Lucy Daniels

Animal Ark

SCAREDY‑DOG

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Керін Дженер

Усі права захищені.

Люсі Деніелс

Песик і його страхи [Спецвидання друге]

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Аліни Комісарової

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», видання українською мовою, 2021

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978‑617‑7877‑43‑0 (укр.)

Аннотація

Волонтери ветеринарної клініки Амелія і Сем протягом тижня мають доглядати лабрадорчика Коко. Бешкетливе щеня дуже неслухняне, отож може наразитися на небезпеку: у містечку з’явився таємничий собака-кусака! Діти віддають Коко до собачої школи, і до вишколу долучається лякливий песик їхньої однокласниці Блискітка. Чи вдасться друзям впоратися з собачими негараздами? І чи такий вже й небезпечний отой страшний кусака?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія Гейвуд пригостила плямистого далматинця, який слухняно сидів біля її ніг, печивом у формі кістки.

— Не хвилюйся, — утішила Амелія кудлату англійську вівчарку, що сиділа біля далматинця й жалібно дивилася на дівчинку круглими очима. — Я й про тебе не забула!

З вуст Амелії не сходила усмішка. У «Ковчегу» сьогодні День собак, а вона зі своїм найкращим другом Семом Бакстером якраз чергували у приймальні. Діти роздавали песикам ласощі, а їхнім власникам — порадники з догляду за собаками. Крізь вікно на них кидало свої промінчики ранкове сонце.

На їхнє щастя, у школі почалися канікули. Тож тепер, коли вони із Семом офіційні помічники у ветеринарній лікарні, можна буде провести весь тиждень тут, із тваринками. Це просто чудово!

З‑за худорлявого песика породи віпет вигулькнув тер’єрчик Сема Мак. Він кинувся до Амелії і, метляючи коротким хвостиком, облизав їй руку.

Дівчинка засміялася.

— Можна дати йому ще печива? — запитала вона свого друга.

— Лише одне! — закотивши очі, дозволив Сем.

— Сидіти! — скомандувала Амелія, яка допомагала дресирувати Мака. Побачивши, що тер’єрчик послухався й сів, вона дуже зраділа. — Хороший хлопчик, — похвалила дівчинка цуцика й дала йому смаколик.

Звівши голову, Амелія побачила, що до лікарні заходить високий, кремезний чоловік. На руках він тримав німецьку вівчарку. Волосся у відвідувача було коротке й сиве, а обличчя — дуже стурбоване. Дівчинка помітила, що в собаки шерсть на передніх лапах заляпана кров’ю.

«Отакої, — подумала вона, квапливо зачиняючи за ними двері, — випадок явно не з легких…»

Ветеринар, містер Гоуп, обійшов стійку реєстрації й доброзичливо всміхнувся.

— Вітаю, — сказав він новому відвідувачу, — схоже, ви в мене вперше. Що сталося?

Чоловік кивнув на знак привітання.

— Мене звуть Кент Джейкобс. Я нещодавно переїхав до Веллфорда, — він ніжно погладив собаку по голові. — А це Шерлок! Пішов обнюхувати кущі біля нашого нового будинку й… повернувся з пораненою лапою. Я й гадки не маю, як це сталося.

Ветеринар звернувся до Амелії та Сема:

— Хочете допомогти мені в оглядовій?

— Так, звісно! — в один голос відповіли діти.

З‑за стійки реєстрації на інвалідному візку виїхала адміністраторка лікарні Джулія.

— Гайда в оглядову, а я тим часом побуду з Маком, — сказала вона Сему. — Він допоможе мені роздати ласощі. Якщо сам їх не з’їсть!

— Дякую, Джуліє, — відповів хлопчик і разом з Амелією пішов за містером Гоупом.

В оглядовій кімнаті діти спостерігали, як ветеринар і містер Джейкобс обережно кладуть німецьку вівчарку на стіл. Шерлок був справжнім красенем: чорно‑коричнева шерсть, довгий симпатичний писок, а загострені вуха стоять сторчма. Амелія знала, що собаки цієї породи спокійні й розумні, хоч і дуже люті на вигляд.

Узявши довгого пінцета, містер Гоуп ретельно оглядав рану. Коли він відгорнув клубок закривавленої шерсті, Шерлок навіть не поворухнувся, хоча на оглядовий стіл побігла цівка крові.

Амелія придивилася: що ж там таке?

«Якщо я хочу стати хорошим ветеринаром, — подумала вона, — то маю запам’ятовувати все, що побачу».

Лікар зрізав із лапи Шерлока сплутану шерсть, а потім акуратно витер кров ватним диском. Дівчинка знала: щоб знищити всі мікроби, які можуть заразити собаку, вату просочують перекисом водню.

Тепер Амелія побачила рану повністю. Дівчинка зойкнула. На шкірі пса видніли дві маленькі дірочки!

Містер Гоуп тихо присвиснув.

— Схоже, що Шерлока вкусили! — сказав він.

— Укусили? — перепитав містер Джейкобс, насупившись. — Оце дивина!

— Може, на нього напала лисиця? — припустив Сем.

— Чи борсук? — висунула свою версію Амелія.

— На мою думку, це зробив інший собака, — упевнено сказав ветеринар. — На щастя, рана не надто глибока.

— Оце так! — здивовано вигукнув хлопчик. — Шерлок — чималенького розміру. Який же лютий той пес, що на нього накинувся!

Лікар закінчив промивати рану й змастив її антибактеріальною маззю. Шерлок лише облизнувся.

— Собаки зазвичай не кусаються, хіба що хтось їх дуже налякає, — пояснив містер Гоуп. — Амеліє, подай, будь ласка, перев’язувальний бинт.

Бинт лежав аж на кінці столу. Дівчинка простягнула його ветеринару й схилилася над пораненою вівчаркою. Поки лікар забинтовував рану, тварина лежала спокійно — жодного руху.

— Майже готово, Шерлоку, — прошепотіла Амелія й перевела погляд на містера Джейкобса, який обережно гладив свого собаку. — А він доволі терплячий!

— Шерлок — поліційний пес на пенсії, — пояснив господар, — і його завданням було шукати злочинців. Тому він звик до стресових ситуацій.

Очі Сема аж загорілися, коли він це почув.

— Собака — борець зі злочинністю? Неймовірно!

— Овва! — Амелія теж здивувалася. — І де він навчився цього?

— Я його навчив, — гордо мовив містер Джейкобс, — бо така в мене була робота. Я кінолог і дресирував поліційних собак. Потім вийшов на пенсію та оселився тут. А нещодавно придбав собі котедж, який називається «Потороча».

— Це той, що біля сільського магазину? — поцікавився хлопчик.

Дресирувальник кивнув.

— Я впевнена, — мовила Амелія, насупивши брови, — що пса, який укусив Шерлока, точно не завадить добряче повчити.

— Гм, — Сем задумався. — Хто ж цей таємничий кусака?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Закінчивши зміну в «Ковчегу», діти попрямували лісистою стежкою до готелю «Старий Млин» — отам і жив Сем зі своїми батьками.

— Учора ввечері телефонувала моя тітонька Джен, — сказав Сем.

У лісі хлопчик зняв із Мака повідець, і малюк‑тер’єрчик гайнув уперед, обнюхуючи на своєму шляху блакитні дзвіночки.

— Їй треба поїхати у відрядження на тиждень. А поки хазяйки не буде вдома, ми приглянемо за її лабрадорчиком Коко!

Амелію тішила одна лише думка, що вони познайомляться з новим цуценям.

— Чи можу я тобі допомогти? — запитала вона.

— Звісно! — відповів Сем.

Діти бігли за Маком усю дорогу до готелю. Щойно Сем відчинив двері і впустив Мака, назустріч тер’єрчику вискочило з кухні темно‑коричневе цуценя. І малі одразу загавкали одне на одного.

— Коко! — гукнула жінка.

Як здогадалася Амелія, це й була тітонька Джен.

Господиня була дуже схожа на тата Сема. Вона мала темне кучеряве волосся й привітне обличчя.

 — А це, мабуть, та сама Коко! — сказала Амелія.

Тітонька Джен підхопила на руки своє цуценя — дівчатко‑лабрадорчика на ім’я Коко. У неї була гладка шерсть шоколадного кольору, блискучі оченята й маленькі висячі вушка, а хвостик постійно метляв сюди‑туди.

— Маку, сидіти! — скомандував Сем. Тер’єрчик одразу ж влаштувався біля його ніг. — Хороший хлопчик, — похвалив Сем, дістав із кишені ласощі й нахилився, щоб пригостити Мака.

Коко вирвалася з рук тітки Джен і підскочила до гостей, намагаючись залізти лапкою хлопцеві до кишені.

— Коко, сидіти, — сказав Сем, але вона не послухалася.

— Я щойно почала її дресирувати, — пояснила жінка, — але зараз мене посилають у відрядження! Це так невчасно!

Очі хлопчика засяяли.

— Тоді ми навчимо її командам!

— Ми й Мака вже видресирували! — додала Амелія.

Тітка Джен усміхнулася.

— Гадаю, ви можете спробувати.

Цуценята обнюхали одне одного й заметляли хвостиками.

— Вони вже здружилися, — зрадів Сем.

Раптом на вулиці засигналила автівка.

— Джен! — вигукнув містер Бакстер, увійшовши до зали. — На тебе вже чекає таксі.

Жінка схилилася, щоб поцілувати своє цуценя.

— Будь слухняною дівчинкою, Коко.

Тітонька Джен швиденько обійняла всіх, і про Амелію теж не забула. Відтак вона ухопила валізку й поспішила надвір — до свого таксі.

Усі дружно махали тітоньці Джен на прощання. От і все — її автівка зникла за рогом.

— Нам треба тримати Коко якнайдалі від того таємничого кусаки, — сказала дівчинка.

— Але це не так просто, — спохмурнів Сем, — хіба ж ми знаємо, хто це насправді?

— А ось кому шоколадного пирога? — гукнула з кухні мама Сема. — Джен привезла його вам на знак подяки.

Діти всміхнулись одне одному.

— Мені, будь ласка! — попросив Сем.

Усі зібралися на кухні навколо пирога, вкритого шоколадною глазур’ю, темною‑претемною. Місіс Бакстер нарізала пиріг на шматочки і розклала по тарілках.

Амелія спробувала свій кусень.

— Як смачно! — сказала вона не дуже розбірливо, бо набила рота смаколиком.

Поки всі нахвалювали пиріг, Коко раптом вилізла на стіл. Вона приземлилася на животик, розкинувши крихітні лапки в різні боки.

— Коко, стій! — містер Бакстер упіймав мандрівницю.

Але вона викрутилася, скинувши пиріг додолу. Лясь! Густа глазур заляпала всю підлогу. А Коко кинулася в самий центр цього шоколадного безладу.

— О ні! — зойкнула Амелія й потягнулася до лабрадорчика. — Коко, ходи‑но сюди!

Але мала бешкетниця пробігла повз дівчинку й… втрапила у велику пляму глазурі.

А потім, щасливо дзявкаючи, вибігла з кухні, залишаючи за собою шоколадні відбитки лапок.

— Зупиніть її! — крикнув Сем.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Спершу Коко вискочила до зали. Тоді чкурнула вгору сходами, а на килимі від «шоколадних» лап залишалися темно‑коричневі плямки. Діти ганялися за Коко, а містер і місіс Бакстер бігли услід, намагаючись їм допомогти.

— А це що таке? Ще одне шкідливе щеня? — запитав грубий голос.

