Lucy Daniels

Animal Ark

THE LONELY PONY

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Джанет Бінгем.

Присвячується Кеті.

Щиро дякую Сарі та Пабло.

Люсі Деніелс

Самотній поні [Другий цикл. Книга восьма]

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Аліни Комісарової

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2021

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7877-42-3

Аннотація

Хто має бути поряд, коли тобі неспокійно? Хто втішить, коли нервуєшся, через щось переймаєшся? Саме так, друг! Великого норовливого коня Горіха може заспокоїти лише поні Імбирчик, але через певні обставини малій конячці ніде жити. Чи вийде у волонтерів ветеринарної клініки «Ковчег» Амелії та Сема знайти йому опікуна й домівку? І що з усього цього вийде?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Почалося!  вигукнув Сем Бакстер.

В Амелії Гейвуд перехопило подих. За кілька метрів від дівчинки галопом проскакав гнідий жеребець. Він щодуху мчав до піраміди з колод, і вершник низько припав до конячої шиї. М’язи скакуна напружилися під блискучою шерстю  і ось він уже стрибає.

— Ура!  радісно вигукнула дівчинка.

Амелія та Сем сиділи в шатрі коло іподрому. Це вперше дівчинка відвідала кінні змагання перетятою місцевістю, та ще й у дощ. Утім, попри негоду натовп глядачів захоплено спостерігав за дійством.

Наступний жеребець із вершником риссю вибіг на поле. Сем глянув на годинник.

— Між виходами коней є відтинок часу у дві хвилини!  прокричав він, долаючи галас натовпу і шум дощу, що бив по даху шатра.  Це щоб не було затримок у місцях для стрибків.

Амелія всміхнулася. Принаймні хтось знає правила! Раніше вона бачила перегони по телевізору, тому думала, що всі коні стартують одночасно. Проте в кінних змаганнях перетятою місцевістю немає стартової лінії. Замість цього щоразу, коли кінь здійснює перший стрибок, таймер запускають, а зупиняють його, коли тварина досягає кінця смуги. Кінь, який зробить це найшвидше, перемагає!

Гнідий скакун галопом мчав до наступного бар’єру, виготовленого просто зі столу для пікніка. Амелія знову радісно закричала, коли кінь перескочив через нього і зник за деревами. Потім до місця першого стрибка підбігла сіра конячка. Вершник нахилився вперед, його обличчя пашіло.

— Шкода, що я не вмію їздити верхи,  зітхнула Амелія.

Сем кивнув.

Вони натягнули капюшони плащів і поквапилися до сусіднього шатра, хлюпаючи гумовими чоботами по калюжах.

Гоупи сиділи за розкладним столом із купою обладнання.

— Як справи?  поцікавилась Амелія, наближаючись.

Місіс Гоуп усміхнулася та підняла паперовий стаканчик із чаєм.

— Поки що жодних надзвичайних ситуацій!

— Ми можемо трішки відпочити,  додав містер Гоуп.

Амелія відчула гордість від того, що ветеринар сказав «ми». Адже вони із Семом віднедавна стали офіційними волонтерами в «Ковчезі», ветеринарній лікарні Гоупів.

Сем підштовхнув подругу ліктем:

— Поглянь на цю крихітку!

Амелія обернулася. Чоловік вів до шатра золотистого поні  невеличкого, але міцної статури, із довгою кошлатою гривою. Його хвіст майже сягав землі.

— Ох!  захоплено видихнула дівчинка.  Який гарненький!

Чоловік відвів поні в стійло з написом «Благодійний фонд Спідвела». Амелія та Сем перезирнулися, усміхнулися й поквапилися слідом.

— Привіт!  сказав чоловік, знімаючи мокрий дощовик.  Мене звуть Джо. Ви хочете познайомитися з Імбирчиком?

Дівчинка кивнула.

— Можна його погладити?  запитала вона.

— Звичайно,  відповів Джо.  Імбирчик дуже товариський!

Поні був майже одного зросту з Амелією. Чубчик спадав йому на мордочку, і коли дівчинка його прибрала, то побачила великі добрі очі з довгими віями. Широкі ніздрі коника роздулися, і він тицьнувся носом у куртку Амелії. Вона відчула, як її серце тане.

— Яка це порода?  запитав Сем, погладжуючи кошлату гриву Імбирчика.

— Шетландець,  сказав Джо.  Раніше він товаришував зі скаковим конем, допомагаючи тому заспокоїтися перед змаганнями. Але нещодавно власник поні переїхав за кордон, і ми намагаємося знайти для тваринки нову домівку.

Він дав Амелії та Сему по барвистій листівці.

— «Благодійний фонд Спідвела»,  прочитала дівчинка.  «Шукаємо для поні нову домівку».

Внизу на листівці була фотографія Імбирчика й номер телефону.

— Бідолаха,  сказав Сем.

— Можна допомогти вам роздати листівки?  запитала Амелія.

— Це дуже люб’язно з вашого боку!  усміхнувся Джо.  Ось візьміть.

Коли навколо Імбирчика почали юрмитися діти, Амелія та Сем повернулися на поле з листівками в кишенях курток. Дощ майже вщух, але земля ще була слизька. Друзі пройшли повз купу колод для стрибків і краєм поля попрямували до гаю. Коли вони минали зроблену з дощок перешкоду, закріплену між двома стовбурами дерев, то почули стукіт копит.

Обернувшись, Амелія побачила великого темно‑гнідого коня з білою смугою на морді. Скакун із молодою вершницею мчав дорогою, швидко наближаючись до перешкоди.

«Вони занадто близько!  подумала Амелія. Її серце тривожно забилося.  І збираються стрибати!»

В останній момент кінь закинув голову і стрибнув. Передніми ногами він оминув дошку, але ліве заднє копито стукнуло по ній щосили. БАХ! Кінь приземлився по той бік і спіткнувся.

— О ні!  закричав Сем.

Вершниця скочила з коня  той смикнув головою і заточився на трьох ногах. Жінка з переляканим обличчям вчепилася в повіддя.

— Тпру, Горіху!  вигукнула вона.

— Кінь кульгає,  сказав Сем.  Йому потрібна допомога!

— Ми покличемо ветеринарів!  гукнула Амелія вершниці.

— Будь ласка, покваптеся!  закричала та у відповідь.

Серце Амелії шалено калатало, поки вони бігли до шатра Гоупів. Здавалося, що він стоїть занадто далеко.

— Ми маємо добігти якомога швидше… поки кінь не травмувався дужче!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

За кілька хвилин Амелія із Семом поверталися на іподром уже разом із Гоупами. Вершниця вмовила свого коня відійти до краю доріжки, подалі від скакунів, що бігали галопом.

