигукнула Амелія. — Раніше вона тебе не слухалася.

Тіффані всміхнулася.

— Ти мала рацію, запросивши нас на цуценячі уроки, — підводячись, сказала вона. — Може, і щодо сміття твоя правда. Хто міг учинити таку дурість — викинути пончик?

— Авжеж не я! — до дітей підійшов пан Бенкс. — До речі, ми спізнюємося додому на вечерю.

Сонце хилилося за обрій.

— Нам теж час додому, — сказала Амелія Семові.

Хлопчик пристебнув повідець до Макового нашийника, і вони попрямували назад через хащі. А пан Бенкс рушив до своєї автівки, яку лишив на майданчику біля воріт колишньої станції. Тіффані посадила Блискітку в багажник, а сама заскочила на сидіння.

— Побачимося завтра в школі! — гукнула вона.

Коли тато дівчинки вже сідав за кермо, Амелія знову побачила маленьку білу кицьку. Вона сиділа на дорозі спиною до автівки й вилизувала лапки. Дівчинка застережно махнула рукою панові Бенксу, аби той не задавив тваринку.

Чоловік насупив брови й посигналив так гучно, що Амелія підстрибнула. Проте кицька й далі вмивалася, наче нічого не чула.

— Киць-киць-киць, — покликав її Сем.

Дівчинка теж спробувала привернути увагу маленької блукачки, але марно. Киця спокійно лизала собі лапку.

Пан Бенкс завів двигун. Щойно той загуркотів, кошеня злякано підстрибнуло й чкурнуло геть. БАМ! Воно вгатилося головою у ворота, голосно нявкнуло і врешті-решт прошмигнуло під огорожу.

Серце Амелії стиснулося.

— О, ні! — скрикнула дівчинка. — Вона забилася!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія присіла й простягнула руку, намагаючись дістати кицю з її сховку під огорожею. Але втікачка завила-заверещала, наїжачивши хутро. Друга спроба схопити її теж була марна — киця лише шипіла.

— Із нею все гаразд? — поцікавився пан Бенкс, схиляючись над огорожею. — Я це зробив ненавмисно! Просто хотів, щоб вона втекла з дороги.

Киця сумно занявкала.

— Вона добряче вдарилася головою, — зауважила Амелія, — мабуть, їй дуже боляче.

— Треба відвезти її до «Ковчегу», — запропонував Сем. — У неї є бирка?

Дівчинка уважно оглянула кицю, майже торкаючись щокою землі. Але бирки на нашийнику не було.

— Нічого такого не бачу, — сказала Амелія. — Треба якось забрати її, а власника знайдемо пізніше.

— Я підвезу вас, — мовив пан Бенкс. — Це найменше, що я можу зробити.

Амелія скинула кофтину й обгорнула нею кошеня. Блукачка злякано пискнула й сіпнулася, але дівчинка вже міцно притискала її до грудей. Скидалося на те, що знайда майже нічого не важить, мовби якась пір’їнка.

Сем уже сидів на задньому сидінні автівки пана Бенкса, а Мак згорнувся калачиком у нього під ногами. Перед тим хлопчик старанно застебнув пасок безпеки на Амелії. Дівчинка обережно тримала тваринку, чиє жалібне нявкання ятрило серце. Навіть Тіффані було не по собі, і вона раз у раз озиралася через плече з переднього сидіння. Ще й Блискітка чомусь гарчала в багажнику.

— Тихіше! — не витримала Тіффані. — Сподіваюся, бідолашна не дуже постраждала!

Вони швидко дісталися Велфорда, але щойно заїхали в місто, як пан Бенкс потрапив у затор.

— Усе місто наче суціль з автівок! — сердито мовив він. — Нам треба більше місць для паркування.

Дорогою лісова блукачка не припиняла пищати. Тож, коли нарешті приїхали в «Ковчег», Амелія вже геть не тямилася від тривоги.

«Хоч би з нею все було гаразд!» — подумки благала дівчинка.

Пан Бенкс зупинив авто, й Амелія вийшла, обережно тримаючи знахідку. Сем подякував панові Бенксу та, свиснувши Макові, поспішив за подругою.

Ось і «Ковчег». Амелія, обережно тримаючи нявкотливий згорток, хутко попрямувала коридором на рецепцію.

— Що тут у нас? — запитала адміністраторка Джулія.

— Вона забила голову. — Амелія розгорнула кофтину, щоб показати білу кицьку. — Це сталося біля золотої галявини.

Джулія всміхнулася.

— Це ж Дінь-Дінь! — кицька була їй добре знайома. — І вона належить родині Гірців. Я мала здогадатися, щойно вона нявкнула, бо нявчить вона так дзвінко, як ніхто у світі! Присядь, бо мені треба зателефонувати пані Гірц. І, звісно, лікарка пані Гоуп захоче оглянути маленьку.

Амелія сіла, вклавши Дінь-Дінь на коліна, а Сем і Мак тим часом намагалися затоваришувати з чорним пуделем із конусом на шиї. Дівчинка ніжно гладила хутро киці й думала про те, як її заспокоїти. Адже тут, у ветеринарній клініці, для Дінь-Дінь було все нове — і запахи, і звуки…

Невдовзі до приймальні прибули Шарлін та її мама. Вони занепокоєно крутили навсібіч головами, аж тут Дінь-Дінь укотре подала голос. Почувши знайоме «НЯВ!» , дівчинка розпливлася в усмішці й побігла до своєї кицьки.

Амелія теж усміхнулася. Шарлін навчалася в її школі, але була на рік старша. Її батьки — професійні художники, тому дівчинка теж непогано малювала, а одна з її картин навіть висіла в шкільному залі. І з першого погляду зрозуміло, що всі вони митці. От і сьогодні пані Гірц була вбрана в робочий халат, заляпаний всіма кольорами веселки, а в Шарлін на чолі з-під пов’язки виднілися не лише кучері, а й смуги білої фарби.

— Бідолашна Дінь! — юна художниця підхопила нявкітливу знайду з колін Амелії. — Я дуже хвилювалася, коли Джулія зателефонувала, але, схоже, з кішечкою все гаразд.

Шарлін не втрималася й похизувалась:

— Вона найгаласливіша серед наших трьох кошенят. Це щось неймовірне!

— Днями наша кішка Тигрова Лілі народила, — пояснила пані Гірц, — і ми назвали кошенят так: Дінь-Дінь, Пен та Смі.

Серце Амелії забилося швидше.

— А що, як ми із Семом доберемо для них нові домівки? Бо ми вже чимало котиків із «Ковчегу» прилаштували!

— Ні-ні, — ввічливо всміхнулася пані Гірц, — усі троє залишаться в нас!