На сходах, вперши руки в боки, стовбичив міцний лисий чолов’яга.

Коко зупинилася за кілька сходинок від містера Ферґюсона. Вона уважно оглянула його — мабуть, думала, що їй робити далі.

«О ні!» — подумала Амелія.

Містер Ферґюсон — постійний гість у готелі, і в нього дуже сварливий характер.

— Не хвилюйтеся. Коко не… — почав Сем.

Але перш ніж він закінчив думку, Коко стрибнула на чоловіка, залишаючи шоколадні відбитки на його джинсах!

— Маленька негідниця! — вигукнув гість.

Хлопчик підбіг до Коко й схопив її на руки.

— Вибачте, містере Ферґюсоне, — сказав він.

— Цей готель аж кишить тваринами! — пирхнув чоловік. — Спочатку Мак, а зараз ще й ця.

Він був розлючений, але все одно почухав Коко за вушком. І лише тоді пішов коридором до своєї кімнати.

— Шоколад тепер усюди! — містер Бакстер був спантеличений.

— Яка ж ти шкідниця! — Амелія легенько торкнулася коричневого носика Коко.

Раптом дівчинка помітила плямку шоколадної глазурі в куточку ротика цуценяти.

— Тільки не це! — вигукнула вона й тривожно глянула на Сема. — Коко спробувала торта!

— Шоколад же отруйний для собак! — зауважив хлопчик.

В Амелії аж серце обірвалося.

— Сподіваюся, Коко не стане погано!

— Треба показати її ветеринарові, — зауважила місіс Бакстер. — А Мака залишимо вдома.

Місіс Бакстер посадила дітей в авто й сама хутко сіла за кермо. Діти розмістилися на задньому сидінні, тримаючи на колінах Коко.

— Поки що мені не вдається наглядати за нею як слід, — сумно сказав Сем, коли авто від’їхало від будинку. — Вона тут лише п’ять хвилин, а ми вже веземо її до лікарні!

— Ти не винен, — заспокоювала його Амелія, пестячи м’якеньку голівку Коко, яка крутилася в дівчинки на колінах. — Я впевнена, що з нею все буде гаразд.

Насправді Амелія не була впевнена в цьому, але вона не втрачала надії.

А в «Ковчегу» досі тривав День собак. Сем із пустункою Коко пробилися крізь натовп песиків та їхніх власників до стійки реєстрації. Амелія та місіс Бакстер слідували за хлопчиком.

— Чому ви так рано повернулися? Принесли ще одного цуцика на День собак? — усміхнулася їм адміністраторка Джулія.

Сем похитав головою.

— Коко наїлася шоколаду, — пояснив він.

— Боже, — адміністраторка негайно посерйознішала, — тоді несіть її поза чергою.

Новоприбулі побігли до оглядової кімнати й зустріли там місіс Гоуп — ще одну лікарку «Ковчегу». Вона проводжала чоловіка, який ніс кішку в плетеній переносці.

— Хто наступний? — запитала ветеринарка.

— Це лабрадорчик моєї тітки Джен, її звати Коко, — мовив Сем, поклавши Коко на оглядовий стіл. — Ми підозрюємо, що вона наїлася шоколаду.

Місіс Гоуп насупилася:

— Скільки вона з’їла й коли?

— Ми точно не знаємо, скільки саме, — відповіла Амелія, — а сталося це близько двадцяти хвилин тому. Ми приїхали, щойно зрозуміли, що вона зробила.

Коко зацікавлено озиралася довкіл, тихенько метляючи хвостиком. На перший погляд, у неї все було гаразд.

Ветеринарка кивнула.

— Добре, що ви привезли її сюди. Зараз ніби все добре, але симптоми отруєння шоколадом проявляються трохи згодом. Тому що швидше ми її вилікуємо, то ліпше.

— Ви вважаєте, що їй погіршає? — стурбовано запитав Сем.

— І таке можливо, — підтвердила місіс Гоуп, набираючи в піпетку якийсь розчин. — Про всяк випадок треба вжити заходів.

Амелія розстелила килимок на підлозі. Діти притримували Коко на столі, щоб та не рухалася, а лікарка тим часом відкрила рот собачці й закапала ліки. Коко звивалася й скавчала, намагаючись вирватися.

— Ці ліки мають викликати в тебе блювоту, Коко, — пояснювала ветеринарка цуценяті, — тоді весь шоколад, який ти проковтнула, вийде ще до того, як завдасть тобі шкоди.

Місіс Гоуп поклала Коко на килимок. Маленька пацієнтка пронизливо пискнула, раптом замовкла і — її вирвало просто на килимок. Коко тицьнула килимок лапкою і її знову знудило.

— Хороша дівчинка! — підбадьорювала її Амелія. — Хворіти жахливо, правда?

— Може, ти справді шоколадний лабрадор, — додав Сем, — але це не означає, що тобі дозволено їсти шоколад.

Коко знудило ще кілька разів. Потім вона підвела очі й гавкнула, заметлявши хвостиком.

Місіс Гоуп знову вклала Коко на оглядовий стіл і, витягнувши стетоскоп, послухала серцевий ритм.

— Серцебиття не пришвидшене. Чудово. Тепер стежте, щоб у неї не з’явилися ознаки діареї, задишки чи гіперактивності.

Коко знову гавкнула. Вона вибила лапою стетоскоп із рук ветеринарки й зіскочила з оглядового столу на письмовий, зваливши стос паперів.

— А вона у вас бешкетниця, — сказала місіс Гоуп, коли Сем схопив цуценя за нашийник. — Ось що я мала на увазі під гіперактивністю. Це може бути ознакою отруєння шоколадом.

— Це звичайний стан Коко, — пояснив Сем, тримаючи пустунку на руках. — Саме так вона й перекинула шоколадний торт. Тітка Джен тільки‑тільки розпочала дресирувати її, та довелося від’їхати у справах.

— Мені здається, чи містер Джейкобс говорив, що він був дресирувальником собак? — згадала Амелія. — Ми б могли попросити його допомогти нам із Коко!

Місіс Гоуп усміхнулася.

— Чудова ідея! Насправді, у «Ковчегу» багато цуциків, яким не завадить навчитися гарних манер.

— Так і зробимо! — зрадів хлопчик.

— Можливо, ми навіть дізнаємося, хто ж цей таємничий кусака, — сказала дівчинка, коли вони вийшли з лікарні.

Поки місіс Бакстер відвозила Коко до «Старого Млина», Амелія та Сем вирішили навідатися в гості до містера Джейкобса й поговорити з ним. Сем знав, де розташований котедж «Потороча».

— Там дуже страшно? — запитала дівчинка, коли вони підійшли до сільської крамниці.

Сем зареготав.

— Лише якщо ти ворона!

Проходячи повз магазин, діти побачили трьох дівчат, які сиділи на лавці й наминали фруктовий лід. Серце Амелії на мить завмерло, бо вона впізнала довгий коричневий хвіст своєї однокласниці Тіффані. Поруч із Тіффані сиділи її подружки Хлоя і Мія. За спиною Тіффані висів рюкзак для собак, а в ньому — Блискітка, її улюблений песик породи бішон‑фризе. Маленьке біле створіння визирало із сітчастого віконця рюкзака.

Тіффані так сильно жестикулювала, що Амелії здалося, що її фруктовий лід ось‑ось вилетить з рук.

— Це буде неймовірно!

— Що саме? — Амелія спитала це так несподівано, що Тіффані різко обернулася. А Блискітка в неї за спиною злякано гавкнула.

«Песику точно не подобається в тому тісному рюкзаку», — подумала Амелія.

— Завтра в Тіффані вечірка, — пояснила Хлоя, — вас чекати?

Тіффані зиркнула на Амелію.

— Власне, чому б і ні? Вони теж можуть прийти.

— Тіффані обіцяє величезний торт, — додала Мія.

— І феєрверки! — покивала головою Хлоя.

Тяжко зітхнувши, Тіффані простягнула Амелії та Сему два блискучих рожевих запрошення.

— Батьки наказали мені запросити всіх однокласників.

— Феєрверки? — перепитала Амелія. — А як же Блискітка? Такі гучні звуки можуть спричиняти стрес у песиків.

— А мені байдуже, — сказала вередлива дівчинка й вирвала запрошення, які щойно роздала. — Якщо ви й надалі будете такими нудними невдахами, то навіть не приходьте.

— Не дуже й хотілося, — прошепотів Сем, коли вони з Амелією проминули крамницю. — Може, прийдеш завтра до мене додому? Ми влаштуємо власну вечірку.

— Чудова ідея! — сказала Амелія.

Цієї миті вони почули гуркіт мотоцикла, і містер Ферґюсон промчав повз них на своєму «Гарлі‑Девідсоні». Коли шум ущух, дівчинка почула перелякане попискування. Вона обернулася й побачила, як Блискітка пручається в рюкзаку, дряпаючи сітку лапами: крихітка відчайдушно хотіла вибратися звідти.

— О ні… Блискітці справді не подобаються гучні звуки, — сказала Амелія Сему. — Сподіваюся, що Тіффані скасує феєрверк.

— І зіпсує власну вечірку? — пирхнув Сем. — Бути такого не може.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Невдовзі діти дісталися котеджу «Потороча» — того самого, де мешкав містер Джейкобс. Вони побачили дресирувальника в саду перед будинком: чоловік спроквола прогулювався разом зі своїм величезним собакою. Німецька вівчарка кульгала на забинтовану передню лапу, проте водночас бадьоро метляла хвостом.

— Шерлок рвався надвір, — пояснив містер Джейкобс, коли помітив дітей біля воріт.

— Я сподіваюся, що він скоро одужає! — впевнено сказала Амелія. — Містере Джейкобс… Ми хотіли поговорити з вами про вишкіл собак.

— Про що саме ви хочете дізнатися? — запитав дресирувальник.

— Моя тітка Джен залишила нам на тиждень своє цуценя Коко, — почав Сем, — і його треба навчити гарних манер!

— А місіс Гоуп каже, що деяким песикам у «Ковчегу» також не завадить дечого навчитися, — продовжила дівчинка, — можливо, ми би могли вишколити їх разом?

— Я з радістю навчатиму ваших цуциків, — відповів містер Джейкобс, потираючи підборіддя. — Зазвичай заняття проводять раз на тиждень протягом кількох місяців, але якщо Коко буде тут лише тиждень, то, можливо, нам варто спробувати інтенсивний тижневий курс.

— Це буде просто фантастично! — вигукнув Сем. — Ми попросимо Джулію з «Ковчегу», і вона зв’яжеться з господарями песиків.

— А де найзручніше проводити отой вишкіл? — запитала Амелія в містера Джейкобса.

— Там, де багато простору для жвавих цуценят, — відповів дресирувальник, — але це місце має бути з огорожею, щоб вони не втекли.

Усі троє замислилися.

— Я знаю таке місце! — вигукнула дівчинка. — Чи підійде відкритий баскетбольний майданчик у спортивному комплексі Веллфорда? Навколо нього досить високий паркан.

— Яка ваша думка щодо нього, містере Джейкобс? — поцікавився Сем.

— Звучить ідеально, — сказав дресирувальник.

Діти всміхнулися. Вони помахали йому на прощання й рушили додому.

Але щойно вони проминули кущі, Сем різко зупинився.

— Мені чомусь видається, що на Шерлока напали саме тут, — припустив він.

— Можливо, ти маєш рацію. — Амелія спохмурніла.