— Дякую, що так швидко відреагували,  сказала жінка.  До речі, мене звуть Френ, а це,  вона показала на коня,  Горіх.

Спочатку містер та місіс Гоуп назвали себе, а потім  Амелію та Сема.

— Ці двоє дуже допомагають нам у лікарні,  пояснила ветеринарка, й Амелія засяяла від гордощів.

Містер Гоуп тримав повід Горіха, поки місіс Гоуп розстібала сумку.

— Він оступився перед стрибком,  пояснила Френ.  Ударився лівою задньою ногою, проте я не впевнена, чи він дійсно забився, або ж просто злякався, іноді таке трапляється…

— Погляньмо,  сказала лікарка.  Потримай‑но, щоб він не рухався.

— Не підходьте близько,  попередив містер Гоуп Сема та Амелію.  Коні можуть брикатися, тому не можна стояти позаду.

Лікар і Френ тримали голову Горіха, і він наче трохи заспокоївся. Амелія лише зараз усвідомила, наскільки цей темно‑брунатний кінь із чорною гривою великий  удвічі більший за маленького Імбирчика. Коли він хитав головою, м’язи шиї напружувалися й випиналися. Груди здіймалися від важкого дихання, а шерсть ще не висохла після дощу. Коли велетень закинув голову назад, з його морди полетіли клапті піни.

Місіс Гоуп зняла з гомілок Горіха захисні щитки й обережно провела рукою по його задній лівій нозі.

— Амеліє, подай, будь ласка, гачок для копит! Він подібний до вигнутого залізного гака.

Дівчинка знайшла в сумці інструмент і простягла його лікарці. Та підняла ногу Горіха й постукала знизу по копиту. Кінь махнув був хвостом, але Френ його заспокоїла.

— Щось він дуже спітнів,  зауважив Сем.  Може, підхопив грип абощо?

Містер Гоуп заперечно похитав головою.

— Рясне потовиділення  норма

після важких фізичних навантажень,  пояснив він.  Скакати галопом  це не жарти!

— Горіх спітнів іще до початку змагань,  зауважила Френ.  Він усю дорогу брикався у своєму фургоні.

Лікарка дістала стетоскоп й притулила до грудей тварини. Амелія знала, що так перевіряють легені та серце.

Вершниця від хвилювання спала з лиця, й Амелії було її дуже шкода.

— Френ, а де ти навчилася їздити верхи?  поцікавилася дівчинка, сподіваючись відволікти жінку від сумних думок.

— У Велфордських стайнях,  відказала та.  Зараз я працюю там інструкторкою з їзди верхи.

— Оце круто!  захоплено вигукнув Сем.

Амелія уважно поглянула на нього і зрозуміла, що вони подумали про одне й те саме.

— Можливо, ми теж там навчимося їздити верхи!  мовила дівчинка.

— Із Горіхом усе гаразд,  підсумувала місіс Гоуп, знімаючи стетоскоп.  Зараз йому треба відпочити, а трохи згодом промити ногу холодною водою про всяк випадок,  додала вона, застібаючи сумку.  Але очевидно, що він дуже схвильований, тому наразі краще утриматися від участі в змаганнях.

Френ кивнула, але її очі наповнилися сльозами.

— Добре,  відказала вона,  мені вже доводилося відмовлятися від участі в перегонах.

Френ потерла очі та попестила Горіха:

— Якби ж то я знала, як йому допомогти розслабитися…

Амелія безпорадно дивилася на коня. Їй теж дуже хотілося допомогти йому, але як?

Наступної суботи вранці дівчинка прямувала вуличками Велфорда до готелю «Старий млин», який належав батькам Сема. Вона відчувала, що ось‑ось лусне від надміру емоцій, адже сьогодні відбудеться урок із катання верхи!

Її мама та містер і місіс Бакстер дозволили тренуватися з Френ, тож Амелія одягнула спеціальний одяг для занять: лосини, захисну куртку та чобітки без підборів. Інструкторка пообіцяла, що шолом їй видадуть у школі. Про всяк випадок дівчинка прихопила оголошення про Імбирчика.

«Усім у стайнях подобаються і коні, і поні,  подумала вона.  Можливо, хтось і погодиться прихистити його в себе».

Двері готелю були відчинені. Амелія зайшла до великої зали, де побачила засмученого Сема, який розвалився у кріслі за стійкою адміністратора. Його тер’єр Мак підбіг до дівчинки, радісно метляючи хвостиком.

— Привіт, Маку,  сказала Амелія і погладила песика по білим кучерикам.  Семе, що з тобою? Ти не хочеш кататися верхи?

— Ти лише подивися на мене!  вигукнув хлопець, виходячи з‑за стійки.

На ньому був твідовий піджак, завеликий принаймні на два розміри, ще й у червоно‑рожеву клітинку. На ногах викрашалися помаранчеві бриджі й жовті гумові чоботи.

— Ну,  сказала Амелія, намагаючись зберегти серйозний вираз обличчя,  ти виглядаєш дуже… яскраво.

Сем взяв зі стійки фіолетовий шолом і напнув собі на голову. Тут дівчинка вже не стрималась і розреготалася.

— Оце так вбрання,  мовила вона,  де ти його відкопав?

— Це речі Меґ, моєї двоюрідної сестри,  похмуро відповів Сем.  Вона з них виросла й віддала мені,  додав він і зняв шолом.  Отака халепа.

— Знаєш що?  сказала Амелія.  Хіба не байдуже, у що ти вбраний? Головне те, що ми їздитимемо верхи!

Сем усміхнувся:

— Це буде круто, еге ж? Тато сказав, що відведе нас до стайні, коли закінчить подавати сніданок.

У вітальню в елегантній жовтій сукні увійшла мама Сема місіс Бакстер. За нею крокувала молода жінка зі світлим волоссям, нашвидкуруч зібраним у пучок.

— Місіс Ратленд, зараз я принесу ключ від номера,  сказала мама Сема, підходячи до стійки адміністратора.  Привіт, Амеліє!

— Вітаю, місіс Бакстер,  відказала дівчинка.

— Це мій син Сем і його найкраща подруга,  пояснила вона гості й дістала ключ із шухляди столу.  Сподіваюся, вам у нас сподобається. Чому ви вирішили завітати до Велфорда?

— Тут відбудеться конференція з арахнології,  відповіла місіс Ратленд.  А ще я чекаю можливості прогулятися містечком.

Поки Амелія намагалася зрозуміти, що таке «арахнологія», мама Сема вже понесла валізу гості до сходів.