Амелія здивовано закліпала. Бо їй було задосить однієї кішки Зірочки. «Не уявляю, як це, — подумала дівчинка, — коли вдома нявкає купа кошенят».

Отут пані Гоуп і покликала Дінь-Дінь на огляд. Амелія провела Шарлін та її маму до оглядової кімнати, а друг залишився з Маком у приймальні «Ковчегу». І Амелію, і Сема тут добре знали — бо вони були офіційними помічниками.

— Привіт, мала, — привіталася з новою пацієнткою ветеринарка й усміхнулася Шарлін. — Поклади Дінь-Дінь на стіл, я огляну її.

Художниця витягла кицьку з кофтини Амелії. Дінь-Дінь голосно пискнула, а коли пані Гоуп почала її оглядати та світити ліхтариком у блакитні очі, занявчала.

Раптом ветеринарка здивовано мовила:

— Жодних серйозних ушкоджень не видно, але вона якась розгублена. Пропоную залишити її на ніч у лікарні про всяк випадок. Як вона забилася?

— Ми із Семом знайшли її на галявині біля старої залізничної станції, — пояснила Амелія. — Вона злякалася автівки і вгатилася головою в металеві ворота.

— Добре, що не сталося нічого гіршого. Те місце вкрай захаращене. Якась нещасна тваринка точно колись застрягне в смітті чи ковтне якусь гидоту, — сказала пані Гоуп і повернулася до мами Шарлін.

— Як ви поглянете на те, щоб забрати її завтра? Навряд чи кошеняті знадобиться лікування, а от гарний міцний сон їй дуже потрібен.

— Хай залишається про всяк випадок, — кивнула пані Гірц. — Ми прийдемо по неї після школи.

Коли лікарка понесла Дінь-Дінь до «готелю», де бідолашних тваринок залишали на ніч, киця на прощання сумно нявкнула. Щойно за ними зачинилися двері, Шарлін закусила губу.

— Мені її так шкода, — сказала дівчинка, дивлячись услід кошеняті. — Вона ніколи не спить уночі сама. От якби й мені можна було лишитися з нею!

— Усе буде гаразд, — пані Гірц підбадьорливо обійняла доньку.

— У готелі купа ковдр та іграшок. Пані Гоуп подбає, щоб Дінь-Дінь було зручно й затишно, — запевнила її Амелія.

— Дякую. — Шарлін трохи повеселішала. — Але я все одно трохи нервуюся, чи все з нею буде гаразд.

Амелія згадала веселі блакитні оченята кицьки та її голосне нявчання. І подумала: «Сподіваюся, що саме так і буде!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Тримай, це остання! — Сем витягнув із коробки гумову кістку й кинув її Амелії.

Дівчинка одразу закріпила кістку на вітрині поряд з іншими. Сьогодні після школи друзі допомагали в «Ковчезі» розвантажити купу нових цуценячих іграшок.

Раптом Амелія почула, як відчинилися двері. Вона обернулася й побачила на порозі пані Гірц та Шарлін.

Джулія теж відвела погляд від монітора на своєму столі:

— Привіт, Шарлін. Дінь-Дінь буде рада тебе бачити! Зараз я повідомлю пані Гоуп, що ти вже прийшла.

Помітивши Амелію та Сема, юна художниця здивовано схилила голову набік і запитала:

— З якого дива ви знову тут?

— Ми майже щодня допомагаємо в «Ковчегу» після школи, — гордо заявив хлопчик.

Пані Гоуп висунула голову з-поза дверей «готелю».

— Заходьте, будь ласка, — покликала вона. — Сьогодні Дінь-Дінь почувається набагато краще.

Діти увійшли разом із Шарлін та її мамою до кімнати. Двійко спанієлів заметляли хвостиками у своїх клітках. Проте лікарка оминула собак і підвела гостей до меншої клітки, де, скулившись на ковдрочці, лежала Дінь-Дінь.

— Можеш дістати її, — дозволила ветеринарка.

Шарлін відчинила дверцята.

— Привіт, Дінь! — промовила вона й простягнула руку, щоб узяти кішечку.

Щойно дівчинка торкнулася пухнастої шерсті, як Дінь-Дінь здригнулася та злякано нявкнула.

— Вибач, маленька, — сказала Шарлін і притулила білу кицю до свого светра, попестивши її за вушком. — Вона завжди така боягузка.

Амелія насупилась і подумала: «Кицька не боялася навіть автівки пана Бенкса, аж поки він не завів двигун!»

— Постав її на підлогу, — попросила пані Гоуп. — Зараз перевіримо, як вона рухається.

Шарлін опустила кішечку долі. Ставши на плитку, Дінь-Дінь позіхнула, показавши рожевого язичка. Відтак заповзялася вилизувати хутро на грудці й голосно муркотіти.

— Ну ж бо, Дінь! — підбадьорила Шарлін. — Гайда за мною!

Вона голосно прицмокнула, щоб привернути увагу кицьки, але та навіть вухом не повела. Амелія взяла дзвіночок на паличці й задзеленчала ним над головою кішки, проте Дінь-Дінь і далі не зважала.

— Дай-но я спробую, — мовила Шарлін.

Дівчинка присіла й помахала дзвіночком перед кициними очима. І Дінь-Дінь одразу пожвавішала! Вона підскочила до дзвіночка й заколотила по ньому лапками.

Поки Амелія спостерігала за кошеням, яке залюбки гралося, вона замислилася: чому це тваринка реагує лише на те, що бачить?

Вона так і запитала в пані Гоуп:

— Чи може Дінь-Дінь бути глухою? Вона ніби не чує дзвіночок над головою. А вчора мені здалося, що вона не чула сигналу автівки пана Бенкса. Кицька заметушилася лише тоді, коли завели двигун.

— Можливо, ти маєш рацію, — мовила лікарка. — Глухота досить часто трапляється в білих блакитнооких котів. Мабуть, коли завівся двигун, машина завібрувала, а Дінь-Дінь це відчула через землю. Ось чому вона така галаслива — глухі кішки просто не чують, як голосно вони нявкають!

— Чи існує спосіб перевірити це? — занепокоєно запитала лікарку Шарлін.

— Насправді це легко перевірити, — відповіла ветеринарка. — Приверни її увагу, і спробуємо з’ясувати, чи почує вона мене ззаду. Амеліє, знайди, будь ласка, для Шарлін безшумну іграшку.

Відклавши дзвіночок, Шарлін ухопила яскравий пучок пір’я на ниточці. Тоді ворухнула іграшкою, і Дінь-Дінь одразу зацікавилася. Смикнувши хвостиком, вона зосередилась на цілі. Потім присіла, і — стриб! — здобич опинилася в її лапах. Кішечка радісно жувала свій трофей і розгортала лапкою пір’ячко, розкидаючи по підлозі шматки різнокольорового пуху.