Вона вже була рушила далі, проте помітила на гілці дещо дивне. У кущах заплуталася блакитна стрічка. І цей колір їй щось нагадував.

— Десь я її вже бачила, — пробурмотіла дівчинка, — але де саме?

Наступного дня Амелія та Сем притягнули Коко на баскетбольний майданчик. Містер Джейкобс уже гуляв там зі своїм Шерлоком; лапа його все ще була перев’язана. Побачивши вівчарку, Коко загавкала й натягнула повідець, намагаючись привернути увагу такого великого пса, але Шерлок незворушно сидів біля свого хазяїна.

— Сподіваюся, що інших цуциків теж приведуть, — хвилювалася дівчинка.

— Я впевнений, що вони з’являться, — заспокоїв її містер Джейкобс. — Хороші власники собак знають, як це важливо — дресирувати своїх улюбленців.

І справді, невдовзі майданчик заповнили й інші цуценята зі своїми господарями. Усі собачники перезнайомилися й відрекомендували своїх чотирилапих друзів. Підліток Тео привів цуценя породи сенбернар на ім’я Кейсі, а в містера Фанеллі, який працював у бібліотеці, таксу звали Джей‑Джей. Також прийшли височенний дог Декстер з пані Діною і, нарешті, малюк мопс Піксі з місіс Шах, подружкою Амеліної бабусі.

Угледівши інших цуценят, Коко нетямилася від щастя. І побігла гратися з Декстером і Кейсі, які стрибали й гавкали один на одного. Тим часом Джей‑Джей і Піксі влаштували перегони на баскетбольному майданчику.

— Ласкаво просимо на уроки собачого вишколу, — оголосив містер Джейкобс. — Нумо розпочнімо? Спочатку потренуємося кликати свого улюбленця. Зараз ми із Шерлоком покажемо вам приклад.

Він пішов на інший кінець майданчика.

— Шерлок! — гукнув він. Пес скинув очі на господаря. — До мене!

Німецька вівчарка миттєво підбігла до свого хазяїна.

— Хороший хлопчина, — похвалив його містер Джейкобс і попестив Шерлока. — Важливо давати собакам винагороду, коли вони щось роблять правильно. Для цуценят такою нагородою спочатку будуть ласощі, але й не забувайте гладити їх. Потрібно багато практики, щоб цуценя почало вас слухатися. Ми із Шерлоком тренуємося не перший рік, тому він добре знає, що треба робити!

Містер Джейкобс усміхнувся.

— Тепер ваша черга. Спочатку покличте песика на ім’я, щоб привернути його увагу. Потім дайте команду.

Тео першим пішов на той кінець баскетбольного майданчика.

— Агов, Кейсі! — покликав він.

Сенбернарчик кинувся до свого хазяїна, але щось відволікло його увагу й він спинився на півдорозі.

— Подивимося, що він зробить, коли наблизитися до нього, — підказав кінолог.

Тео пішов цуцику назустріч, простягаючи йому частування.

— Кейсі, до мене!

Цього разу песик зреагував. Аби якнайшвидше отримати смачну винагороду, він прожогом налетів на хлопця й збив його з ніг.

Усі засміялися.

— Непоганий початок, — похвалив їх містер Джейкобс, — але іншим разом, перш ніж давати ласощі, почекай, поки Кейсі заспокоїться.

Наступною була такса Джей‑Джей. Вона слухняно підійшла до свого хазяїна‑бібліотекаря. Дог Декстер також виконав команду, а от маленький мопс Піксі навіть не поворухнулася.

— Піксі, до мене! — кликала місіс Шах, але малючка‑мопс ніби й не чула. — Хочеш смачненького?

Жінка підійшла до Піксі й показала їй ласощі, але та лягла на баскетбольному майданчику й заплющила очі.

Місіс Шах узяла її на руки.

— Уявіть собі, вона спить!

Усі знову зареготали.

— Цуценята як немовлята, — сказав містер Джейкобс. — Малюки люблять гратися і їм корисно рухатися, але вони також не проти й поспати.

Нарешті настала черга Коко. Сем залишився біля лабрадорчика, а Амелія відійшла на інший бік баскетбольного майданчика.

— Коко, до мене! — покликала дівчинка.

Але мала пустунка лише дзявкнула у відповідь і залишилася на місці.

Амелія спробувала ще раз.

— Ходи‑но сюди, Коко! — сказала вона й поманила її ласощами.

Тоді Коко стрімголов чкурнула до частування. На півдорозі вона помітила, як граються дог із сенбернаром, й помчала до них, підстрибуючи й гавкаючи на інших собак.

Амелія гірко зітхнула.

— Не хвилюйся, — підбадьорив дівчинку містер Джейкобс. — Їй треба трохи практики. Деякі собаки вчаться швидше за інших.

Раптом по інший бік паркану дівчинка помітила Тіффані, яка тримала в руках повітряні кульки. Як і завжди, за спиною в неї був рюкзак із Блискіткою. Маленька полонянка сиділа за сіточкою й гавкала на цуценят на баскетбольному майданчику.

— Привіт, Тіффані, — звернулася до неї Амелія. — Не хочеш приєднатися з Блискіткою до нашого вишколу?

Дівчинка засміялася.

— Блискітці це зовсім не потрібно, вона мені подобається такою, якою є.

— Усім цуцикам потрібен вишкіл, — поважно сказав Сем.

— Усім, окрім моєї красуні, — відповіла Тіффані. — Я не хочу, щоб якісь дурні цуценята навчили її поганого. Тим паче, мені треба йти додому й готуватися до вечірки.

Тіффані давно пройшла повз баскетбольний майданчик, але Амелія досі чула гавкання Блискітки.

— Я впевнена, що Блискітка із задоволенням побавилася б з нашими песиками, — сумно сказала Амелія.

— Їй, мабуть, страх як нудно весь час сидіти в тому рюкзаку, — погодився Сем. — Інша справа — наш шоколадний лабрадорчик!

Тим часом Коко ганялася за Декстером і Кейсі баскетбольним майданчиком.

Містер Джейкобс дістав з коробки шматок товстої мотузки.

— Тепер навчімо цуциків бавитися іграшками, — сказав він. — Отже, час для перетягування каната!

Дресирувальник тримав один кінець мотузки, а другий кінець Шерлок затиснув зубами. Вони почали тягти її: дресирувальник в один бік, а німецька вівчарка — в інший. Вона гарчала, учепившись гострими зубами в мотузку, і мала досить лютий вигляд. Містер Джейкобс поворушив мотузкою і згодом кинув її.

— Не давайте своїм собакам постійно вигравати, — пояснив чоловік, — інакше їм набридне ця гра. Також не варто тягнути занадто сильно, бо в цуценят молочні зуби.

Господарі собак узяли по мотузці й почали гратися зі своїми песиками. Усі, крім місіс Шах, яка досі гойдала на руках сплячого мопса. А Сем та Амелія перетягували канат з Коко. Мала вчепилася в мотузку, потягнула її і не відпускала.

— Схоже, що гратися їй подобається більше, ніж виконувати команди! — припустив хлопчик.

Неподалік Декстер і Кейсі бавилися не з мотузкою, а один з одним. Двоє великих псів качалися по землі, голосно гавкаючи.

Раптом Амелії дещо спало на думку.

— Як гадаєш, хтось з них міг укусити Шерлока? — поцікавилася вона в Сема. — Вони ж майже не дресировані.

Хлопчик задумався.

— Мені вони здаються досить доброзичливими.

— Можливо, так і є, — відповіла Амелія.

Вона згадала про блакитну стрічку, яку помітила в кущах. Це була їхня єдина зачіпка, але дівчинка ніяк не могла згадати, де вона її бачила раніше. Амелія зітхнула.

— Цікаво, чи ми взагалі знайдемо колись того кусаку?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Того вечора Амелія разом з мамою та бабусею вирушили до готелю «Старий Млин» на посиденьки із Семом та його батьками. Містер Бакстер приготував картоплю «в кожушках» і на додаток до неї різні смаколики. Дівчинка насипала на свою порцію трохи запеченої квасолі та сиру й поклала трохи салату.

На десерт бабуся спекла свій фірмовий яблучний пиріг.

— Я знаю, що ти його полюбляєш, Семе, — сказала вона й підморгнула хлопчику.

— Мені теж він подобається! — додав містер Бакстер.

Амелія всміхнулася. Відтоді як вони з мамою переїхали з міста до будинку бабусі у Веллфорді, великий старий готель Бакстерів став для неї другою домівкою.

У кутку великої кухні в стилі кантрі гралися Мак і Коко, перетягуючи гумову курку.

— Нумо, Маку! — підбадьорював свого маленького білого цуцика Сем. — Забери в неї ту курку!

Але Коко вчепилася в гумову іграшку й тягнула собі, а коли суперник розціпив зуби — аж полетіла назад по кахельній підлозі.

— Ну, хоч щось вона вивчила сьогодні на заняттях, — зареготала Амелія.

Раптом десь почувся гучний писк. А згодом пролунало: «БАХ!» І песики вмить заховалися під кухонний стіл.

Дівчинка глянула у вікно й побачила, як у нічному небі летять‑спалахують блискучі іскорки.

— Схоже, що в Тіффані почалися феєрверки, — припустила вона.

Ще одна піротехнічна ракета здійнялася в повітря й гучно вибухнула. Мак і Коко аж запищали під столом.

— Заберіть песиків нагору, будь ласка, — попросила місіс Бакстер, — і спробуйте заспокоїти їх.

Діти витягли з‑під столу наполоханих цуценят. Коли Амелія підіймалася за Семом і Маком вгору сходами, тримаючи Коко на руках, ще кілька феєрверків вибухнули, і мала ледь не вирвалася з її рук.

— Усе гаразд, малесенька, — Амелія тихо заспокоювала Коко, — не хвилюйся.

— Бідолашні лякливі песики! — сказав Сем і попестив Мака по голівці.

Діти віднесли цуциків у порожню гостьову кімнату. А щойно поставили їх на лапки, як малі прожогом кинулися під ліжко, щоб сховатися там.

— Нумо зробимо для них затишне лігво, — запропонувала Амелія. — Містер Гоуп розповідав, що це допоможе їм почуватися в безпеці.

Під ліжком було обмаль місця, але діти примудрилися обладнати там затишний куточок — за допомогою ковдр і подушок. Тулячись одне до одного, Мак і Коко сиділи на ковдрі. Щоразу, коли вибухав феєрверк, вони пищали, а їхні хвостики тремтіли від страху.

— А феєрверк справді непоганий, — сказала дівчинка, виглядаючи у вікно. — От якби ще він був якомога далі від нас!

— На жаль, Тіффані живе зовсім поряд, на сусідній вулиці, — зітхнув Сем і тицьнув пальцем, — онде її будинок.

Хлопчик витягнув з кишені пакетик собачих ласощів. Спершу він відсипав трохи Амелії, а тоді вони нагодували Мака й Коко. Після паузи надворі вибухнула ще одна ракета, але цуценята надто захопилися смаколиками, щоб помітити це.

— Мабуть, вони вже заспокоїлися, — припустила дівчинка, — час спускатися до батьків.

Але на півдорозі вниз Амелія зупинилася.

— Ти чуєш якесь пищання? І подряпування? — запитала вона Сема.

Той кивнув.

— Але це не наші цуцики. Звук ззовні.

Діти кинулися до заднього виходу. Коли хлопчик відчинив двері, усередину заскочив маленький клубочок білого хутра.

— Блискітко! — зойкнула Амелія. — Що ти тут робиш?