— Дозвольте допомогти вам із рештою багажу,  ввічливо запропонував Сем і підійшов до великої коробки, загорнутої в безліч рушників. Проте місіс Ратленд хутко схопила її.

— Ні, дякую, краще я сама віднесу. Тут, е‑е‑е… дещо крихке,  відказала вона й попрямувала за місіс Бакстер нагору.

— Дивна якась,  мовив хлопчик.  Чому вона не погодилась, щоб я їй допоміг?

— Може, її злякав твій піджак?  пожартувала Амелія.

— Та годі вже!  вигукнув Сем усміхаючись.

Тим часом Містер Бакстер уже надягав пальто.

— Хто вже готовий їздити верхи?

— Я!  на один голос скрикнули дітлахи.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Велфордські стайні розташовувались у бетонованому дворі, оточеному з трьох боків невисокою побіленою будівлею. Верхні половини темно‑зелених дверей були відчинені, і з багатьох виглядали коні. У найближчій стайні, поклавши голову на двері, стояв Імбирчик.

— Привіт, конику! — вигукнула Амелія. Вона підійшла ближче й погладила кошлату гриву. — Я не очікувала тебе тут побачити!

— Схоже, що ви уже знайомі з нашим найменшим мешканцем!

Дівчинка озирнулась і побачила, що через подвір’я до них прямує Френ. У неї на грудях вилискував яскраво‑жовтий нагрудний значок інструктора.

— Ми зустріли його під час змагань перетятою місцевістю, — відповів Сем, — але як він опинився тут?

— Благодійний фонд Спідвела заплатив нам, щоб він трохи побув тут, поки не знайдуть нову домівку, — пояснила Френ.

— Чудово! А ми якраз принесли це, щоб допомогти, — додала дівчинка й показала стосик оголошень.

— Добре! — вигукнула вершниця. — Я простежу, щоб кожен учень ознайомився з інформацією.

Імбирчик тицьнувся носом у рукав Амелії, і Френ усміхнулася.

— Хочете допомогти мені відвести його до загону?

— Так! — радісно вигукнули діти.

Інструкторка відчинила двері стайні й закріпила мотузку на недоуздку поні. Кінець мотузки вона простягнула дівчинці.

— Просто йди вперед, — сказала інструкторка, — він знає, що треба робити.

Амелія ступила кілька кроків, Імбирчик пійшов слідом за нею. Френ показала їм, як вийти з двору на доріжку, що вела до загону.

— Це неймовірно, — дивувалася дівчинка. — Наче я вигулюю Мака!

Вона передала кінець мотузки Сему, щоб він теж спробував.

— Ні, це навіть легше, ніж гуляти з песиком!

Вони зайшли через ворота в загін — зелене поле з огорожею посередині. Френ відстебнула повідець Імбирчика, і поні вибіг на поле. По той бік огорожі скакав кінь, енергійно закидаючи голову.

— Це ж Горіх! — вигукнула Амелія. — З його ногою все гаразд?

— Так, усе добре, — відповіла Френ.

— Проте він ще й досі якийсь знервований, — зауважив Сем.

Горіх форкнув, схарапудився і пильно подивився на Імбирчика. Маленький шетландський поні пирхнув у відповідь, але залишився стояти на місці. Великий кінь заіржав і став дибки, збрикуючи копитами в повітрі. Імбирчик іще раз пирхнув і махнув хвостом.

— Імбирчик почувається, наче риба у воді. Але інші коні уникають Горіха, і я не знаю, що з цим робити! — сказала Френ сумно.

— Давно він такий? — поцікавилася Амелія.

— Раніше в його старій оселі інші коні з нього знущалися, — відповіла вершниця. — Коли ми звідти його забрали, то я, здається, цілу вічність намагалася соціалізувати бідасю. Усе було гаразд, поки ми не почали брати участь у змаганнях. На перегонах забагато коней! Боюся, мені доведеться припинити їздити на ньому верхи, — сказала вона й поглянула на годинник. — Уже час починати заняття, ходімо.

Френ та Сем повернулися до стайні, а Амелія затрималася на кілька хвилин, щоб поспостерігати за кіньми. Горіх голосно заіржав і знову став дибки. Імбирчик спокійно на це дивився. Кінь іще двічі смикнувся й зафоркав, а поні спокійно скуб травичку. Горіх зупинився і втупився в Імбирчика.

«Він розгубився, — подумала Амелія, — адже зазвичай усі коні його бояться!»

Проте маленький шетландець зовсім не злякався. Він спокійно пасся собі далі. Трохи згодом до нього приєднався Горіх.

Дівчинка всміхнулася.

 — Не можу повірити, — прошепотіла вона, — Імбирчику, ти його заспокоїв, молодець!

Амелія згадала слова Джо про те, що Імбирчик — поні‑компаньйон.

— Здається, що ти дуже сумуєш за своїм старим другом, який брав участь у перегонах, — сказала вона. — Та натомість тепер у тебе є Горіх!

І вона побігла наздоганяти Сема та Френ.

У дворі стайні інструкторка вже віталася з іншими дітлахами з групи й роздавала всім спеціальні шоломи та рукавички. Амелія хвилювалася, адже ось‑ось почнеться її перший в житті урок їзди верхи!

— Насамперед слід запам’ятати, — заговорила Френ, — що перш ніж підходити до поні, ви маєте переконатися: він вас знає.

Поки вершниця проводила інструктаж, на подвір’ї з’явилась інша група. Вони їхали за своїм інструктором повз групу Амелії, і дівчинка помітила там однокласницю Тіффані Бенкс верхи на білому поні. Та, побачивши Амелію та Сема, пихато скривилася.

«Здається, вона не дуже рада нас бачити», — подумала дівчинка, проте все одно помахала.

Замість того, щоб привітатися у відповідь, Тіффані штовхнула дівчину, яка їхала поруч, і вказала пальцем на Сема.

— Ти лише поглянь на цей фіолетовий шолом! — глузливо мовила вона. — У нього наче гігантська виноградина на голові! А цей піджак… — і розреготалася разом із подругою.

Сем зціпив зуби.

— До того ж він і гадки не має, як сісти на коня! Не дивно, що він не схожий на справжнього вершника, — досить голосно вела далі Тіффані, щоб її всі почули.

Амелія сердито зиркнула на однокласницю.

— Не зважай на неї, — прошепотіла вона другу, коли Тіффані зі своєю групою вже проїхали, — вона завжди хизується тим, що вправна вершниця. Її, мабуть, просто дратує те, що ми теж тут.