Поки кицька бавилася, пані Гоуп тихенько підкралася до неї ззаду й голосно покликала:

— ДІНЬ!

Та кішечка не відривалася від своєї гри.

Потім лікарка плеснула в долоні, але Дінь-Дінь і на те не відреагувала. Ветеринарка дістала із шухлядки поліцейський свисток та свиснула просто в кошеняти над вухом. Нічогісінько! Спанієлі в клітках задзявкотіли, але Дінь-Дінь було байдуже.

— Вочевидь, ти маєш рацію, Амеліє, — підсумувала пані Гоуп. — Розумничка.

Зазвичай дівчинці було приємно чути такі слова. Але вона з тривогою спостерігала за грайливою кішечкою, яка навіть не підозрювала про свою ваду. «Що то тепер буде з Дінь?» — подумала Амелія.

А Шарлін була просто в розпачі. Вона вхопила свою крихітку на руки й зарилася носом у м’якеньке хутро.

— Невже Дінь-Дінь узагалі нічого не чує? — з ноткою надії спитала вона.

— Не хвилюйся, — мовила пані Гірц та обійняла доньку. — Ми любитимемо її так само, як і до цього.

— Дінь-Дінь усе одно може жити повноцінним життям, — пояснила ветеринарка. — Утім їй обов’язково треба стати кімнатною кішкою — це задля безпеки. Тепер, коли ви знаєте, що вона глуха, ви можете вивчити нові способи спілкування.

— Щось на кшталт мови жестів? — запитала Шарлін.

— Саме так. Глухі коти добре запам’ятовують жести рук, і світлові сигнали вони теж розуміють. Придбайте їй спеціальні іграшки з підсвічуванням.

— Вам разом буде весело навчатися! — мовила пані Гірц і всміхнулася.

— Звісно, ваша правда, — погодилася Шарлін.

Але голос її був невеселим. Художниця притискала Дінь-Дінь до грудей так, ніби відтепер нікуди її не відпускатиме. Амелія теж засумувала. Раптом їй дещо спало на думку.

— Ми із Семом дресирували Мака. А якщо ми допоможемо й вам із Дінь-Дінь? — виклала Амелія свою ідею.

Шарлін відірвалася від м’якенького хутра киці.

— Я була б удячна, — ця ідея їй явно сподобалася. — А вам зручно буде розпочати просто завтра, одразу після школи? Якраз зможете познайомитися з двома братиками Дінь-Дінь і залишитися в нас на чай.

— Згоден! — радісно вигукнув Сем.

— Я сьогодні ж пошукаю інформацію, як дресирувати котів, — пообіцяла Амелія.

Вона простягнула руку, щоб погладити кицьку. Та підняла свого рожевого носика, тицьнула ним у руку дівчинки й голосно замуркотіла. Амелія, усміхнувшись, подумала: «Буде справді весело!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У четвер після школи Амелія, Сем і Шарлін вирушили до будинку Гірців. Колись то був великий кам’яний гараж, проте зараз його переобладнали, а на даху встановили сонячні батареї. Розташований він був уздовж дороги і якраз неподалік від золотої галявини.

Діти підійшли до вхідних дверей. Амелія приємно здивувалася, побачивши дві статуї котів у єгипетському стилі, що стояли обабіч дверей. Навіть мідна ручка на дверях була у формі котячої голови.

— Я вже вдома! — вигукнула Шарлін, переступивши поріг. Не чекаючи на відповідь, вона запросила нових друзів усередину.

— Привіт, люба! — озвався десь із горішнього поверху тато.

— Привіт! — крикнула десь із глибини будинку мама. — На кухні є печиво, тож пригощайтеся!

Слідом за юною художницею Амелія та Сем увійшли у велику вітальню. Стеля тут була укріплена дерев’яними балками, на стінах, пофарбованих у яскраво-фіолетовий, висіли картини, а вздовж стін стояли книжкові шафи. Над каміном викрашалося зображення сніжного барса, а коло нього височіла статуя сфінкса. Що далі Амелія розглядала інтер’єр, то більше зображень котів вона помічала.

— Ото дивина! — Сем був у захваті. — Схоже, вам дуже подобаються коти?

— Не те слово, — відповіла Шарлін. — Ми їх обожнюємо!

Ухопиши на кухні коробку з печивом, Шарлін запросила гостей пройти до оранжереї. Кімната була переповнена незавершеними картинами, що стояли на мольбертах, а на плетених кріслах лежало різноманітне художнє приладдя.

— А ось і наші улюбленці, — мовила дівчинка, зупинившись перед картиною, на якій троє кошенят стояли поряд із великою кішкою з черепаховим хутром.

Двоє малюків мали таке саме черепахове забарвлення, як у мами, а третє було сніжно-біле.

— Оце і є Тигрова Лілі. — Шарлін вказала на дорослу кішку. — А щодо кошенят… Перших двох звуть Пен та Смі, а з Дінь-Дінь ви вже знайомі.

— Овва! Це ти намалювала? — поцікавився Сем.

Шарлін кивнула.

— Я ще не закінчила. Ніяк не можу зобразити носик Дінь.

Амелія примружилася, щоб розгледіти якісь недоліки в маленькому рожевому трикутничку, який намалювала Шарлін, однак нічого не знайшла.

— Мені й так подобається, — сказала вона. — Ти чудова художниця!

— Дякую! — відповіла Шарлін, зашарівшись.

Раптом хтось голосно нявкнув, і діти, обернувшись, побачили Тигрову Лілі. Мама-кішка увійшла до кімнати, високо піднісши хвоста. За нею дріботіли троє маленьких пухнастих клубочків: Смі, Пен та Дінь. Мама-кішка підійшла до котячих дверцят, штовхнула їх мордочкою і таким чином потрапила в сад. Пен та Смі рушили за нею слідом. Проте, коли Дінь спробувала скористатися котячим виходом, він чомусь не відчинився.

Кішечка занявчала й заметалася сюди-туди перед зачиненими дверцятами. Тим часом надворі Смі вже грався з листочком, а Пен, змахнувши хвостиком, вичікував моменту, щоб стрибнути на брата. А мама Тигрова Лілі, поважно вилизуючи лапи, спостерігала за порядком.

— Няв! — повторила Дінь, жалібно поглядаючи на Шарлін блакитними оченятами.

— Вибач, кицю, — сказала дівчинка й повернулася до Амелії із Семом. — Дверцята запрограмовані на розпізнавання всіх мікрочипів котів, однак саме Дінь ми й відключили від системи — щоб вона не могла вийти. Її це дуже дратує.