Крихітка Тіффані сховалася за гумовими чоботами біля дверей. Надворі знову гучно вибухнула ракета, і Блискітка завищала від страху.

Амелія нахилилася, щоб підняти маленьку гостю. Вона відчула, що та несамовито тремтить.

— Певно, що Блискітка теж боїться феєрверків! — здогадалася дівчинка. — Віднесімо її нагору в лігво до песиків. Коли феєрверки закінчаться, ми повернемо її Тіффані.

У кімнаті для гостей Мак і Коко виглядали з‑під ліжка.

— Привіт, малеча, — сказав Сем і попестив цуценят. — Ми привели вам подружку.

Амелія посадила Блискітку на килим, і песики вискочили до неї. Але щойно вони наблизилися, гостя вишкірила зуби й загарчала.

— Я ніколи не бачив Блискітку в такому стані, — зауважив Сем.

Амелія задумалася.

— Будь хорошою дівчинкою, Блискітко, — сказала дівчинка. — Мак і Коко просто хочуть подружитися з тобою.

Пролунало ще кілька вибухів. Блискітка кинулася на Коко й, голосно гаркнувши, учепилася зубами в задню лапку шоколадного лабрадорчика. Коко вискнула від болю.

— Ні! — закричала Амелія, а Коко заховалася назад під ліжко.

Дівчинка схопила Блискітку за нашийник і відтягнула її якомога далі від ліжка.

Тим часом Сем заліз у сховок, щоб перевірити, як почувається цуценя тітки Джен.

— Коко, з тобою все гаразд? — стривожено запитав він.

— Що тут за шум? — поцікавився містер Ферґюсон з порога. Він помітив, що Амелія тримає Блискітку за нашийник. — Невже нове цуценя? Це готель чи собачий розплідник?

Коли чоловік пішов, місіс Бакстер піднялася сходами разом з мамою дівчинки, її бабусею і містером Бакстером.

— Ми впустили Блискітку через задні двері, — випалила Амелія. Її серце шалено калатало. — Вона злякалася феєрверків, тому ми привели її сюди.

Сем виповз з‑під ліжка разом з Коко. Він мав стурбований вигляд. Одна із задніх лапок лабрадорчика кровоточила.

— Блискітка вкусила Коко, — пояснив він.

— О ні! — зойкнула місіс Бакстер, — мабуть, доведеться вкотре відвідати «Ковчег». Я зателефоную Гоупам і запитаю, чи вони можуть відкрити лікарню зараз.

— А я наберу батьків Тіффані й повідомлю, де наразі Блискітка, — додав містер Бакстер.

Амелія та Сем спустилися за його мамою сходами вниз, тримаючи Коко на руках. Зрештою всі забралися в автівку.

— Бідолашна, — утішала дівчинка поранену малючку, пестячи її шоколадну шерсть.

— Спочатку Шерлока вкусили, тепер Коко… — почав Сем. — Тобі не здається, що це якийсь дивний збіг?

Амелія намагалася роздивитися його обличчя в темряві машини. Вона раптом згадала блакитну стрічку, яку бачила в кущах біля будинку містера Джейкобса, і тепер зрозуміла, чому та прикраса видалася їй знайомою. У Блискітки якраз такий самий блакитний бантик!

— Семе… — сказала дівчинка. — А раптом Шерлока вкусила саме Блискітка?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Коли вони прибули до «Ковчегу», усередині було темно. Проте на порозі вже стояла місіс Гоуп, відмикаючи двері.

— Кровотеча посилилася? — запитала вона, пропускаючи їх усередину.

Амелія похитала головою. У кабінеті для консультацій Сем поклав Коко на оглядовий стіл. Мала скиглила й вищала, нервово облизуючись.

— Ви впевнені, що її вкусила Блискітка? — поцікавилася місіс Гоуп.

Діти кивнули й ніжно погладили Коко, щоб вона не пручалася, поки лікарка оглядає її лапку.

— Ми бачили, як це сталося, — додала Амелія.

Ветеринарка зголила трохи закривавленої шерсті Коко, щоб промити рану. Потім змила засохлу кров ватним диском, змоченим у перекисі водню. Амелія помітила дві дрібні дірочки — то були сліди від зубів Блискітки.

— На щастя, рана незначна, — сказала місіс Гоуп. — Вона загоїться швидше, якщо не накладати пов’язку. Але вам доведеться промивати її.

— Двічі на день? — запитала Амелія?

— Ватним диском, змоченим у підсоленій воді? — уточнив Сем.

Лікарка була вражена.

— Я бачу, що ви багато чого навчилися тут!

Діти всміхнулися одне одному.

Місіс Гоуп принесла прозорий пластиковий конус, що нагадував абажур, і надягла його вужчим кінцем на шию Коко. «Абажур» так оперізував голову цуценяти, що воно не могло дотягнутися зубами до рани.

— Собакам не треба дозволяти кусати або дряпати свою рану, — пояснила лікарка, — інакше туди легко занести інфекцію.

Коко торкнулася конуса лапкою й спробувала зідрати. А коли зрозуміла, що не вийде, то знову заскиглила.

— Вибач, Коко, — сказав Сем, попестивши її носика, — але це для твого ж добра.

Амелія відчула прилив гніву, глянувши на сумне цуценя.

— Коко просто хотіла подружитися з Блискіткою. Тіффані мусить навчити свою улюбленицю добре поводитися!

Хлопчик кивнув.

— Але як нам переконати її?

Вони повернулися до «Старого Млина»: Тіффані та її батько вже стояли на порозі.

Гостя була явно незадоволена.

— Твій тато телефонував і сказав, ніби Блискітка тут, — сказала вона Сему. — Що трапилося?

— Так, вона справді тут, усередині, — відповів хлопчик, тримаючи Коко на руках. — Подивися, що вона накоїла — укусила нашого шоколадного лабрадорчика.

Тіффані заперечно похитала головою.

— Я не вірю, що моя маленька Блискіточка на таке здатна.

— Твоя маленька Блискіточка саме це й зробила, — підтвердила Амелія, узявши руки в боки. — Ми бачили це на власні очі. Вона прибігла до нас, бо злякалася феєрверків, а потім накинулася на Коко.

Тіффані почервоніла. А її батько мав похмурий вигляд. Місіс Бакстер відчинила двері.

— Поговорімо про це всередині, — сказала вона заспокійливо.

Тіффані заскочила до будинку.

— Блискіточко! — покликала вона. — Де ти?

Містер Бакстер привітався з усіма й забрав Коко в Сема.

— Твоє цуценя у вітальні, — пояснив він Тіффані. — А Коко я віднесу нагору. Здається, Мак сумує за нею.

Зайшовши до кімнати, вони спочатку не розгледіли Блискітку, але потім Амелія помітила її під кріслом.

— Блискіточко, я тут! — вигукнула Тіффані, і ставши навколішки, потягнулась за своїм пухнастим білим цуценям.

Але Блискітка загарчала й відповзла назад так, що хазяйка не могла її дістати.

— Чому ти сердишся на мене? — здивувалася Тіффані.

— Це феєрверки її так наполохали! — пояснила Амелія. — На твоєму місці я б стереглася.

— Якби ти бачила її страх, коли вони вибухали… — додав Сем.

Містер Бенкс зітхнув.

— Ми й не подумали про це. Тіфф дуже хотіла феєрверки на свій день народження. Якби ми знали, що це так уплине на Блискітку!

Амелія прикусила язик, щоб не виказати всі свої думки.

— Ми намагалися пояснити, — мовила вона, — але Тіфф не слухала нас!

Тіффані знову полізла під крісло, намагаючись дістати свою крихітку, але у відповідь знову пролунало гарчання.

— Блискітко, не гарчи, — сказала Тіффані й підвелася. — А я гадала, що їй сподобаються феєрверки! Навіть винесла її надвір, щоб вона подивилася на них разом зі мною. Саме тоді вона й утекла.

— І вкусила бідолашну Коко! — додав Сем.

Від цих слів Амелія пригадала дещо.

— Тіффані, а ти колись гуляла з Блискіткою дорогою до сільського магазину? Поблизу котеджу «Потороча»?

— Іноді. Я випускаю її з рюкзака, щоб вона побігала навколо кущиків і попісяла. А чому ви запитуєте? — здивувалася Тіффані.

— Ми знайшли там блакитну стрічку, — сказала Амелія.

— А я не могла второпати, куди вона поділася! — вигукнула дівчинка. — Блискітка загубила її вчора.

— Я думаю, що вона також поранила й Шерлока, німецьку вівчарку містера Джейкобса, — продовжила Амелія. — Вона могла його злякатися, бо він досить великий. Учора він був у «Ковчегу», де йому лікували рану.

— Блискітка, напевно, просто гралася, — розгубилася Тіффані. — Як вона могла зробити боляче такому псу?

Дівчинка сягнула рукою під крісло, знову намагаючись дістати свою бешкетницю.

— Блискітко! — крикнула вона, відсмикнувши руку. — Негідниця!

— Вона просто боїться! — сказала Амелія.

Тіффані насупилася. Сльози підступили до її очей.

— Ходімо, Тіфф, — покликав її тато, — заберімо Блискітку додому й продовжимо вечірку.

— Тримайте, — Сем дістав із кишені кілька собачих смаколиків і простягнув їх містерові Бенксу, — раптом це допоможе її виманити?

Нарешті мала бешкетниця виповзла з‑під крісла. Тіффані посадила її в рюкзак, але там, усередині, Блискітка поч2ала пручатися, невдоволено зиркаючи крізь сітку.

— Дякую, що пригледіли за нею, — сказав містер Бенкс.

Він докірливо зиркнув на дочку. А вона у відповідь сердито втупилася в нього, поки, нарешті, не пхикнула.

— Хочете зайти до мене в гості й скуштувати святкового торта? — ховаючи очі, запитала вона. — Хочу подякувати за Блискітку.

— Дякую за запрошення, — відповів містер Бакстер.

Щойно вони прийшли до будинку Бенксів, мама Тіффані посадила Блискітку в її ліжечко на кухні.

— Завтра ти будеш хорошою дівчинкою, — наказала Тіффані, — годі вже кусатися!

Усі вони зібралися за столом у саду Бенксів разом з іншими гостями Тіффані, тоді як Коко і Мак гасали одне за одним по зеленому газону. Дерева прикрашали гірлянди. Свічки мерехтіли на торті, який був завбільшки з Блискітку.

Тіффані стояла біля столу, а всі співали: «З днем народження!»

— Загадуй бажання! — вигукнула місіс Бенкс, коли її донька задула свічки.

«Сподіваюся, вона побажала, щоб її цуцик перестав кусатися», — думала Амелія, коли містер Бенкс передав їй шматочок торта.

Коко і Мак підбігли до столу саме цієї найліпшої миті — коли роздавали торт.

— Коко, ти з’їла свою порцію вже давно, — пожартував Сем.

Та песики не зважали на солодке. Вони собі гралися — ховалися під столом і виглядали звідти, метляючи хвостиками.

«Цуцики повеселішали, бо феєрверки закінчилися», — раптом зрозуміла Амелія.

Коко, здавалося, уже не звертала уваги на свій «абажур».

Амелія відкусила шматочок святкового торта, а потім глянула на собачий будиночок. Блискітка так собі й лежала в ліжечку, сама‑самісінька.

— Бідолаха, — зітхнула дівчинка.