Кілька старших дітей вивели поні зі стійл.

— Познайомтеся з поні та вашими наставниками, — промовила Френ. — Вони досвідчені вершники, тому допоможуть вам у всьому.

Наставників на всіх не вистачило, тож Амелії допомагала інструкторка. Її поні був світло‑коричневий із білими плямками, розміром трошки більший за Імбирчика, але набагато менший за Горіха.

— Це Піппін, — сказала Френ. — Він подбає про тебе. Стань на приступку, візьми повід у ліву руку й поклади його на арчак. — Френ вказала на горбик у передній частині сідла. — Тепер постав ногу в стремено, а другу перекинь…

Амелія сіла в сідло і взяла повід. Вона не могла повірити в те, що таки осідлала поні!

Френ повела Піппіна двором разом з іншими поні. Спочатку дівчинці було важко звикнути до похитування, але вона все одно усміхалася. Амелія глянула на Сема, який їхав на коричневому поні зі схожими на шкарпеточки білими плямами на трьох ногах. Поні вів рудоволосий підліток. Очі Сема просто сяяли.

— Ого, — сказав він, коли з ним порівнявся поні дівчинки, — це так круто!

Френ повела Піппіна з двору, й інші поні рушили слідом. Вони звернули доріжкою до огородженої й засипаної піском території — та скидалася на дитячий майданчик.

— Це майданчик для тренувань, — пояснила інструкторка. — Усюди пісок та гумові гранули, тож не бійтеся падати: тут м’яко.

Діти засміялися, проте кілька смішків прозвучали дещо нервово. Амелія теж була сповнена різних емоцій, але більше тішилася. Поки наставники вели поні, вона зацікавлено роззиралася. Зверху відкрився чудовий краєвид на старий фермерський будинок, де жив її друг Калеб Періш. Вона змогла навіть розгледіти його лам Ларрі та Ліама. Колись Амелія із Семом змогли вмовити Перішів забрати тваринок до себе, а потім іще курей та свиней.

— Хвилиночку… — раптом дівчинку осяяла геніальна ідея. — Ось як ми допоможемо Імбирчику! — сказала вона сама собі. — Періші можуть узяти його до себе!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня Амелія дзвонила у двері будинку Перішів.

— До речі, — сказав Сем, стоячи поряд на порозі, — я пошукав, що таке «арахнологія». Пам’ятаєш, те, чим цікавиться докторка Ратленд? Так ось, ця наука вивчає павуків. Хіба не дивина?

— Напевно, це дуже цікаво, — покивала головою Амелія. — Минулого тижня я бачила телепередачу про павуків. Ось ти, наприклад, хіба знав, що у тропічних лісах Амазонки існує вид, представники якого сягають тридцяти сантиметрів у діаметрі?

Сем здивовано витріщився:

— Не може цього бути!

— Він називається «павуки‑птахоїди», — сказала дівчинка. — І хоча на вигляд вони жахливі, цей вид безпечний для людей.

— Усе одно мені б не хотілося побачити такого у ванні. Я не фанат павуків. Єдине, що мені не подобається в сільському житті, — це всі ті моторошні повзучі штуки!

Двері відчинилися.

— Привіт, друзі! — привітався Калеб. — Хочете навідати тваринок?

Курочки поважно крокували за дітьми, поки вони йшли до Ларрі та Ліама. Калеб дав Амелії та Сему трохи яблук, щоб погодувати лам. Діти тримали гостинці в долонях, а тварини нахиляли довгі шиї, щоб поласувати фруктами. Дівчинка засміялася, коли Ларрі взяв шматочок м’якими губами.

Коли лами наїлися, Калеб повів друзів на інший край ферми.

— Овва! — вигукнув Сем. — Я й не знав, що у вас є кози!

У загоні стояв будиночок на палях, до якого на різній висоті були прилаштовані драбинки і платформи. Три кізоньки, радісно стрибаючи, спустилися вниз, щоб привітати гостей.

Калеб відчинив хвіртку.

— Познайомтеся з Міллі, Тіллі та Діллі, — мовив він. — Ми взяли їх на фермі містера Стівенса, а мама Іззі допомогла з будиночком.

Одна з кізочок легенько буцнула Амелію по нозі. Дівчинка погладила її маленьку голівку й почухала пружну білу шерсть.

— Вона чарівна, — сказала Амелія. — У тебе тепер так багато тваринок, Калебе.

— Це ще не всі, — усміхнувся друг.

Він повів гостей у сарай, перетятий дротяними сітками. Усередині загонів нишпорили морські свинки, які гризли солому, і кролики, що стрибали навколо них.

— Круто! — захоплено вигукнув Сем.

Амелія взяла до рук чорно‑біло‑коричневого мурчака. Він спокійно сидів, похрумкуючи листочок. Дівчинка торкнулася його тоненьких, схожих на пелюсточки вушок і засміялася, коли тваринка невдоволено смикнула носом.

— Що ви думаєте про наше поповнення? — запитав містер Періш, разом із дружиною заходячи до сараю.

— Вони чудові! — сказав Сем.

— Ми подумали й вирішили спробувати втілити твою ідею, Амеліє, — мовила мама Калеба.

— Невже відкриєте контактну ферму? — очі дівчинки засяяли.

— Це станеться вже наступної суботи! — радісно оголосив Калеб.

— Весь прибуток ми передаватимемо місцевим благодійним організаціям для тварин, — сказав містер Періш. — Чи могли б ви взяти в Гоупів кілька контактів?

— Так, авжеж! — відповіла Амелія. — Це просто приголомшливо!

Потім згадала, чому саме вони сюди прийшли, витягла з кишені одне оголошення про пошук домівки для поні й передала його місіс Періш.

— Чи міг би Імбирчик теж стати частинкою вашої контактної ферми? — поцікавилася дівчинка. — Йому дуже потрібні нові господарі.

— Ми його бачили кілька разів, — додав Сем, — він досить спокійний та ласкавий. Йому точно тут сподобалося б.

Калеб зазирнув через мамин лікоть, щоб прочитати листівку.

— Будь ласка, можна його забрати? Ми могли б їздити на поні верхи!

Але містер та місіс Періш похитали головами.

— Мені дуже шкода, — сказала мама Калеба. — Я б теж хотіла прихистити тварину, але зараз у нас немає місця для поні, адже тепер тут живе чимало інших тварин.

Сем і Калеб засмучено зітхнули. Амелія відчула, як серце стислося від розчарування, але вона намагалася всміхатися.

— Нічого страшного, — сказала вона. — Я розумію.

Амелія та Сем допомогли Калебу нагодувати кроликів та мурчаків, а відтак повернулися до готелю.