— І вона відразу дає усім знати про це! — пан Гірц, широко всміхаючись, зайшов до оранжереї. — О! Ось де воно! — мовив він, узявши печиво.

Раптом Дінь заповзялася точити кігтики об ніжку плетеного крісла.

— Куди? Припини негайно! — насварив її тато Шарлін.

Він обережно підняв кицюню однією рукою і відніс до кігтеточки, але Дінь, гордо підійнявши хвоста, відійшла подалі від хитрої конструкції.

— До цього часу вона ніколи не дряпала меблі, — сказала дівчинка, коли її тато пішов. — Дінь важко весь час сидіти вдома.

— Тоді просто зараз розпочнімо її вишкіл, — запропонувала Амелія. — Це трошки відволіче кицю.

— Гаразд! — погодилася Шарлін. — Що я маю робити?

— Учора ввечері я почитала кілька статей, — розповіла Амелія. — На одному сайті пропонують тупнути ногою, щоб вібрації привернули увагу кішки. А якщо це спрацює, тоді поплескай долонею по підлозі, щоб вона підійшла до тебе.

Шарлін тупнула ногою. Дінь одразу ж повернула голову.

— Спрацювало! — зраділа Амелія.

Шарлін присіла й поплескала долонею по підлозі. Блакитні оченята округлилися. Дінь-Дінь присіла, нашорошивши вушка, а відтак стрибнула вперед.

— Ай! — голосно скрикнула Шарлін та обережно відчепила крихітні кігтики зі своєї руки.

Поки вона потирала уражене місце, Дінь уважно стежила за кожним рухом своєї хазяйки. Раптово вона знову накинулася на дівчинку. Шарлін зуміла прибрати свою руку, перш ніж кішечка встигла схопити її.

— Отже, мова жестів їй припала до серця, — відзначив Сем.

Амелії вже спала на думку нова ідея.

— Я й сама все бачу! А тепер… чому б не спробувати муркотіти? На іншому сайті кажуть, що глухих котів це заспокоює, адже вони відчувають вібрації від людського тіла.

— Гаразд… — кивнула Шарлін, трохи сумніваючись.

Вона сіла та взяла Дінь-Дінь на руки. Пухнастий хвостик незадоволено смикнувся.

Тоді Шарлін схилилася над кошеням і замуркотіла. Її перша спроба звучала, наче вона висунула язика й подула, тому гості засміялися. А Дінь завмерла, повернувши вушка назад. Зрештою Шарлін таки вдалося видати щось схоже на справжнє муркотіння. Проте кицюня про всяк випадок вирішила втекти і щосили рвалася з рук.

Зітхнувши, дівчинка відпустила її. Дінь-Дінь метнулася в інший кут кімнати, наїжачивши хутро. Потім відскочила вбік, наче її щось налякало, розвернулася й побігла по колу, ганяючись за своїм хвостом.

— У неї забагато енергії, щоб сконцентруватися на дресируванні, — зауважила Шарлін.

Амелія спостерігала, як кішечка гепнулася набік і взялася гризти кінчик хвоста.

— Мабуть, ти маєш рацію, — погодилася вона.

— Діти! Час обідати! — вигукнула пані Гірц.

Засмучена, художниця попрямувала до вітальні. Її батьки вже сиділи за накритим столом. На обід були гаряча паста, салат і часниковий хліб. В Амелії аж замлоїло в животі. Та перш ніж вони із Семом встигли сісти, з оранжереї долинув жахливий тріск, ніби луснула якась тканина.

— Дінь-Дінь знову нашкодила! — припустила пані Гірц.

Шарлін вискочила з-за столу. Двоє друзів пішли за нею назад в оранжерею. Амелія злякано зойкнула. Посеред недомальованої картини, учепившись кігтями за розідране полотно, повисла Дінь-Дінь.

— Твоя нова картина! — вигукнув Сем.

Художниця зблідла, але через силу всміхнулася.

— Дінь! — почала вона. — Тобі теж не сподобався ніс, який я намалювала?

Шарлін відчепила кицю від полотна і, перш ніж поставити її на підлогу, притиснула до себе.

— Схоже, тобі дійсно не до вподоби бути кімнатною кішкою. Що з тобою робити?

«Що ж його вигадати, аби Дінь-Дінь подобалося вдома? — міркувала Амелія, дивлячись на малу шкідницю. — Ідеї скінчилися, але я не відступлю, доки щось не придумаю!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У п’ятницю Амелія та Сем знову прийшли до будинку Гірців. Дівчинка неабияк хвилювалася.

— Врятуймо вашу кицю від нудьги! — закричала Амелія, щойно Сем постукав у двері. — Ось чудове рішення!

Вона тримала в руках червоний котячий повідець, позичений у «Ковчезі».

Коли Шарлін відчинила двері, її обличчя було стривожене.

— Усе гаразд? — запитав Сем.

— Не зовсім, — відповіла художниця, запрошуючи друзів усередину. — Доки я була на заняттях, Дінь нашкодила на килимі в спальні. І це замість того, щоб сходити у свій туалет, як зазвичай.

— Фу! — вигукнув хлопчик, зморщивши носа.

— Ось воно! — крикнула Амелія й піднесла повідець. — Я дещо принесла, що допоможе Дінь. Ми підемо з нею на прогулянку!

Шарлін досі була засмучена.

— Справді? — сказала вона. — Не знала, що є котячі повідці.

Але зрештою всміхнулася й знизала плечима:

— Ну, що ж. Гадаю, варто спробувати. Почекайте хвилинку. Зараз я покличу Дінь-Дінь — вона сховалася під ліжко і дметься на мене.

Шарлін сходила нагору й повернулася з кицею в руках. Потім сіла, поклавши Дінь на коліна.

— Сюди треба просунути її голову. — Амелія розправила м’який нашийник. — А оця частина розташовується під животиком і застібається збоку.

Щойно Шарлін накинула на кицьку нашийник, Дінь-Дінь вирвалася й зашипіла.

— Нумо, Дінь! — умовляла хазяйка, але киця озирнулася і шкрябнула її за руку. — Ай!

— Давай-но допоможу, — сказала Амелія.

Вона взяла кішечку на руки, і лише тоді Шарлін вдалося почепити нашийник. Коли пристебнули повідець, хазяйка поставила Дінь на підлогу.

Кицюня позадкувала. Вона потрусила головою, поводила сюди-туди своїми блакитними очиськами, але це не допомогло позбутися повідця. Тоді Дінь учепилася в нього кігтиками, упала додолу й заповзялася жувати товсту шкіру. Зрештою вона здалася й сіла, невдоволено настовбурчивши хутро і прикривши очі від огиди.