Блискітка змарнувала все найцікавіше. Містер Гоуп сказав, що песики кусаються лише тоді, коли їм страшно. Отже, улюблена собачка Тіффані не бешкетниця, вона просто дуже полохлива!

«Треба обов’язково вмовити Тіффані привести Блискітку на собачий вишкіл! — подумала Амелія. — Можливо, спілкування з іншими песиками допоможе здолати страх перед ними?»

Дівчинка була впевнена, що Блискітка навчиться бути чемною. Одне тільки треба — якби її власниця зголосилася на таке…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного ранку Амелія та Сем привели Коко на заняття з дресирування. Великий конус на шиї цуценяти зовсім не заважав їй гратися з іншими песиками на баскетбольному майданчику. Ранок видався погожий — сяяло весняне сонце, а в блакитному небі не було ані хмаринки. На металевому паркані, що оточував майданчик, цвірінькав горобчик.

— Сьогодні спробуймо вигулювати цуценят на повідцях, — оголосив містер Джейкобс. — Спочатку ми продемонструємо з Шерлоком, як це слід робити.

На відміну від жвавих цуценят, німецька вівчарка нерухомо стояла поруч з господарем — чекала на його вказівки.

— На прогулянці ведіть свого песика ліворуч або праворуч від себе, не змінюючи сторони. Використовуйте команду «поруч», коли ваш улюбленець іде правильно. Так він зрозуміє, чого саме від нього хочуть.

Містер Джейкобс рушив з місця.

— Шерлоку, поруч, — наказав він. І його пес одразу пішов поруч із господарем. — Ви ж не хочете, щоб ваш цуцик випередив вас і тягнув за собою? Якщо він усе‑таки зробить це, то спиніться або змініть напрямок.

Дресирувальник повернувся до Шерлока й став йому поперек дороги.

— Урешті‑решт пес зрозуміє вас. Так, Шерлоку?

Щойно він зупинився, його собака зробив так само.

— Хороший хлопчик, — сказав містер Джейкобс і попестив Шерлока. — Усі готові спробувати?

Але перш ніж хтось ворухнувся, прочинилися ворота, і на баскетбольному майданчику з’явилися містер і місіс Бенкс. Тіффані, яка несла рюкзачок зі своїм цуценям, слідувала за батьками.

«Невже вона таки вирішила дресирувати оту свою кусаку?» — подумки здивувалася Амелія.

— Тіффані на вигляд сьогодні сердитіша, ніж завжди, — прошепотів Сем.

Хлопчик мав рацію. Тіффані схрестила руки на грудях і грізно насупила брови.

— Ти щось хотіла сказати містерові Джейкобсу, так? — мовила її мама.

Дівчинка втупилася в землю і за мить пробурмотіла:

— Е‑е‑е… Вибачте. Я думаю, що то Блискітка вкусила вашого пса.

— Дякую за вибачення! — відповів містер Джейкобс. — Собаки можуть накоїти лиха, якщо їх не дресирувати. Хочеш приєднатися з Блискіткою до наших занять?

— Ні, я… — почала була дівчинка.

— Це було би пречудово! — перебила її місіс Бенкс. — Доню, ти хіба забула? Містер і місіс Гоуп на цьому наполягають.

— Ми вже возили Блискітку до «Ковчегу», щоб порадитися щодо її поведінки, — пояснив містер Бенкс.

— І ще нам Гоупи дещо порадили, — додала мама Тіффані. — Покажеш це містерові Джейкобсу?

Дівчинка сумно зітхнула й дістала з рюкзака свою улюблену Блискітку. Тепер її мордочку закривав намордник.

— Вона з ним така негарна, пхе, — пирхнула Тіффані.

«Блискітка така нещасна на вигляд», — подумала Амелія.

Сумний писок цуценяти був як дві краплі води схожий на похмуре обличчя його хазяйки.

— Це тимчасово, — сказав містер Бенкс, — хай вона тільки перестане кусатися.

Містер Джейкобс співчутливо подивився на цуценятко.

— Блискітка кусається, тому що дуже боїться інших собак. Їй треба звикнути до них, так само як і до людей. Ми якраз учимося вигулювати цуциків на повідцях. Приєднуйтеся до нас!

— Але я можу просто носити її в рюкзаку, — заперечила Тіффані.

— Собакам потрібне фізичне навантаження, — пояснив містер Джейкобс, — їм дуже корисно ходити, бігати й гратися, як і дітям. Якщо вони мало рухатимуться, то не знатимуть, куди подіти свою енергію. Отак вони й стають неслухняними.

Амелія зиркнула на Сема.

— Це пояснює, чому Блискітка останнім часом така агресивна, — пробурмотіла вона.

Хлопчик кивнув.

— І ще зрозуміло, чому вона втекла.

— Песикам також треба знати, як користуватися своїми носами, — продовжив містер Джейкобс.

— Носами? — не зрозуміла Амелія.

— Собаки повинні вміти розрізняти запахи навколо себе. Якщо постійно носити Блискітку в рюкзаку, то вона втратить нюх і не уявлятиме, як пахнуть різні речі внизу, на землі. Тоді нові запахи здаватимуться їй небезпечними.

— Я такого не знав! — зізнався містер Бенкс. — Доню, послухай містера Джейкобса. Він справжній експерт.

Тіффані закотила очі, але зрештою пристебнула Блискітці повідець й опустила її на землю.

— Чудово, — сказав містер Джейкобс, — хай Коко спробує першою погуляти на повідку.

Сем передав Амелії ремінець.

— Краще ти, — запропонував хлопчик.

Але щойно Амелія і Коко зробили крок, з паркану на баскетбольний майданчик злетів горобець. Цуценя одразу ж гайнуло за пташкою.

— Коко, зупинися! — кричала дівчинка й міцно трималася за повідець, поки грайливий лабрадорчик тягнув її за собою.

Сполоханий горобець уже відлетів, а Коко продовжувала нарізати кола там і тут.

— Ти повинна йти поруч зі мною, а не бігти попереду! — вигукнула Амелія.

Проте Коко чкурнула через увесь баскетбольний майданчик до решти песиків. Вона гавкала на Блискітку й бігала навколо неї.

— Годі вже! — обурилася Тіффані. — Ваше щеня заплутує повідці!

Блискітка дзявкнула у відповідь і почала стрибати.

— Вибач, — Амелія насилу відсапалася.

— Зараз я допоможу, — вигукнув Сем, прямуючи до них.

Цієї миті Коко лягла на спинку животиком догори.

— Молодець, — похвалив її містер Джейкобс. — Це хороша ігрова поведінка! Якщо пес показує свій живіт, це означає, що він хоче дружити.

Блискітка і далі дзявкотіла на Коко й стояла над нею, поки та лежала на спині.

Дресирувальник спохмурнів.

— Гм… Блискітка теж мусила б лягти й перевернутися, а натомість хоче показати, що вона тут головна. Їй слід навчитися гратися з іншими песиками.

— Можливо, вона просто не хоче дружити з Коко, — відказала Тіффані, схопила свою улюбленицю й почимчикувала геть.

— Здається, Тіффані теж слід повчитися взаємодіяти з іншими, — прошепотіла Амелія.

— Авжеж, — погодився Сем. — Шкода, що не придумали вишколу для норовливих власників собак!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня Коко вже слухняно дріботіла поруч з Амелією, а її голова виглядала з пластикового конуса. Усі учасники собачого вишколу прогулювалися Веллфордом, практикуючись водити песиків на повідцях. Коли проходили повз качиний ставок, в Амелії навіть захолола спина. Вона боялася, що Коко ось‑ось гайне туди, але мала лиш мигцем глянула на трьох качок, які повільно плавали поверхнею.

— Молодець! — сказала дівчинка й попестила лабрадорчика.

На чолі групи рухався містер Джейкобс зі своїм Шерлоком. Лапа пса була досі перев’язана, але, схоже, йому було значно ліпше. Сем також привів Мака на прогулянку. Слідом за ними чинно крокували Декстер і Кейсі зі своїми господарями. Натомість містер Фанеллі ледь утримував Джей‑Джей, яка постійно намагалася гайнути бозна‑куди. Завершувала ходу місіс Шах. Її цуценя хотіло погратися з двома дівчатками, які буцали футбольний м’яч на траві, і старенька хазяйка вмовляла Піксі не відставати від команди.

— Блискітко, припини! — почула Амелія десь позаду.

Вона обернулася й побачила, як Тіффані ловить свою крихітку в купі скошеної трави. Блискітка була в наморднику, з бантиком на голові й блискучим новим нашийником.

— Ти така бруднуля! Чесно кажучи, ти ніколи такою не була, поки сиділа в рюкзаку.

Раптом Блискітка схвильовано гавкнула й сильно натягнула повідець. Вона помчала парком, тягнучи Тіффані до будинку неподалік, де у дворі молода кучерява брюнетка мила свою автівку.

— Зупинися! — кричала Тіффані.

Але малій було байдуже. Вона підбігла до відра з водою, яке стояло поруч з автівкою. Жінка привітно всміхнулася їй. Грайливо гавкаючи, Блискітка звелася на задні лапки й перекинула відро, штовхнувши його. Мильна вода розлилася подвір’ям, а цуценя радісно заплескалося в калюжі, аж бризки летіли на всі боки.

— Що це за пустунка тут, га? — засміялася брюнетка.

Раптом Амелія відчула, що повідець Коко вислизнув з її руки. Маленьке коричневе цуценя також чкурнуло до води.

— Коко, ні! — вигукнула дівчинка й побігла слідом за нею разом із Семом та Маком.

Вони наздогнали шоколадного лабрадорчика, коли та намагалася залізти у відро, і тільки пластиковий «абажур» на шиї завадив це зробити.

Амелія взяла на руки Коко, хоч та дуже пручалася.

— Коко! Ти ж можеш намочити свою рану!

Своєю чергою Тіффані обережно витягла мокру Блискітку з води. Її зазвичай пухнаста біла шерсть змокла й прилипла до маленького тільця. Коли хазяйка вже тримала її на витягнутих руках, Блискітка вирішила струсити із себе воду. Краплі розлетілися на всі боки, забризкавши Тіффані.

— Погана дівчинка! — гаркнула Тіффані. — Усе мокре наскрізь, навіть твій красивий бантик. А тепер ти ще й мене намочила!

— Схоже, що песикам справді подобається плюхатися у воді, згодна? — засміялася Амелія, але Тіффані у відповідь лиш сердито зиркнула на неї.

Нарешті їх наздогнали інші собачники на чолі з містером Джейкобсом. Шерлок слухняно йшов поруч зі своїм господарем.

Амелія засмучено подумала: «Коко і Блискітка ніколи не поводитимуться так гарно, як він…»

Але натомість сказала:

— Вибачте, містере Джейкобсе, але цуцики від нас утекли.

Дресирувальник нахилився й почухав мокрі вуха Блискітки.

— Я мушу сказати, що ніколи не бачив її такою щасливою, — зауважив він.

Однак її хазяйка лютувала.

— Блискітка швидко вчиться, — утішав дівчинку дресирувальник. — Якщо і далі відвідуватиме заняття, то скоро з неї буде справжній учений собака.

— Вона і без цього кмітлива, — відрізала Тіффані, — і не треба їй жодних уроків.

Щойно містер Джейкобс відвернувся, дівчинка посадила своє цуценя назад у рюкзак. Блискітка сумно дивилася крізь сітку.