Коли Сем відчинив вхідні двері, назустріч вибіг Мак. Він підстрибував на задніх лапах і, радісно гавкаючи, вітав дітей.

— Ми теж тебе раді бачити, Маку! — сказав хлопчик, гладячи песика.

Мак знову гавкнув й заповзявся бігати по колу, наздоганяючи свій хвіст. Аж раптом вгатився в міцні ноги містера Ферґюсона: той, одягнений у шкіряний костюм для їзди на мотоциклі, тримав під пахвою шолом. Цей постійний мешканець готелю нагадував Амелії ведмедя грізлі.

Містер Ферґюсон обурився:

— Цей клятий дворняга! Він постійно плутається під ногами.

— Вибачте, будь ласка, — сказав хлопчик. — Подеколи він занадто емоційний. Ходімо, Маку, мені треба взяти речі для верхової їзди.

Амелія та Сем попрямували до сходів, а песик подріботів слідом.

— Я на секунду, — гукнув Сем і зник у своїй кімнаті.

Поки дівчинка чекала, вона звернула увагу на відчинені двері іншої спальні.

— Це кімната місіс Ратленд, — зауважив хлопчик, повертаючись із піджаком і шоломом під пахвою. — Вона, мабуть, забула зачинити її!

Та щойно він підійшов до дверей, Мак прожогом чкурнув усередину.

— Фу! — крикнув Сем. — Тобі туди не можна!

Амелія заскочила до кімнати саме тоді, коли песик застрибнув на тумбочку біля ліжка.

ХРЯСЬ! Щось велике із гучним дзенькотом гепнулося на підлогу. На килим висипалася земля, а гострі друзки розлетілися усією кімнатою.

— Маку! — голосно зойкнула дівчинка.

Тер’єрчик стояв посередині кімнати, опустивши хвіст і тремтячи з переляку.

«Який жах! — подумала Амелія. — Якщо Мак поворухнеться, то може поранити лапу!»

— Я візьму його! — вигукнув Сем.

Він кинув свої речі для верхової їзди й підхопив песика на руки. Амелія перевірила лапи Мака.

— Він не поранений, — сказала вона з полегшенням. — Але що ж він розбив?

Вони обоє розглядали друзки.

— Може, акваріум? — припустив Сем.

— Тут немає води, — зауважила дівчинка, — але це справді дуже схоже на акваріум.

Вона відчула, як її серце гулькнуло кудись униз.

— Семе… — прошепотіла Амелія. — Професія докторки Ратленд…

Хлопець укляк на місці, а відтак заволав:

— Там був павук!

Прожогом вискочивши з кімнати з Маком на руках, Сем нервово роззирнувся.

— Де він? — бурмотів хлопчик. — Господи, хоч би це був не отой птахоїд! Маку, що ж ти накоїв…

— Залиш це мені, — сказала Амелія.

Вона подала Семові його речі для катання верхи і заповзялася оглядати кімнату, намагаючись оминути розбите скло. Дівчинка нишпорила скрізь: у ванній, під ліжком і за тумбою для телевізора. Павука ніде не було.

— Мені це не подобається, — перелякано сказав хлопчик.

Амелія похитала головою.

— Не хвилюйся, той тераріум міг бути й порожній, — заспокоїла вона друга.

Звісно, дівчинці дуже хотілося, щоб Сем заспокоївся, але вона сама не вірила в те, що каже.

«Найімовірніше, — подумала Амелія, — павук таки розгулює на волі…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Добре, що ви розповіли мені про це, — озвався містер Бакстер, коли діти розповіли про розбитий тераріум. — Ох і Мак, ох і ешкетник! Піду позамітаю, щоб не сталося лиха.

Він рушив нагору, а Семова мама повезла дітей до Велфордських стаєнь на другий урок їзди верхи.

Поки учні зі старшої групи зістрибували з коників після заняття, молодша група зібралася на подвір’ї. Тіффані зісковзнула з свого поні й насупилася, побачивши Амелію та Сема.

— Чудово, всі на місці, — мовила Френ, відмічаючи присутніх у нотатнику. Потім її рука зависла в повітрі: раптом всередині однієї зі стаєнь пролунав гуркіт.

— Що це? — запитала Амелія.

БАХ! Двері стайні загриміли.

— Це Горіх, — занепокоїлася Френ. — Діти, послухайте уважно. Мені потрібно його вивести, адже він собі нашкодить. Тримайтеся подалі й не галасуйте!

Усі відійшли в середину подвір’я. Інструкторка обережно відчинила двері стайні й прослизнула всередину. Амелія чула, як вона лагідно розмовляє з конем. Потім Френ обережно вивела Горіха. Високо піднімаючи копита, великий кінь форкав, закидаючи голову назад. Вершниця міцно примотала до стійки повід.

— Здається, з ним таки щось не гаразд, — стурбовано повідомила Френ. — Зачекайте тут, поки я зателефоную до «Ковчега». До Горіха нікому підходити не можна!

Френ побігла до головної будівлі. Горіх махнув хвостом і опустив голову.

— Бідолашний коник, — сказав Сем. — Він справді якийсь змучений.

Тіффані байдужливо стенула плечима.

— Не знаю, — крізь зуби відказала вона, — думаю, що все з ним нормально! — і почала ходити навколо тварини, не зводячи з неї очей.

— Обережно! — попередила Амелія. — Містер та місіс Гоуп казали, що в жодному разі не слід ставати позаду коня, адже він може вдарити!

Тіффані почервоніла й зупинилася.

— Те, що ти час від часу чимось там допомагаєш у «Ковчезі», аж ніяк не означає, що ти бодай трохи знаєшся на конях, — відкарбувала вона.

— Амелія просто хоче допомогти, — захистив подругу Сем.

— Мені не потрібна ваша допомога! — обурилася Тіффані. — Я їзджу верхи цілу вічність, достоту довше, ніж ви.

Амелія захвилювалася:

— Але ж Френ сказала триматися якнайдалі!

— Та йому просто набридло стовбичити у стайні, — відказала Тіффані, махнувши блискучим волоссям. — Присягаюся: хоч зараз поїду на ньому! Навіть без сідла.

Усі витріщилися на дівчинку.

— Тіффані, ти зараз жартуєш, правда ж? — запитала Амелія. — Це дуже небезпечно!

— Хіба що для початківців! — відказала та. — Але я дуже досвідчена вершниця. Я його не боюся! — і відв’язала мотузку.