Шарлін обережно взяла повідець і легенько смикнула. Киця різко повернула голову й пискнула. Дівчинка знову потягнула — і Дінь звелася на лапи. Похитуючись, вона ступила кілька кроків і… знову плюхнулася долі.

— Може, вона забуде про повідець, коли вийде надвір? — припустив Сем. — Треба вивести її на справжню прогулянку.

— Непогана ідея, — погодилася Амелія, — а в дорогу прихопимо котячих смаколиків для заохочення.

Схопивши на кухні пакетик ласощів, діти вийшли на доріжку, що вела до будинку. Шарлін опустила Дінь-Дінь на траву. Кицька вже націлилася була вкусити повідець, але Амелія піднесла до її мордочки смаколик у формі рибки. Щойно кішечка повела носиком, дівчинка швидко відсмикнула руку, щоб та не схопила гостинчик. Дінь-Дінь нявкнула й рушила вперед. Тоді Амелія дозволила їй з’їсти винагороду. А згодом ще трошки відійшла й дістала нову рибку. Отак, крок за кроком, попри постійне нявкання, діти довели кицюню майже до золотої галявини.

— Ти бачила стару сигнальну будку? — запитав Сем у Шарлін. — Вона ніби з фільму жахів.

— Лише раз, — відповіла художниця, — і то давно. Утім я не проти побачити її ще раз. От тільки візьму Дінь-Дінь на руки. Прибережу ласощі, щоб вистачило дійти додому.

Сем повів їх крізь густі чагарники. Дівчата ступали за ним вервечкою. Коли вони вийшли на золоту галявину, хлопчик зойкнув.

— Дивіться! — вигукнув він і витягнув руку вперед.

Серце Амелії стиснулося: посеред галявини вона побачила чорно-білого птаха, який відчайдушно бив крилами по землі. Коли підбігла поближче, то зрозуміла — крило зачепилося за помаранчеву пластикову сітку. Птах був дуже гарний: мав довгий гострий дзьоб, а на голові та на кінчику хвоста — червоні плямки. На мить він перестав пручатися, і дівчинка помітила, як у нього від браку повітря здіймаються груди. У чорних оченятах виднілася втома і страх.

— Бідолашний! — промовила Шарлін.

— Дятел великий строкатий, або дятел звичайний. — Амелія пригадала картинку, яку бачила в бабусиному посібнику про птахів. — Треба врятувати його!

— Але як? — вигукнув Сем. — У нас немає чим розрізати сітку, а до «Ковчега» звідси далеко.

— Проте в мене є телефон, — згадала Шарлін. — Семе, потримай Дінь-Дінь, будь ласка, я зателефоную до лікарні.

Поки дівчинка набирала ветеринарів, Амелія геть розізлилася. Роззираючись навсібіч, вона подумала: «Якщо цей безлад не прибрати, тут ще хтось втрапить у халепу!»

— Пан та пані Гоуп уже в дорозі, — повідомила Шарлін, ховаючи телефон. — Вони сказали не чіпати птаха, бо це спричинить йому додатковий стрес. Здається, Дінь теж його нервує, тому я побіжу з нею на дорогу. І проведу сюди лікарів, щойно ті приїдуть.

— Чудова ідея, — мовив Сем і віддав кішечку дівчинці. — А ми простежимо за дятлом.

Від цієї миті хвилини почали видаватися годинами. Діти бачили, як птах борсається в пастці, але як його визволити? На щастя, за десять хвилин Шарлін повернулася до них разом із Гоупами.

Коли ветеринари наблизилися до птаха, той закричав. Та щойно лікар схопив тремтливе тільце, дятел замовк. Тим часом пані Гоуп присіла біля свого чоловіка і, діставши гострі ножиці, обережно розрізала сітку, в якій застрягло крило.

Амелія зітхнула з полегшенням, коли ветеринарка визволила дятла. Пан Гоуп розправив звільнене крило та оглянув його.

— Є травма біля основи крила, тому ми відвеземо птаха до лікарні, — пояснив він. — Але завдяки вам, діти, вона поверхнева. Якби він затримався в сітці, то було б набагато гірше. Певно, ви врятували життя цьому дятлу.

Амелія ніяк не могла заспокоїтися.

— Він узагалі не мав постраждати! — вигукнула вона. — А як же наступна тваринка, яка потрапить у пастку або отруїться? Вона, може, й не виживе.

Дівчинка зиркнула на бляшанково-пляшкову гору. Без сумніву, щось із цим усім треба вдіяти.

— Я повернуся сюди завтра, — вирішила Амелія, — і приберу все це жахіття!

— Я з тобою! — додав Сем.

— І я! — Шарлін теж долучилася до компанії.

— Гарна ідея, — підтримав дітей пан Гоуп. — Ми ж не хочемо, щоб тваринки потрапили в біду!

Лікарка підняла клітку й міцно тримала її, доки чоловік саджав туди дятла.

Коли Гоупи повернулися до автівки, Шарлін нарешті опустила кицю на землю.

— Ходімо, Дінь! — дівчинка ступила крок і смикнула повідець, щоб тваринка пішла за нею.

Але кицька уперлася лапами, вигнула спину й зашипіла. Амелія присіла й простягла їй смачну «рибку», але в Дінь зіпсувався настрій. Киця сіла й відвернулася, настовбурчивши хутро.

Шарлін знову потягла повідець, але кошеня тільки шипіло й дряпало кігтями землю.

— Дінь! Я геть не збираюся тебе тягнути! — сказала дівчинка, відтак взяла свою улюбленицю на руки й погладила. — Але я не знаю, як тобі догодити! Сама вибирай: або гуляти на повідку, або сидіти вдома!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Мамо, ти позичиш мені садові рукавиці? — Амелія зазирала в паперові мішки, знайдені в шафці під раковиною. — Сьогодні ми із Шарлін та Семом ідемо на галявину. Приберемо там сміття, щоб тваринки не страждали.

— Чудова думка, — підбадьорила мама, — однак у тебе не так уже й багато часу. За кілька годин тут буде тато. На вихідні ти поїдеш до нього, пам’ятаєш?

Амелія завмерла, а в животі замлоїло. Вона ж бо забула, що цими вихідними житиме у тата в Йорку!

— Але я ж бо обіцяла друзям… Хіба можна залишити все те сміття валятися далі?

— Тоді поговори з татом, — запропонувала мама. — Поясни, що в тебе за проблема. Я впевнена: ви разом щось придумаєте.