«Щось мені підказує, що Тіффані не водитиме її на собачий вишкіл, — подумала Амелія. — Бідолашна Блискітка!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Того ж дня Амелія і Сем привели Коко в «Ковчег», щоб місіс Гоуп оглянула рану цуценяти. Дівчинка зраділа, коли побачила, що сліди від укусу вкрилися кірочкою.

— Рана швидко загоюється, — сказала лікарка, — але про всяк випадок ми поки що не зніматимемо конус.

Містер Гоуп зазирнув до кімнати.

— Хочете залишитися й допомогти мені з наступним пацієнтом? — запитав він малих помічників.

— Звісно! — відповіла Амелія. — Але куди на цей час подіти Коко?

— Вона теж стане в пригоді, — відказав ветеринар. — До мене на прийом приведуть цуценя, якому треба навчитися взаємодії з іншими песиками. Побудьте тут, я зараз повернуся.

Сем зиркнув на подругу:

— Серце мені підказує, що я знаю, хто це…

І справді, містер Гоуп повернувся разом з Тіффані та Блискіткою. Мала кусака так і сиділа собі в рюкзаку. Її хазяйка перевдягнулася, але й досі хмурилася.

— Знову ви двоє, — гримнула вона, — на моїй дорозі! І ваше неслухняне цуценя теж тут?!

Амелія ледве стрималася, щоб не огризнутися на такі в’їдливі слова. Тим часом Коко тихенько сиділа між нею та Семом.

Тіффані дістала Блискітку з рюкзака й посадила на оглядовий стіл. Крихітка все ще була в наморднику.

— Блискітка постійно чухається, — почала вона пояснювати містерові Гоупу. — Вона, мабуть, набралася бліх під час собачого вишколу, — сказала дівчинка й люто зиркнула на Коко. — Можливо, від цього щеняти.

— У Коко немає бліх! — заперечив Сем.

Ветеринар перевірив Блискітку під світлом яскравої лампи. Він перебирав пучки хутра, щоб оглянути шкіру, а потім почесав її. Амелія подивилася, чи не випали блохи на оглядовий стіл, але нічого не помітила.

— Ознак бліх немає, — нарешті сказав містер Гоуп. — Якщо робитимете профілактику щомісяця, то ви їх ніколи й не побачите. Я думаю, Блискітка чухається тому, що нудиться.

— Але ж вона всюди зі мною в рюкзаку, — заперечила Тіффані.

— Хіба тобі не було б нудно постійно сидіти на одному місці, коли не можна прогулятися на свіжому повітрі чи погратися? — поцікавився містер Гоуп.

— Їй не подобається бруднити лапи, — відкарбувала дівчинка.

— Але Блискітці треба рухатися, — зауважив лікар.

Тіффані замовкла. Скидалося на те, що вона зараз заплаче, й Амелії стало її шкода.

— Я просто хотіла, щоб вона була в безпеці, — зізналася мала собачниця.

— Боюся, що рюкзак робить їй лише гірше, — сказав містер Гоуп. — Собакам подобається рухатися й досліджувати навколишній світ. Якби життя Блискітки зробити трохи цікавішим, я впевнений, вона перестане чухатися.

— То ми можемо зняти з неї намордник? — запитала Тіффані.

— Ні, — відповів ветеринар, — спочатку хай припинить кусатися. Блискітка досить розумна, але треба її навчити добре поводитися.

Дівчинка кивнула.

— Дякую, — пробурмотіла вона.

Тіффані пристебнула повідець до нашийника Блискітки, обережно підняла її зі столу й винесла з кабінету. Амелія і Сем попрямували за нею разом з Коко.

У приймальні Тіффані сіла на стілець і притиснула песика до себе. Коли вона підняла голову, Амелія побачила, що по її щоках течуть рясні сльози.

— Моя люба Блискіточко, — шепотіла Тіффані, пестячи цуценя, — я обіцяю, що віднині старатимуся заради тебе.

«Тіффані справді любить свою крихітку», — подумала Амелія й присіла біля вередливої однокласниці.

— Дозволиш нам допомогти? — запитала вона.

— Як?

— Для початку допоможемо дресирувати, — почав Сем. — Містер Джейкобс каже, що добре навчений пес — щасливий пес.

— Ми можемо навчати Блискітку разом з Коко, — сказала Амелія й погладила коричневого лабрадорчика. — Ти ж хочеш дружити з Блискіткою, так?

Коко радісно заметляла хвостиком.

— То що скажеш? — запитав хлопчик у Тіффані.

— Добре, — відповіла вона, трохи подумавши, і поцілувала свою крихітку в маківку. — Я на все готова заради Блискітки.

— Тоді, — сказала Амелія, усміхнувшись, — ходімо й зробімо це!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Незабаром уся компанія опинилася в саду біля «Старого Млина». Діти зареготали, коли троє цуциків перекинулися на спинки животиками догори. Коко було найважче перевертатися — заважав пластиковий конус на шиї.

— Блискітка ж забрудниться, отак катаючись по землі, — обурилася Тіффані.

Її крихітка звелася, підійшла до інших цуценят, витягнула передні лапки вперед і задерла дупку догори.

— Вона щаслива, — сказала Амелія. — Поглянь, як вона метляє хвостиком!

— Я думала, що ми прийшли її дресирувати, — пробурмотіла Тіффані.

— Гаразд, спочатку потренуймося кликати песиків, — сказав Сем. — Маку! До мене!

Тер’єрчик Мак нашорошив вуха й побіг через усю галявину до свого господаря.

— Хороший песик! — похвалив його хлопчик і попестив по голові.

Далі була черга лабрадорчика Коко.

— Коко! — покликала Амелія з глибини саду. — До мене!

Але цуценя й далі качалося в траві. Дівчинка спробувала покликати ще раз.

— Коко! До мене!

Нарешті Коко зупинилася й чкурнула до Амелії.

— Молодець! — сказала дівчинка й почухала цуценя за вушком.

А ось і до Тіффані черга дійшла.

— Блискітко! До мене!

Але замість підійти до своєї хазяйки, Блискітка побігла до квіткових клумб — нюхати тюльпани.

— Нумо, дівчинко! — спробувала вмовити її Тіффані.

Коли Блискітка сіла в траві, Тіффані в розпачі розвела руками.

— Усе марно.

— Не здавайся, — підбадьорила її Амелія, — вона скоро зрозуміє.

— Спробуй використати іграшку, — запропонував Сем і дав їй гумову курку Мака.

Тримаючи іграшку так, щоб цуценя її бачило, Тіффані покликала:

— Блискітко, до мене!

Нарешті Блискітка подріботіла в інший кінець саду.

— Молодець, — похвалила її дівчинка й погладила пухнасту шерсть.

Собачники ще трохи попрактикувалися, і незабаром усі цуценята вже правильно виконували їхні команди.

— Містер Джейкобс буде вражений, — Сем усміхнувся. — Блискітка все зрозуміла!

— Я ж казала, що вона розумна, — гордо відповіла Тіффані.

— Може, ще потренуємося вигулювати їх на повідку? — запропонувала Амелія.

— Прогуляймося з ними через поля, — сказав хлопчик. — Тіффані, я можу позичити тобі пару гумових чобіт.

Взувшись, діти попрямували стежкою на краю поля, а поруч з ними бігли песики, метляючи хвостиками. З‑за хмар світило сонце, й акуратні ряди зелених пагонів росли з коричневого ґрунту. Мак слухняно йшов за Семом, а Коко і Блискітка натягнули свої повідці, збираючись гайнули в розвідку. Час від часу дівчата зупинялися, щоб цуцики навчилися гуляти в їхньому темпі.

«Не можу повірити, що мені справді весело гуляти з Тіффані», — Амелія подумки всміхнулася.

Вони опинилися на галявині з високою травою й польовими квітами, коли сонце сховалося за сірими хмарами. Амелія здригнулася від пориву холодного вітру.

— Нам, мабуть, варто повертатися, — мовила вона.

Раптом у небі спалахнула блискавка, й Амелія зойкнула від несподіванки. А за кілька секунд у небі загуркотів грім і на голови дітей посипалися великі краплі дощу.

— Отакої! — вигукнула дівчинка.

— Сховаємося он там! — запропонував Сем, показуючи на гай неподалік.

Вони натягнули капюшони й побігли під крони дерев. Над галявиною знову загуркотіло.

А троє цуциків тулилися одне до одного й тремтіли від страху.

— О ні! — зойкнула Амелія. — Знову те саме, що й з феєрверками.

Від чергового удару грому вона аж підстрибнула й відчула, як серце шалено калатає в грудях.

— Усе добре, — шепотіла вона сама собі й навіть зробила глибокий вдих, щоб заспокоїтися.

Біля неї Блискітка притулилася до Коко, широко розплющивши очі й важко хекаючи.

«Цуценята, мабуть, геть налякані, — подумала Амелія, — вони ж не розуміють, що коїться!»

— Так, досить уже, — рішуче промовила Тіффані. — Я посаджу Блискітку назад у рюкзак.

— Але ж їй там не подобається, — заперечила дівчинка.

— Містер і місіс Гоуп кажуть, що це шкідливо, — додав Сем.

Але Тіффані вже нікого не слухала. Вона нахилилася, щоб підняти цуценя, але Блискітка вирвалася з її рук. Амелія з жахом дивилася, як біла шерсть зникає між дерев.

— Блискітко! — заволала Тіффані, але за гуркотом грому її не було чути.

Вона побігла за своєю крихіткою. Міцно тримаючи Мака й Коко за повідці, діти побігли слідом за нею.

— Куди вона поділася? — запитала Амелія.

Вона бачила лиш дерева, кущі й галявину позаду, але маленького білого цуценяти ніде не було видно.

— Поклич її, Тіффані, — запропонував Сем, — вона ж тепер знає цю команду.

— Блискітко! До мене! — розпачливо крикнула Тіффані.

Діти чекали, але втікачка так і не з’явилася.

— Блискітко! До мене, маленька моя! — спробувала дівчинка ще раз.

Крок за кроком діти заглибилися в гай. Тіффані продовжувала кликати свого песика, а Сем з Амелією оглядали кожен кущ у пошуках маленького білого клубочка. Та все було марно.

— Куди вона поділася? — не могла зрозуміти Амелія.

Светр дівчинки аж ніяк не захищав від дощу, тому вона вимокла до рубця. Амелія відчувала, як краплі стікають з її волосся й течуть по спині. Сем і Тіффані теж промокли до нитки. Час від часу Мак і Коко здригалися від гуркоту грому, а мокра шерсть цуциків прилипла до їхніх тіл.

Коко потягнула за повідець.

— Сидіти! — сказала Амелія.

Проте шоколадний лабрадорчик потягнула дужче, аж задихаючись від нашийника.

— Ми не хочемо, щоб ти теж заблукала, — сказав хлопчик.

Раптом в Амелії з’явилася чудова ідея.

— Цікаво, чи зможе Коко знайти Блискітку? Зрештою, якщо такі пси, як Шерлок, можуть вистежувати злочинців, то, можливо, наше цуценя теж виявить свої пошукові здібності?

Тіффані аж засяяла.

— Варто спробувати, — погодилася вона.

— Я ж пообіцяв тітоньці Джен, що доглядатиму Коко, — стурбовано сказав Сем. — А що, як із нею щось трапиться?

— Будь ласка, спробуй! Блискітка дуже боїться грози, — благала Тіффані. — Ми мусимо знайти її!

Коко так сильно смикала за повідець, що Амелія ледь утримувала його в руках.

— У мене передчуття, що ця малеча нам допоможе, — сказала вона. — Тим паче, вона відгукається на своє ім’я. Тому обов’язково повернеться, коли ми її покличемо.