Амелія не йняла віри побаченому. Не встигла вона й оком змигнути, як Тіффані скочила на приступок, схопила Горіха за вуздечку й закинула на нього ногу. Кінь був без сідла! Він затупав копитами і невдоволено форкнув.

— Ти ж навіть не в шоломі! — крикнув Сем. — Тримай!

Він підбіг і простягнув дівчинці свій фіолетовий шолом.

Тіффані скривилася, але взяла його. Аж раптом ізсередини шолома показалася волохата нога. Тоді ще одна. І ще…

Дівчинка щодуху заверещала й пожбурила шолом якнайдалі. За мить із нього виліз величезний павук.

— Павук! — заволала одна з подруг Тіффані.

Решта дітей почали кричати і штовхатися, намагаючись утекти. Горіх став дибки й забив у повітрі передніми ногами. Нажахана Амелія побачила, як Тіффані летить на землю.

ХРЯСЬ! — і вона приземлилася в купу кінського гною.

Горіх розлючено заіржав. Закинувши голову, він помчав подвір’ям і крізь відчинені ворота вибіг на вулицю. Перестрибнувши живопліт, утікач зник за деревами.

Амелія та Сем підбігли до Тіффані — перемащена гноєм та соломою, вона не тямила себе від люті. Намагаючись підвестися, вихваляка послизнулася й сердито відштовхнула простягнуту до неї руку Сема.

— Це ти винен, — прошипіла дівчинка, намагаючись бодай трохи обтруситися. — Навіщо ти притягнув сюди цю… цю штуку?

«Здається, вона не забилася», — подумала Амелія.

Сем дивився на павука широко розплющеними очима.

— Як на мене, треба повідомити Френ про те, що Горіх утік, — сказав він і побіг до головної будівлі.

Павук лежав на землі, не ворушачи жодною зі своїх восьми помаранчево‑чорних ніг.

«Тарантул», — подумала Амелія, пригадавши телепередачу про павуків, яку колись переглядала.

Решта дітей перелякано застрибували на приступки, намагаючись уникнути небезпеки.

— Треба його спіймати, бо знову втече… — пробурмотіла дівчинка.

Роззирнувшись, вона побачила пластикове відро з морквою — нею годували коней. Дівчинка висипала його вміст на землю й натягнула рукавички.

Амелія глибоко вдихнула. Вона ніколи раніше не бачила такого здоровезного павука! Руки затремтіли.

— Ну ж бо, Амеліє, ти зможеш, — бурмотіла вона собі під ніс. — Це така сама тваринка, як і будь‑яка інша. Вона втрапила в халепу. Маєш зловити, поки не постраждала. Саме так учинили б містер та місіс Гоуп.

Тарантул спроквола підніс пухнасту помаранчево‑чорну лапку й ледь ворухнув нею.

Хоча серце Амелії з переляку вистрибувало з грудей, вона намагалася підійти до тварини повільно і якомога тихіше. Відтак нахилилася до павука і простягла до нього руку…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Затамувавши подих, дівчинка обережно взяла тарантула. Дивно, але той був такий легенький… Вона обережно поклала павука у відро і швидко накрила кришкою. Відтак видихнула з полегшенням.

— Нічого собі! — вигукували діти, аплодуючи. — Це було неймовірно!

На подвір’я вибігли Сем і Френ, а за ними ще двоє інструкторів. Один із них розмовляв по телефону.

— Де павук? — крикнула Френ.

— Амелія врятувала його! — відповів хтось із юрби.

— Він у цьому відрі, — сказала Амелія.

Сем був блідий, як стіна, але знайшов у собі сили всміхнутися:

— Чудово! Я радий, що мені не довелося його торкатися.

— Молодець, що швидко зреагувала, — похвалила її інструкторка, а потім різко повернулася до Тіффані. — У тебе щось болить?

Дівчинка витягувала сіно зі свого хвостика.

— Ні, але це вони винні, бо…

— Тобі дуже пощастило, Тіффані, — суворо мовила Френ. — Хіба ти не знаєш, що учням можна сідати на коня лише у присутності інструктора? До того ж я просила триматися подалі від Горіха! Про що ти тільки думала?

Нижня губа дівчинки затремтіла.

Один з інструкторів вивів блискучого чорного коня, і Френ заскочила на нього.

— Я поїду шукати Горіха. Сподіваюся, він не потрапив у біду! — вигукнула вона й помчала галопом із двору стайні.

Інший інструктор усе ще розмовляв по телефону.

— Дякую за допомогу, містере Гоуп, — сказав він, погладжуючи бороду. — Я передзвоню, коли ми його знайдемо.

— Можна поговорити з містером Гоупом, будь ласка? — запитала Амелія. — Про павука.

Чоловік простягнув їй телефон, і дівчинка швидко залопотіла:

— Я його посадила у пластикове відро, накрила кришкою, але достеменно не знаю, чи з ним усе гаразд.

— Молодець, Амеліє, — відповів лікар. — Я зараз приїду.

Дівчинка повернула телефон, і Сем дав їй п’ять.

— Шкода, що я не бачив, як ти його зловила! — захоплено сказав він.

Амелія зашарілася:

— Насправді це було неважко.

— Я не можу повірити, що в моєму шоломі сидів павук! — здригнувся Сем. — Уявляєш, якби я напнув його на голову?

— Він, напевно, подумав, що з твого шолома вийде чудовий будиночок! — пожартувала Амелія.

За годину діти сиділи в оглядовій кімнаті «Ковчега». Тарантул лежав на пласкій таці, а лікарі розглядали його під інфрачервоною лампою.

Сем весь час затуляв обличчя руками, проте Амелія зауважила, що він усе одно підглядає крізь пальці.

— Тарантулів важливо тримати в теплі, — пояснив містер Гоуп. — Вони живуть у спекотному кліматі й не вміють зігріватися самі. Цей павучок добряче змерз під час своїх пригод.

— Ага, і наших пригод теж, — пробубнів Сем, — і не найприємніших!

— Головне, що він не постраждав, — сказала місіс Гоуп. — Від такого падіння його черевце могло розірватися, або він міг зламати ніжку… Але, на щастя, павук цілісінький. Йому пощастило, що ти вчасно його врятувала. Хтось уже повідомив власницю про знахідку?

Сем кивнув.

— Я зателефонував мамі дорогою сюди. Вона сказала, що сповістить місіс Ратленд.

Амелія нахилилася, щоб краще розглянути павука. Помаранчеві та чорні частинки його ніжок були облямовані довгими волосками. Він сидів майже нерухомо, час від часу обережно підносячи догори одну ніжку. Дівчинка побачила, що Сем кривиться, і не змогла втриматися від сміху.