Коли Амелія набирала татів номер, її опосіли різні думки. Так, дівчинка хотіла провести час із батьком і не хотіла образити його. Але, з іншого боку, як же дика природа без неї? На карту поставлені життя маленьких тваринок! До того часу, як батько взяв слухавку, вона ледве наважилася заговорити. Та коли маленька рятувальниця все розповіла, то він став на її бік.

— Звучить як справді важливий проєкт, — відповів тато. — І такий великий, що я теж хочу долучитися. Ти не проти, якщо я приїду до тебе? Я можу зупинитися в готелі Семових батьків.

— Дійсно? — зраділа Амелія. Це буде пречудово! Тобі сподобається «Старий Млин» — там неймовірні сніданки!

Дівчинка швидко пояснила, як знайти готель.

— Там і зустрінемося, — мовив тато, — я постараюся приїхати якомога швидше!

Перш ніж попрощатись, Амелія поклала все необхідне до сумки. Потім поцілувала маму й вирушила назустріч Семові та Шарлін.

— Мені байдуже, скільки часу це забере, — стверджувала вона. — Я не зупинюся, поки тваринки не будуть у безпеці!

Діти наближалися до галявини, коли почули за кущами голоси. Амелія спантеличено перезирнулася із Семом, але Шарлін усміхнулася.

— Я розповіла друзям про халепу з дятлом, і вони теж захотіли допомогти. Мабуть, вони нас випередили, — пояснила художниця.

— Чудово! — вигукнула Амелія.

— Можливо, ми впораємося за день! — додав Сем.

Діти продерлися крізь кущі на галявину й побачили високого хлопчину з гулькою на голові.

— Привіт, Крістіане! — привіталася Шарлін. — Знайомтеся. Це Амелія, а це Сем.

— Ага, — аж зрадів Крістіан, — отже, це ваша ідея — рятувати природу? Ми тут лише пів години, але вже винайшли систему, як усе правильно розсортувати.

Він вказав у бік підліску, де однокласники Шарлін складали сміття в пакети.

— Зелені пакети приготували для паперу і бляшанок, — пояснив хлопець, — білі — для пластику, оці чорні — для решти сміття. Таким чином ми зможемо сортувати так, щоб потім одразу віддати на переробку.

— Чудово придумано, — сказала Амелія, — а я принесла паперові мішки для компосту. Ми маємо швидко впоратися!

Надворі світило сонечко й дув легенький прохолодний вітерець, отже, працювати на свіжому повітрі було дуже приємно. Амелія акуратно розкладала сміття по пакетах. Іноді вона замислювалася, куди класти деякі знахідки, — ось акумулятор від старого телефона, а то купка старих вішаків, а онде тріснутий шкіряний черевик… А Крістіан знайшов зламаний касетний програвач, який, мабуть, лежав тут ще до закриття станції.

— Привіт! — гукнув батько Амелії, який нагодився трохи пізніше. — Я бачу, у вас тут і без мене чудово виходить!

Коли дівчинка познайомила його з друзями, він почав завантажувати пакети зі сміттям у багажник своєї автівки, щоб відвезти його до центру переробки.

До обіду майже все було зроблено. Шарлін навіть принесла пляшку з розпилювачем і ганчірку, щоб протерти знак біля сигнальної будки. А коли Амелія уже замітала навколо пряникового будиночка, над головою щось застукотіло. Дивний звук доносився з верхівки дерева.

— Це дятел! — вигукнула дівчинка.

Вона помітила червоні плямки серед гілок і вказала туди рукою:

— Дивіться, он там, угорі!

Шарлін примружила очі.

— Бачу! — сказала вона. — Цікаво, чи це не кохана того дятла, якого ми врятували?

Художниця оглянула галявину і всміхнулася.

— От ми все й прибрали. Тепер тут ідеальні умови для диких звірів і птахів. Коли Гоупи випустять дятла з лікарні, то, можливо, птахи навіть облаштують гніздо!

Амелія похопилася — у неї виникла нова ідея.

— Тут було небезпечно для тваринок, проте ми все виправили, розчистивши галявину, — почала вона. — А якщо зробити такий самий безпечний простір для Дінь-Дінь? Десь на свіжому повітрі?

— Що ти маєш на увазі? — Шарлін зацікавлено звела брови.

Амелія згадала величезне подвір’я Гірців, оточене ззаду високим парканом.

— Ми можемо зробити з вашого саду безпечне місце для глухого кошеняти! Як тобі ідея?

— Варто спробувати, — погодилася дівчинка.

«У нас усе вийде!» — подумалося Амелії.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Повернувшись до вітальні Гірців, Шарлін розповіла батькам нову ідею. Амелія разом із Семом та своїм татом терпляче чекали, що ті вирішать. Зі вдоволених кивків та усмішок Амелія зрозуміла, що її ідея всім сподобалася.

— Ми можемо примотати дротяну сітку зверху і прикріпити дверцята для котиків, щоб тільки наші улюбленці могли туди заходити, — закінчила викладати план Шарлін. Вона розпашілася від хвилювання.

— Дійсно, ще один день у будинку зведе Дінь-Дінь з розуму, — сказав пан Гірц. — Не кажучи вже про те, що вона тут усе потрощить… або нашкодить. Отож зробімо так, як ти сказала!

Пані Гірц кивнула, всміхаючись.

— Я піду до садівничої крамниці й придбаю сітку та ще одні котячі дверцята, — мовила вона. — А поки скуплятимуся, спробуйте облаштувати сад під ігровий майданчик.

Амелію переповнювали думки. Щойно пані Гірц рушила до крамниці, всі пішли до оранжереї. Садом Гірци називали свою зелену ділянку, обрамлену клумбами й кількома квітками в горщиках.

— Я бачила відео, де кицька бігає по сушарці для одягу, як по шведській стінці, — сказала дівчинка. — Я можу виставити її надвір? — Вона вказала на дерев’яну стійку, що стояла в оранжереї.

— Ми можемо зробити дещо краще для Дінь-Дінь! — сказав пан Гірц. — Я виготовлю для неї стінку, щоб вона могла лазити по ній і точити кігті досхочу. У мене десь є дошки та брус.

Пан Гірц звернувся до тата Амелії:

— Допоможете мені?

— Звісно! — відповів той. — Якраз хотів запропонувати, та ви випередили мене.

— А я облаштую для Дінь місце, де вона може ховатися! — повідомила Шарлін.

Незабаром оранжерея Гірців перетворилася на справжню майстерню. В одному кутку Шарлін плела для кішечки лігво з вербових гілочок. Пан Гірц і тато Амелії майстрували з дощок спеціальну стінку, подібну до старого кривого дерева. Амелія та Сем прив’язували до гілок яскраві стрічки — такі собі листочки.