Сем насупився, але погодився. Амелія відстебнула повідець від нашийника Коко. Цуценя чкурнуло між дерева, але потім зупинилося й обернулося на дітей.

— Здається, вона хоче, щоб ми пішли за нею! — з надією сказала Амелія.

Коко пробігла через луг і спустилася схилом. Діти з Маком не відставали. Раптом шлях перегородила річка. Ставши на березі, Коко дивилася на воду й гавкала раз у раз. Амелія наблизилася до цуценяти, ледь не послизнувшись на мокрій землі. Коли вона спустилася до Коко, то побачила, чому та хвилюється.

На маленькому острівці посеред річки було видно знайомий білий клубочок. Блискітка! Амелія пригляділася уважніше — то навіть і не острівець, а дерев’яна колода, що застрягла між камнями у воді. Мокра Блискітка мовчки стояла на ній; її били дрижаки. Побачивши на березі Коко й інших, утікачка шалено загавкала.

— Блискітко! — вигукнула Тіффані.

— Вона, мабуть, упала в річку і її знесло течією! — здогадався Сем. — Молодець, Коко! Ти знайшла її!

Проте Амелія занепокоїлася.

«Ми знайшли Блискітку, але знову можемо її втратити… цього разу назавжди!» — подумала вона.

Вода невпинно стукала колоду об каміння. Якщо колода таки зрушить з місця, тоді цуценя віднесе вниз за течією. Треба швидко рятувати Блискітку з цієї пастки!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Ми можемо дістати її? — запитала Тіффані.

Сем похитав головою:

— Надто небезпечно. Нас змиє течія, щойно ми ввійдемо у воду…

— А з берега ніхто не дотягнеться до Блискітки, — додала Амелія й раптом вигукнула: — Але втрьох маємо шанс!

— Що ти маєш на увазі? — поцікавився хлопчик.

— Станьмо ланцюжком, щоб дотягнутися до неї, — пояснила Амелія. — Семе, ти стій на березі й тримай Тіффані за руку. Я візьму її за другу, і ми разом увійдемо в річку, наскільки зможемо.

Хлопчик зняв куртку й накинув її на цуценят.

— Песики можуть сховатися тут від дощу, — сказав він.

Діти взялися за руки й утворили шеренгу, щоб дістатися колоди. Спочатку стояв Сем, тоді Тіффані, і, нарешті, Амелія. Дівчинка здригнулася, коли холодна вода потрапила в її гумові чоботи. Краплі дощу так гучно барабанили по поверхні річки, що Амелія ледве розчула запитання Сема. Хлопець цікавився, чи міцно вона тримається на ногах? Однією рукою Амелія вхопилася за Тіффані, а другою потягнулася до її цуценяти, що скиглило й тремтіло на колоді.

«Майже дістала», — подумала Амелія.

Над головою пролунав грім. Він налякав цуценя так, що воно ледь не звалилося з колоди. Дівчинка затамувала подих, поки Блискітка намагалася втримати рівновагу на колоді. Амелія простягла до неї руку, але до Блискітки не вдалося дотягнутися.

— Ходи сюди, маленька, — вмовляла вона втікачку.

Біла крихітка смикнулася, ніби хотіла стрибнути, але так і не наважилася. Й Амелія побачила, чому.

— О ні! — крикнула вона крізь шум річки. — Її бантик зачепився за колоду!

— Вона поранена? — перелякано запитала Тіффані.

— Ні, але я не можу дістати її, — сказала дівчинка. — Треба підійти ближче.

Сем повільно просунувся вперед, поки не опинився однією ногою на березі, а другою — у воді.

Тіффані розкинула руки якомога ширше.

— Тепер ти її дістанеш? — запитала вона тремтячим голосом. — Я більше не можу!

Амелія знову нахилилася до Блискітки, простягнувши вільну руку, наскільки це було можливо. Її пальці вхопили кінчик бантика. Дівчинка потягнула за нього, і бантик відчепився від гілочки, яка його тримала.

— Так!

Блакитна стрічка попливла вниз за течією, а Блискітка загавкала й труснула головою.

Амелія зітхнула з полегшенням.

— Уперед, моя люба, — підбадьорювала свого песика Тіффані.

Цуценя заметляло хвостиком і гавкнуло у відповідь своїй хазяйці. Аж раптом Блискітка зістрибнула з колоди до неї, але схибила і… упала в річку. Над водою здіймалася лиш біла маленька голова песика, якого несло вниз за течією.

— Блискітко! — зойкнула Тіффані.

Амелія помітила, що слідом за втікачкою пливе й повідець. Вона спробувала перехопити його вільною рукою, але ремінь вислизнув і поплив далі. Дівчинка знову спробувала схопити повідець, потягнувши за собою друзів, і цього разу їй пощастило.

— Є! — зраділа вона.

Усе ще тримаючись за руки, діти побрели назад на берег. Амелія міцно стискала ремінець і тягла його за собою по воді. Урешті‑решт Блискітка стала лапками на землю й миттю стрибнула в обійми Тіффані.

— О, моя маленька Блискіточко, — прошепотіла дівчинка, місно притискаючи цуценя до грудей. — Я така рада, що ти в безпеці!

Брудні лапи заплямували рожевий светр Тіффані, але цього разу вона не скаржилася, а з полегкістю засміялася:

— Ти одразу підеш до ванної, коли ми повернемося додому.

— Грім припинився, — сказав Сем.

— І дощ теж ущух, — додала Амелія.

Вона подивилася на небо й побачила, що крізь хмари пробивається сонячний промінчик.

«Ми впоралися! — подумала вона. — Ми врятували Блискітку!»

Дівчинка скинула гумові чоботи й вилила з них воду назад у річку. Сем присів, щоб забрати свою куртку в Мака й Коко. Цуценята схопилися й повалили хлопчика. Коли Сем звівся на ноги, Амелія побачила, що його джинси геть брудні.

— Мабуть, нам усім треба до ванної, — сказала вона, усміхаючись.

Краплі води стікали по обличчю Тіффані й капали на Блискітку, яка досі ніжилася в обіймах своєї хазяйки. Амелія не могла зрозуміти, чи то краплі дощу, чи то сльози.

Тіффані зітхнула.

— Дякую вам, — сказала вона дітям. — Я боялася, що вже не побачу мою Блискітку, але ви допомогли врятувати її.

— Не забудь подякувати Коко, — сказала Амелія, — це ж вона її знайшла.

Тіффані погладила мокре цуценя.

— Дякую тобі, Коко, — сказала вона, — ти справжня героїня.

— Вона така! — додав Сем. — Уявіть, що буде, коли тітка Джен почує про це!

Діти засміялися й попрямували подалі від річки, хлюпаючи гумовими чобітьми по траві.

— Агов, дивіться! — вигукнула Тіффані й показала на небо, де серед хмар з’явилася кольорова дуга. — Веселка!

Амелія всміхнулася і сказала:

— Вона чудова!

— Гроза була того варта! — пожартував Сем. — Ну, майже варта.

Коли вони вели цуценят додому, дівчинка відчувала, що її серце сповнюється надії. І це не тільки через веселку. Сьогодні Тіффані ледь не втратила Блискітку. Віднині вона має зрозуміти, як важливо бути відповідальним господарем свого улюбленця.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Не можу повірити, що це останній урок! — сказав Сем Амелії. — Коко вже стільки всього вміє!

Був кінець тижня, і вони востаннє зустрічалися на баскетбольному майданчику. Коко гралася з великими собаками: Декстером і Кейсі. Вони по черзі переверталися догори животиками, хоча Коко цю вправу ускладнював отой великий пластиковий конус на шиї.

Коли Амелія спостерігала, як цуценята граються, вона помітила, що Декстер стусонув Кейсі лапою. Той загавкав, стрибнув на нього й вхопив його шию.

Дівчинка зойкнула:

— Кейсі ж не робить боляче Декстеру, правда?

— Ні, він просто грається, — усміхнувся містер Джейкобс. — Кейсі не кусає Декстера зубами. Насправді, це ознака того, що песикам комфортно разом.

По інший бік баскетбольного майданчика Піксі, мопс місіс Шах, удавав із себе Шерлока. Малючок мопс стояв, метляючи хвостом, і спостерігав за іншими цуценятами, мов такий собі гордий учитель.

Містер Джейкобс приніс частування, щоб відсвяткувати закінчення занять. Амелія та Сем базікали з ним, пили апельсиновий сік і смакували печивом. Дресирувальник не забув і про ласощі для песиків.

— Цікаво, а де Тіффані й Блискітка? — поцікавився хлопчик.

— Сподіваюся, що вони не пропустять заняття, — сказав чоловік.

— А ось і ми! — Тіффані ввійшла через ворота позаду них. — Блискіточка ніяк не хотіла прогулювати останній урок.

Амелія не могла повірити — Блискітка слухняно йшла поруч з Тіффані, радісно метляючи хвостиком. І навіть намордник не псував їй настрою.

Містер Джейкобс усміхнувся.

— Дивлюся, дехто таки навчився ходити на повідку. Вона справді все зрозуміла тепер. Молодець!

— А де твій рюкзак для собачок? — здивувалася Амелія.

Тіффані знизала плечима:

— Я викинула його.

Вона присіла, щоб погладити своє пухнасте маленьке цуценя.

— Нам з Блискіткою він більше не потрібен.

Містер Джейкобс простягнув їй склянку апельсинового соку й печиво.

— Так тримати! Б’юся об заклад, що їй зараз більше подобається йти поруч з тобою, ніж сидіти в рюкзаку.

Раптом Амелія помітила ще щось незвичайне.

— У Блискітки немає бантика на голові! — здогадалася вона.

— Я більше не хочу ризикувати, — пояснила Тіффані, — раптом вона знову десь ним зачепиться?

Діти подивилися одне на одного й усміхнулися.

«Важко повірити, як багато Тіффані дізналася за цей тиждень!» — подумала Амелія.

— Мені здається, що Блискітці той бантик зовсім не пасував, — продовжила дівчинка, — якби зараз ще зняти цей намордник…

Тіффані відстебнула повідець своєї крихітки, щоб вона побігла до інших песиків. Містер Джейкобс приніс їм купу м’ячиків, гумових кісток, іграшок‑пищалок та іграшок для прорізування зубів.

Блискітка перевернулася на спинку, показавши животик. Потім уклонилася перед Коко, опустивши передні лапки на землю й піднявши дупку догори.

— Цей жест означає, що вони — друзі, — пояснив дресирувальник. — Зараз вона гарно грається з іншими цуциками і вже не пробує командувати.

— Моя Блискіточка така гарна крихітка! — гордо сказала Тіффані.

Сьогодні Блискітка не трималася осторонь, а приєдналася до загальних розваг. Спершу побавилася м’ячиком з Коко, потім перевернулася і вклонилася Кейсі. Вони стрибали разом, поки Коко і Піксі по черзі тягали гумове кільце. Цуценята постійно змінювали партнерів для ігор.

Коли Блискітка підійшла до іншого цуцика, містер Джейкобс звернувся до Тіффані:

— Я вважаю, що їй уже не потрібен намордник.

Дівчинка здивувалася.

— Ви думаєте, що вона вже не кусатиметься? — запитала вона.

— Я в цьому впевнений, — відповів чоловік, — цуценя більше не вбачає загрози в інших песиках.