До кімнати зайшла схвильована місіс Ратленд. Побачивши тарантула на столі, вона зітхнула з полегшенням.

— Октавіє! Слава богу, з тобою все в порядку!

Містер Гоуп усміхнувся:

— Це завдяки Амелії та Сему.

Дівчинка відчула, що знову червоніє.

— Насправді, у цьому є і наша провина…

— Мій песик Мак розбив тераріум, — зізнався Сем. — Мені дуже шкода, що він забіг до вашої кімнати.

Докторка Ратленд махнула рукою:

— Будь ласка, не хвилюйтеся. Нещасний випадок може трапитися з будь‑ким. Мені теж не варто було залишати двері відчиненими. Я поспішала, бо хотіла зібрати кілька особин для досліджень: у Велфорді сила‑силенна чудових павуків. Дуже вдячна вам обом за порятунок Октавії! Мені не хотілося б її втратити.

— Так павук насправді павучиха? — запитала Амелія.

— Саме так, — відповіла докторка Ратленд. — Самиці тарантулів живуть набагато довше за самців. Октавія в мене вже п’ятнадцять років.

Амелія здивовано закліпала:

— П’ятнадцять років?

— Так, і може прожити ще п’ятнадцять, — усміхнулася докторка. — Тарантул — домашній улюбленець на багато років!

— Ви дуже смілива, якщо живете з нею в одній кімнаті, — захоплено сказав Сем. — Я б і на хвилинку очей не заплющив!

— Що ти маєш на увазі? — розсміялася місіс Ратленд і взяла павучиху в руки. — Октавія — найсимпатичніша самиця павука на світі! Хоча, напевно, тільки арахнологи здатні так думати. Знаєте, наступної суботи я виступаю з доповіддю про павуків. Не хочете послухати?

— Так, залюбки, — погодилася Амелія.

— Е‑е, я, може, буду зайнятий… — сказав Сем, трохи зацьковано поглядаючи на Октавію.

— Це відбудеться на урочистому відкритті контактної ферми Перішів, — додала місіс Ратленд. — Ви знаєте їх?

Діти вражено зойкнули.

— Ще й як знають! Мені здається, що більшість тварин там з’явилися саме через цих дітлахів! — розсміялася місіс Гоуп.

Після того як місіс Ратленд і Октавія пішли з «Ковчега», Амелія та Сем вийшли на вулицю й попрямували до дівчинки додому на обід. Але щойно зібралися звернути на її вулицю, як почули стукіт кінських копит. До друзів наближалися двоє інструкторів зі стайні — коні йшли риссю.

— Привіт, діти, — мовив перший інструктор. Це був той чоловік, який телефонував тоді до «Ковчега». — Ви не бачили Горіха?

Серце Амелії стиснулося.

— О ні! Його досі не знайшли?

Через усю цю метушню, викликану порятунком Октавії, вона майже забула про втечу коня.

— На жаль, ні. Френ ніде не змогла його знайти, тому тепер ми всі долучилися до пошуків. Він може бути вже за багато кілометрів звідси!

Спина Амелії вкрилася сиротами.

— Бідний Горіх! Ми допоможемо його знайти, — сказала вона. — Правда, Семе?

— Ще б пак! — погодився хлопчик.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

За деякий час діти вже обшукували ліс неподалік від Велфордських стаєнь. Сем збігав за Маком, і тепер маленький тер’єр дріботів поруч.

— Ну ж бо, Маку! — гукнув Сем. — Шукай Горіха!

З‑під розлогої папороті вискочив переляканий кролик, і песик чкурнув за ним. Вуханчик зник серед дерев, а Мак, висолопивши язика, повернувся до свого господаря.

Амелія всміхнулася.

— Він добре ганяється за кроликами, але гадаю, що йому треба попрактикуватися і на конях‑утікачах. Куди ж міг подітися Горіх?

Вона зітхнула.

Аж раптом тер’єрчик нашороших вуха. Він загавкав і зник між деревами.

— Повернися! — крикнув Сем. — Ти сьогодні вже досхочу поганявся за кроликами, Маку!

Діти побігли слідом за плямкою білого хутра, що час від часу вигулькувала між стовбурами дерев. Зрештою песик вибіг на залиту сонцем галявину, відтак розвернувся й підбіг до Сема. Він намагався привернути увагу Сема, торкаючись лапами його колін.

— Що сталося, Маку? — запитав хлопчик.

На дальньому краї галявини гойдалися якісь тіні. Амелія завважила незвичний рух: щось хилиталося сюди‑туди, як гілка або ж… хвіст.

— Це ж Горіх! — схвильовано вигукнула вона.

Діти побігли галявиною. Великий кінь спокійно стояв під буком, прядучи вухами. Несподівано він здибився, ударив передніми копитами об землю і труснув гривою.

Діти відступили назад, але Мак кинувся вперед і задзявкотів щосили.

— Маку! — крикнув Сем. — Іди сюди!

Горіх позадкував, переполохано роззираючись. Він неспокійно перебирав ногами, розмахував хвостом, а песик продовжував щодуху гавкати.

— Він зараз його розтопче! — зойкнула Амелія. — Ти часом не прихопив із собою якогось смаколика?

Сем попорсався в кишені й дістав звідти кілька собачих цукерок.

— Маку! — уже хором кликали його діти. — На!

Зрештою тер’єр підбіг і захрумтів ласощами, а Сем тим часом пристебнув повідець до його нашийника.

— Нарешті, — сказав хлопчик. — Мак іще більше роздратував Горіха!

— Здається, що кінь так реагує на всіх тварин, — зауважила Амелія.

І тут її осяяло.

— Не всіх тварин… — сказала вона і клацнула пальцями. — Я зрозуміла!

— Що зрозуміла? — спантеличено запитав Сем.

— Нема часу пояснювати, — відказала Амелія. — Ви з Маком залишайтеся тут і пильнуйте Горіха, а я зараз хутенько збігаю до Перішів, тут недалеко! — і помчала крізь ліс.

Амелія так поспішала, що в неї заболіли ноги, а в боці закололо. Наблизившись до обійстя Перішів, вона побачила, що Калеб та його батьки годують за будинком козенят.

— Агов! — гукнула дівчинка. — Нам потрібна допомога!

— Що сталося? — занепокоївся Калеб.

Амелія поспіхом пояснила ситуацію.

— Будь ласка, чи можна від вас зателефонувати до стайні?

— Звичайно.

Місіс Періш набрала номер на мобільному й одразу передала телефон Амелії, щойно Френ взяла слухавку.

— Френ! — скрикнула дівчинка. — Це Амелія. Ми із Семом знайшли Горіха!