Зрештою, усе було готово, і споруду перенесли в сад. Сем поставив горщики докупи, щоб імітувати зону для полювання. У центрі саду пан Гірц встановив дерево з гілками, де можна було сидіти, точити кігті й дряпатися.

Амелія знайшла на кухні стару пластикову миску. Вона налила в неї води й поклала всередину кілька пластикових м’ячиків, щоб ті плавали на поверхні.

— Тепер Дінь може грати з м’ячиками, ніби вона ловить рибку! — сказала дівчинка Семові, ставлячи миску коло горщиків із квітами.

А Шарлін винесла плетене лігво для кішечки. Перевернутий кошик нагадував ескімоське іглу, куди дівчинка поклала водонепроникну подушечку, щоб усередині було затишніше. Також вона принесла кілька котячих іграшок.

— Заховаймо їх по всьому саду, щоб Дінь-Дінь їх шукала, — запропонувала Шарлін.

Щойно все закінчили, Амелія оглянула оновлений сад і всміхнулася.

— Дінь тут точно сподобається!

— Я вже хочу скоріше їй тут усе показати! — заплескала в долоні Шарлін.

Почувши, як біля двору зупинилася автівка, дівчинка вигукнула:

— Мама приїхала!

За кілька хвилин до саду ввійшла пані Гірц, тримаючи чималий рулон дротяної сітки.

— Я бачу, ви не гаяли часу! — похвалила вона дітей, роззираючись довкола. — Добре постаралися! Однак далі вже — справа дорослих. Дітки, гайда до будинку, пограйтеся там із Дінь-Дінь, доки ми прикріпимо сітку, гаразд? А ти, Шарлін, приготуй-но сандвічі. Я впевнена, що твої друзі добряче зголодніли!

Коли Шарлін пішла на кухню за перекусом, діти помітили, що кицька обдирає плетене крісло в оранжереї. Амелія підняла шматочок стрічки й тупнула ногою. Дінь миттю підвела очі — і дівчинка потягнула кольорову смужку по підлозі. Кішечка пильно спостерігала за здобиччю, метляючи хвостиком. Тоді наскочила на смужку — і нумо жувати!

Потім Сем прив’язав до палички іншу стрічку.

— Так ми відвернемо її увагу на деякий час, — пояснив він.

— Потерпи ще трошки, Дінь-Дінь, — підбадьорила кицьку Амелія, — і тобі подарують власний ігровий майданчик!

Коли діти понаїдалися, пан Гірц постукав у вікно оранжереї. Амелія визирнула надвір: уздовж паркана тягнулася дуга з дротяної сітки. І сітка була загнута всередину, щоб Дінь не змогла перелізти через неї і втекти.

— Готово! — Шарлін схопилася на ноги й відчинила двері до оранжереї.

Почувши вітерець, киця закрутила головою і смикнула носиком. А тоді чкурнула у відчинені двері; тільки на мить затрималась на порозі, щоб визирнути на подвір’я.

«Ну ж бо, Дінь!» — подумки заохотила кицьку Амелія.

Подув вітру зачепив саморобне дерево, і стрічки на ньому затріпотіли. Кішечка наїжачилася, бо вітер настовбурчив її хутро, і чкурнула через сад до стовбура. Амелія всміхнулася, коли крихітна киця застрибнула на гілку, вчепилася в неї лапками й повисла вниз головою. На землю вона не поспішала, навпаки — старанно ловила стрічечку, тримаючись за гілку трьома лапами. І водночас була насторожі: вушка притиснуті до голови, а блакитні оченята широко розплющені.

Амелія засміялася.

— Схоже, нам усе вдалося! — підсумував пан Гірц, усміхаючись.

Шарлін підбігла до батьків та обійняла їх.

— Дякую! — сказала вона, а потім повернулася до Амелії з татом та Семом. — І вам дякую! Я так хвилювалася, що Дінь більше ніколи не буде щасливою, але сьогодні найкращий день мого життя!

Діти скромно всміхнулися. Проте коли пан Гірц потиснув Амелії руку й подивився на неї з гордістю, вона не могла не погодитися: сьогодні дійсно пречудовий день.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— На вихід! — два тижні по тому вигукнув тато Амелії, гальмуючи неподалік золотої галявини.

Амелія, Сем і Шарлін вискочили з автівки й побігли до багажника — витягувати свої сумки та інструменти. Останнім часом діти щодня після школи зустрічалися в будинку Гірців. Разом виготовили оселі для птахів і маленькі гніздечка з тенісних м’ячиків для гризунів. А ще зробили кілька готелів для комах, наповнивши дерев’яні ящички бамбуковими паличками й сухими сосновими шишками. Не можна сказати, що Сем був у захваті від останньої ідеї, проте Амелія запевнила, що там не буде жодних тарантулів — як тоді, коли в готелі зупинилася пані Ратленд.

Напередодні Амелії зателефонував пан Гоуп — повідомити, що наступного дня дятла випускають на волю. До цього лишалися лічені години, а їм ще належить багато чого зробити, тому тато Амелії знову приїхав на допомогу. Дівчинка не могла дочекатися, коли вже облаштовуватимуть галявину.

Поки тато підрівнював ножицями кущі, Сем та Амелія виривали бур’яни. Шарлін прикріпила намальовані власноруч таблички до стовбура старого дерева та до дверей сигнальної будки.

Потім тато Амелії розташував будиночки для птахів на деревах, а його донька міцно тримала драбину, щоб він не впав. Під руками робітників літали-дзижчали джмелі, а у верхівках дерев перегукувалися пташки. Минуло лише два тижні, але Амелія зауважила, що всякої живності тут побільшало. Поки Сем прикріплював хатки для гризунів до стовбурів молодих дерев, Шарлін забралася в тінисті кущі й розміщувала там готелі для комах.

Хоча роботи ще вистачало, Амелія втомилася. До того ж було спекотно. Подерті ожиною руки пекли, а від тертя об кору дерев на долонях утворилися водянки. Проте, оглянувши створений разом із друзями заповідник дикої природи, вона вдоволено зітхнула.

— Залишається назвати це місце належним чином, — сказала вона.

Щойно діти склали інструмент у багажник автівки, аж тут у лікарняному фургоні під’їхали Гоупи. Лікар приніс накриту пледом клітку, а його дружина приклала палець до губ.

— Не галасуйте, щоб не налякати дятла, — прошепотіла вона.

Отож до галявини всі ступали мовчки. Коли дісталися місця, пан Гоуп поставив клітку з дятлом на старий пень і зняв із нього покривало. Птах у клітці сидів, акуратно склавши крила.