Тим часом Блискітка й Кейсі ганяли одне за одним баскетбольним майданчиком, радісно гавкаючи. Коли біла крихітка зупинилася перепочити, містер Джейкобс скористався цим і швидко зняв з неї намордник. Блискітка одразу не зрозуміла, що відбулося, але потім побігла за великим песиком і стрибнула на нього, відкривши рота.

Амелія зойкнула, злякавшись, що вона вкусить його, але Блискітка зістрибнула на землю й лягла на спинку. Кейсі лизнув її.

— Вони просто граються! — заспокоїв кінолог.

— Молодець, моя дівчинко! — крикнула Тіффані.

Метляючи хвостиком, Блискітка стрибала довкола. Шерлок підбіг до неї і гордо ткнувся в неї носом.

— Він теж думає, що вона добре засвоїла ваші уроки, — припустила Амелія.

— Як і всі інші собаки, — додав містер Джейкобс і, поставивши свою склянку, продовжив думку. — Попрошу хвилинку уваги! Я хотів би подякувати вам усім за те, що ви привели своїх песиків на ці заняття. Ви так старанно працювали, щоб дресирувати їх. У мене для вас є дещо особливе. Будь ласка, зберіть своїх цуценят тут.

— Цікаво, що він вигадав? — запитав Сем.

— Скоро дізнаємося, — сказала Амелія й покликала Коко.

Маленьке цуценя чкурнуло через баскетбольний майданчик і сіло біля дівчинки.

— Молодець! — прошепотіла вона й почухала Коко за вушком.

— Коко, ви зі своїми дресирувальниками підходьте першими.

Містер Джейкобс витяг із сумки дві блискучі медалі з блакитними стрічками й урочисто оголосив:

— Амеліє і Семе, я нагороджую вас цими медалями, бо ви справді чудові вчителі.

Усі собачники заплескали в долоні, коли кінолог повісив дітям медалі на шиї.

— Молодці! — вигукнула Тіффані.

Потім чоловік дістав собачі ласощі.

— А це твоя нагорода, Коко. Вітаю!

Лабрадорчик проковтнув смаколик і радісно затарабанив хвостиком по землі.

— Тіффані, а це тобі, — продовжив містер Джейкобс, вішаючи наступну медаль. — Молодець, що зрозуміла, як важливо бути гарним хазяїном для собаки… і ніколи не відступати.

— Ура, Тіфф! — кричав Сем.

— Так тримати! — вигукнула Амелія, плескаючи в долоні.

Блискітка теж отримала ласощі й хутко проковтнула їх.

Усі засміялися.

— Яке чудове собаче свято, — сказав хлопчик, коли містер Джейкобс роздав усі медалі й смаколики.

«І найкраще — бо жодних феєрверків, — втішено подумала Амелія. — І ніякого тобі грому, ніхто не лякається!»

Після свята діти повезли Коко у «Ковчег» на обстеження. У лікарні місіс Гоуп оглянула рану від укусу. Амелія помітила, що кірочки на лапці вже зникли, а слідів від зубів майже не видно.

— Я задоволена, — повідомила їм ветеринарка, — рана майже загоїлася.

— Якраз вчасно! — зрадів хлопчик. — Тітка Джен заїде за Коко сьогодні.

— Це означає, що їй більше не потрібен цей «абажур»? — поцікавилася Амелія.

— Звісно, не потрібен, — усміхнулася місіс Гоуп.

Діти тримали цуценя, поки лікарка знімала з його шиї конус. Коко лизнула її, ніби подякувала.

— Вона така щаслива! А тепер повернімо її справжній хазяйці!

Коли тітка Джен приїхала того дня до «Старого Млина», Амелія із Семом похизувалися, як добре вишколили Коко.

— Покличте її, — запропонував хлопчик, коли вони спостерігали, як Коко грається з Маком на травичці, — і вона одразу опиниться поруч.

— Коко! — вигукнула тітка Джен. — До мене!

Шоколадний лабрадорчик зупинилася, почувши своє ім’я, і гайнула через сад. Потім діти показали тітоньці, як Коко вміє ходити на повідку й бавитися з іграшками.

— Молодець, — сказала місіс Джен, лоскочучи Коко під підборіддям. — Тепер ти виконуєш усі команди!

— Але це ще не все, — заінтригувала Амелія.

Сем розповів тітці, як Коко допомогла врятувати Блискітку.

— Неймовірно! — сказала тітка Джен й обійняла свого лабрадорчика. — Ти така чудова!

Жінка всміхнулася дітям і продовжила:

— Я хочу подякувати, що ви доглянули за Коко й так гарно її вишколили. Ліпше за вас ніхто б не впорався!

Амелія всміхнулася.

— Це було справді весело, — чемно мовила вона.

Але скоро тітоньці Джен і Коко настав час повертатися додому.

— Я сумуватиму за тобою, маленька, — сказала дівчинка.

Вона обійняла цуценя й притиснула до себе, а Коко облизала її обличчя. Сем почухав її за вушком і під підборіддям.

— Скоро побачимося, тож будь слухняною.

— Дякую вам ще раз, — повторила тітка Джен, коли Мак і Коко бігали двором наостанок, — я скоро повернуся до вас, разом із Коко.

Амелія стояла біля «Старого Млина» разом із Семом, його батьками й тер’єрчиком. Усі вони махали на прощання місіс Джен і Коко.

— Я трохи стомився, — зізнався хлопчик. — Дресирувати цуценят цікаво, але не дуже легко.

— Може, зателефонуємо Гоупам — попередимо, що не прийдемо завтра в «Ковчег»? — запитала Амелія.

Сем здивовано витріщився.

— Ти оце зараз серйозно?

Його обличчя набуло такого смішного виразу, що дівчинка не стрималася й розреготалася.

— Я жартую!

— Хух! — полегшено зітхнув Сем.

Друзі засміялися.

«Ніщо не завадить нам допомагати в “Ковчегу”, — подумала Амелія, — бо ми обоє дуже любимо тварин!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Невже це справжній ліс? — захоплено вигукнула Амелія.

Трав’яниста стежка, якою вони крокували разом із Семом, за кілька кроків упиралася в густі чагарники, але дівчинка лише пришвидшила крок.

— Бабуся каже, що в лісі повно диких тварин. Я так хочу їх побачити, що ось‑ось лусну від нетерпіння!

Аж раптом Семів тер’єрчик Мак схвильовано дзявкнув і натягнув повідець. Але то було лише пухнасте біле кошенятко. Воно стояло в тіні куща ожини й вилизувало лапки.

— Ані руш! — наказав Сем стривоженому цуцику.

Мак умить схаменувся. Амелія всміхнулася, коли тер’єрчик сів і, поглядаючи на свого хазяїна, чекав нових команд.

«Мак хапає усе на льоту!» — подумки зраділа дівчинка.

А кицюня ніби й узагалі не розчула, як хтось гавкає. Амелія присіла й простягнула до неї руку.

— Привіт, — сказала дівчинка.

Кицюня запитально звела на неї блакитні оченята.

— Ой! Яка ти гарнюня! — здивувалася Амелія.

А киця звелася на задні лапки й потяглася до її руки. Тицьнулася мордочкою в пальці й нявкнула чи не на весь ліс: «Ня‑я‑яв!»

Мак аж заскавчав від страху.

— Це ж не дика тварина! — заспокійливо всміхнувся Сем. — Чого її боятися?

Однак цуцик сховався за хлопчиком, підозріло оглядаючи лісову жительку.

Амелія почухала кицю за вушком, і та замуркотіла — майже так само голосно, як хропів тато дівчинки. Від цієї думки Амелія розвеселилася.

Сем повів цуцика глибше в хащі, тримаючись якомога далі від галасливої кицьки.

— Ходімо дізнаємося, що там коїться! — гукнув він.

У дівчинки аж закололо в грудях від того, що мала кицюня тут сама‑самісінька. Утім, озирнувшись, Амелія побачила, що та не сумує, а ловить лапкою муху, стежачи за нею величезними блакитними очима. Амелія наздогнала Сема, і вони вдвох стали пробиратися крізь сплетені гілки.

Невдовзі діти знайшли простору сонячну галявину. Росли там кілька високих дубів, а решта дерев були зовсім молоді‑зелені. Землю вкривали жовті‑прежовті кульбаби й висока трава, у повітрі носилися комашки та кульбабовий пух. Від цього вся галявина була неначе золота.

— Гайда! — вигукнув Сем, відстебнувши повідець Мака.

Песик гайнув крізь високу траву, притискаючи вушка й настовбурчивши хвоста.

— Тут дивовижно! — захоплено промовила Амелія, але потім насупилася. — Точніше, було б дивовижно, якби не було того сміття.

І справді, у траві валявся добрий десяток бляшанок з‑під кока‑коли, а ще купи порожніх пакетів від чипсів, пластикові пляшки й навіть одна стара брудна шкарпетка.

Щось задзижчало під ногами. Амелія зиркнула вниз і помітила, що з крихітної дірочки в залитій сонцем землі вилетіла бджілка.

— А що я знайшла! — дівчинка гукнула Сема. — Тут бджолине гніздо!

Та її радість змінилася на тривогу, бо комашка відразу залетіла до брудної бляшанки. Раптом там, усередині, вона застрягне? Амелія хутко перевернула баночку.

— Леле, який жахливий безлад!

— Це точно, — Сем шукав свого песика, який щойно застрибнув у кущі. — Сподіваюся, що Мак не ковтне тут чогось неїстівного. Нумо простежимо за ним.

Хлопчик відгортав гілку за гілкою — де ж Мак? Амелія йшла слідом за другом, намагаючись обходити колючу ожину, що чіплялася за шкарпетки.

— Овва! — здивовано вигукнув Сем. — Поглянь‑но сюди!

Мак вивчав‑обнюхував стіну дивної споруди, обвитої плющем. Була вона наполовину з цегли, наполовину з дерева, і через гострий дах скидалася на якийсь чарівний пряниковий будиночок. Але біла фарба на дошках давно злущилася.

«Мабуть, колись він був дуже гарний», — подумала Амелія.

Тепер крізь черепицю на даху стирчали гілки, а цегляні стіни було помальовано графіті.

Амелія зазирнула в темне вікно, але за розбитим склом нічого не угледіла. Частина даху обвалилася, і крізь отвір проросли бур’яни.

— Що це за місце? — здивувався Сем.

— Не маю жодного уявлення, — відповіла дівчинка, — але тут трохи моторошно.

— Мої вітання! — пролунав чоловічий голос позаду них.

Діти хутко обернулися. Уздовж пряникового будиночка лежала поросла травою широка стежина, якою простували містер Бенкс та його донька Тіффані, однокласниця Амелії та Сема. А попереду на короткому повідку дріботіла Блискітка — так звали крихітну кучеряву собачку Бенксів. Її хазяйка Тіффані ласувала шоколадкою й не звертала на однокласників жодної уваги.

— Привіт! — відповів хлопчик містерові Бенксу.

Амелія присіла на одне коліно — погладити Блискітку, і Мак теж підскочив привітатися. Тіффані закотила очі, коли песики закружляли, обнюхуючи одне одного.

— Я бачу, ви знайшли стару сигнальну будку! — містер Бенкс кивнув на знак, що стирчав з‑під бетонних уламків.

Табличку вкривав зелений мох, однак Амелія спромоглася прочитати напис: «Велфордська станція».

— Я й не знала, що у Велфорді є залізнична станція! — здивувалася дівчинка.

— На жаль, її закрили бознаколи, ще до вашого народження, — усміхнувся містер Бенкс.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.