— Тільки не підходьте, — попередила пані Гоуп, коли чоловік прочинив дверцята клітки.

Дятел довго стояв без руху, схиливши голову набік, ніби прислухаючись. Потім раптово розправив крила та враз вилітів з клітки. Амелія одночасно відчула і тугу, і радість, спостерігаючи, як птах шугає між деревами та врешті-решт зникає з очей.

— Усе минуло ідеально, — повідомив пан Гоуп. — Ви молодці!

— Дякую за все, що ви тут зробили, — мовила лікарка. — Доки хтось час від часу прибиратиме сміття на галявині, нам напевно більше не доведеться рятувати тут тварин.

— Послухайте! — раптом вигукнув тато Амелії.

Він усміхнувся й схилив голову набік.

— Тук-тук-тук-тук!

— Тук-тук-тук-тук!

Звук розносився навколо верхівок дерев.

— Дятел! — здогадалася Амелія. — Ні… Не один дятел — два!

— Онде вони! — Шарлін вказала на верхівку старого дуба, до якого причепила табличку.

Амелія подивилася вгору й побачила двох птахів, які сиділи обабіч стовбура.

— Здається, що скоро тут побільшає дятлів, — припустила пані Гоуп. — І все завдяки вашій наполегливій праці!

Ветеринари поїхали назад до лікарні, а діти пішли за татом Амелії до його автівки.

— Може, заїдемо до мене додому? — запитала Шарлін. — Тато зробив домашній лимонад, а ще ви зможете подивитися, як почувається Дінь-Дінь.

— Я не проти! — погодився батько Амелії, сідаючи за кермо.

Незабаром вони під’їхали до будинку Гірців. Шарлін повела їх просто в сад, де Амелія побачила, як усі троє кошенят видираються на дерево, торсають одне одного й граються з листочками.

Тигрова Лілі стояла біля іграшкового ставка з «рибками». Мама-киця легенько торкнулася м’ячика на поверхні води. Коли м’яч відскочив убік, кішка відсмикнула лапку, струснула з неї краплі води й попростувала геть, гордовито задерши мордочку.

— Тигрова Лілі так і не подружилася з іграшковим ставком, — сказала мала художниця, — але тепер котики не хочуть звідси йти, адже тут цікаво й весело. Віднині Дінь майже ніколи не буває на самоті.

Незабаром мама дівчинки винесла тацю з напоями. Діти сиділи на траві з батьком Амелії, спостерігали за кошенятами й пили солодкий лимонад.

— Погляньте! — поставивши склянку, гукнула Шарлін.

Вона простягнула руку, склавши пальці так, ніби тримає ласощі для киці. Дінь миттєво зіскочила з дерева й підбігла до хазяйки.

— Неймовірно! — вигукнув Сем. — Я думав, що вона довго не піддаватиметься вишколу після нашої першої спроби.

— У нас нічого не виходило, бо вона була зморена, — пояснила дівчинка. — Але тепер, коли все гаразд, Дінь швидко запам’ятовує жести.

Шарлін притулила до себе кошеня й замуркотіла. Кішечка тицьнулася рожевим носиком у її щоку та замуркотіла у відповідь.

— Овва! — здивувалася Амелія. — Це дуже мило!

Раптом в оранжереї спалахнуло яскраве світло і швидко згасло. Чотири кішки миттю дременули через газон, випереджаючи одна одну, щоб зайти в будинок.

— Що це таке було? — спантеличено спитав тато Амелії.

— Сигнал, що час вечеряти, — пояснила Шарлін, усміхаючись.

Крізь скляні двері Амелія спостерігала, як пані Гірц ставить на підлогу чотири миски: одну велику і три маленьких. Тигрова Лілі одразу кинулася їсти, а троє кошенят побігли до менших посудин. З’ївши свою порцію, Смі підкрався до Дінь-Дінь і відштовхнув її. Кицюня так голосно нявкнула, що Амелія почула її крізь скло. Відтак маленька біла киця луснула брата лапкою по голові, відсунулася від нього й продовжила вечерю.

Діти зареготали. Навіть батько Амелії всміхнувся. Дівчинка підійшла до нього й міцно обійняла.

— Дякую за допомогу, тату! — сказала вона. — Тепер ми точно знаємо, що з Дінь-Дінь усе буде гаразд!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Поглянь, Семе, це ж Ліам! Чи то Ларрі?

Амелія Гейвуд висунула голову з вікна автівки й побачила, що з-за паркана стирчить пара довгих вушок лами.

Сем Бакстер був найкращим другом Амелії. Відтоді як дівчинка переїхала до Велфорда, обоє друзів допомагали у ветеринарній лікарні «Ковчег». Цього дня на них чекав профілактичний огляд тварин. Одразу після школи юні ветеринари сіли в авто до справжніх ветеринарів — пана та пані Гоуп — та гайнули на контактну ферму Перішів.

— Я думаю, що то Ліам, — сказав Сем, визираючи з-за плеча подруги, — йому дуже подобається ця ділянка поля.

Коли автівка наблизилася до ферми, дівчинка почула, як бекають кози й кудкудакають кури. Амелія не могла стримати усмішки.

— Ви впевнені, що це не та нова лама? — пан Гоуп сидів попереду на пасажирському сидінні. Підійнявши окуляри, він розвернувся й глянув на дітей.

— Калеб каже, що Люсінда — коричнева, — пояснив Сем.

Їхній друг Калеб увесь тиждень торочив про нову ламу, яка з’явилася на фермі його батьків.

— О, мені кортить познайомитися з нею! — зітхнула Амелія.

Помітно було, що вона дуже хвилюється.

Пані Гоуп поглянула на дівчинку в дзеркало заднього огляду та всміхнулася. Та коли авто зупинилося коло дому фермерів, зелені очі лікарки так само горіли від нетерпіння.

«Ветеринари краще за всіх розуміють, чому я люблю тварин, — подумала дівчинка, — бо вони теж їх люблять!»

Калеб чекав гостей на ґанку фермерського будинку. Щойно Амелія вийшла з автівки, хлопчик поспішив назустріч.

— Ходімо гляньмо на Люсінду! Вона справжня гарнюня!

Дівчинка озирнулася на лікарів, які розвантажували багажник. Що вони скажуть? Діти ж бо прибули сюди не бавитися, а допомагати.

Пан Гоуп витягнув чорну валізку з ліками.

— Авжеж, сходіть і познайомтеся з новою ламою, — кивнув він. — Кози не заберуть у нас багато часу, з курми й свинями теж великого клопоту не очікується. А лам залишимо наостанок!

Амелія підморгнула Семові, і вони чкурнули за Калебом. Доріжка вела вздовж будинку просто до контактної ферми…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.