— О, слава Богу! — відповіла інструкторка.

— Сем зараз із ним. Вони в лісі, на галявині, на північ від будинку Перішів.

— Я вже дорозі! — відказала Френ.

— Зачекай! — сказала Амелія. — Скажи, чи можеш ти взяти із собою Ібмирчика?

— Імбирчика? — здивовано перепитала інструкторка. — Навіщо?

— Я думаю, що він може допомогти Горіху, — відповіла Амелія й відрубала зв’язок.

По тому вона разом із Калебом і його батьками повернулася на лісову галявину.

Сем сидів на колоді й тримав на колінах Мака. Дівчинка видихнула з полегшенням, коли побачила, що кінь теж там.

— Горіх і досі дуже сердитий, — зауважив хлопчик.

Кінь затупав ногами і форкнув.

— Сподіваюся, Френ скоро приїде, — сказала Амелія.

Довго чекати їм не довелося. Незабаром почувся стукіт копит і, підвівши голову, Амалія побачила вершницю, яка скакала між деревами на плямистому сірому коні. У руках вона тримала повід, прив’язаний до вуздечки Імбирчика.

Коли вони наблизилися, Горіх заіржав.

— Усе гаразд, конику, — мовила до нього Френ. — Ми хочемо тобі допомогти, — додала вона, зісковзнувши зі спини сірого коня, і прив’язала повід до гілки. — Амеліє, який у тебе план?

Усі повернулися і подивилися на Амелію. Дівчинка глибоко вдихнула.

— Коли Горіх розізлився, там, біля стайні, то Імбирчик його заспокоїв, — пояснила вона. — Імовірно, він зможе зробити те саме і зараз.

— Ти впевнена? — засумнівалася Френ.

— Це було після того, як ви з Семом вийшли з загону, — пояснила Амелія. — Кінь тоді чомусь нервував, але поні був такий спокійний, що Горіх згодом перейняв його настрій.

— Схоже, що варто принаймні спробувати, — сказав містер Періш.

— Нумо, Френ, — мовив Сем і вказав на Імбирчика, який пряв вушками, поглядаючи на Горіха. — Бачиш? Він хоче допомогти.

Нарешті інструкторка кивнула:

— Спробуймо.

Амелія затамувала подих, коли Френ повела поні до Горіха. Великий кінь переступав ногами, форкав і мотав головою. Імбирчик ішов попереду жінки, але коли дійшов до Горіха, то різко зупинився і тихенько заіржав.

«Ну ж бо, Імбирчику!» — подумки наказала дівчинка.

Горіх нахилив голову, і вони з поні торкнулися

носами. Імбирчик заіржав, а кінь форкнув у відповідь. Вони так постояли трошки, а потім потерлися мордами.

Горіх заспокоївся, тож Френ простягнула руку й обережно взяла його під вуздечку. Амелії хотілося кричати від радощів, але вона боялася знову наполохати коня. Натомість дівчинка міцно обійняла хлопців. «План спрацював, — радісно подумала вона. — Спрацював!»

Усміхаючись, інструкторка підвела до дітей Горіха та Імбирчика. Обидва коники, великий та маленький, спокійно йшли поруч.

— Це була чудова ідея, Амеліє! — сказала Френ. — У них і справді є особливий зв’язок! Але шкода, що ми не можемо залишити Імбирчика, щоб він був завжди з Горіхом, — додала вона.

Дорогою назад Френ вела Горіха, а місіс Періш — сірого коня. Амелія та Сем по черзі передавали одне одному повід Імбирчика, а Калеб ішов разом із Маком.

Містер Періш крокував поруч із дружиною, й Амелія чула, як вони про щось перешіптувалися.

Згодом батько Калеба прокашлявся і сказав:

 — Можливо, Імбирчик із Горіхом все‑таки залишаться разом.

Усі здивовано подивилися на нього.

— Що ви маєте на увазі? — запитала інструкторка.

— Ну, — трохи знічено відповів містер Періш, — ми планували пожертвувати прибуток від нашої ферми на благодійність для тварин, отож подумали, що цими грошима допоможемо поні.

— Цими грошима ми сплатимо за утримання Імбирчика у Велфордських стайнях, — додала місіс Періш. — Він може жити з Горіхом, але подеколи хай відвідує і контактну ферму.

Серце Амелії радісно тьохнуло.

— Це блискуча ідея!

— А ти що думаєш, Френ? — запитав Сем.

— Будь ласка, скажи «так»!

Інструкторка просто сяяла.

— Це ідеально! — сказала вона.

Амелія обхопила руками м’яку шию поні й занурила обличчя в його гриву.

— У тебе з’явилася нова домівка, Імбирчику! — сказала вона маленькій конячці. — І новий друг.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Настав день відкриття контактної ферми Перішів. Галаслива юрба дітей заповнила великий сарай — малеча сиділа на тюках сіна, розкиданих навколо столу. Амелія та Сем теж обрали собі місце у першому ряду.

На столі стояв великий скляний тераріум. Усередині сиділа Октавія, а її помаранчево‑чорне тільце виблискувало, як оксамит.

Коли докторка Ратленд відкрила тераріум й витягла звідти тарантула, запала тиша. Кілька найменших діток із острахом посунулися назад.

— Знайомтеся, це Октавія, — сказала дослідниця. — Не хвилюйтеся, вона нікому не нашкодить.

Діти зітхнули з полегшенням.

— Октавія — мексиканський червоношкірий тарантул, — пояснила докторка. — Павуків, як і решту домашніх тварин, треба ретельно доглядати. У її тераріумі має бути тепло та волого, до того ж обов’язково потрібно облаштувати місце, де тварина може ховатися.

Діти захоплено зашепотіли.

— Хто хоче потримати Октавію? — запитала місіс Ратленд й уважно подивилася на всіх присутніх. — Але треба обов’язково натягнути рукавички, щоб її волоски не спричинили подразнення шкіри.

Спочатку ніхто не наважувався піднести руку, тому доповідачка помітно засмутилася.

Аж раптом Амелія голосно промовила:

— Я хочу її потримати, — і посміхнулася.

Місіс Ратленд зраділа. Дівчинка взяла кілька тонких гумових рукавичок із купки на столі. Тільки‑но вона надягла їх, жінка обережно поклала павука на долоні.

Зараз було зовсім не так, як тоді, коли вона забрала Октавію зі стайні: цього разу дівчинка геть не боялася. Амелія відчувала лише дотики восьми лапок до своїх долонь. Павучиха була така легенька й тендітна, що дівчинка дуже переймалася, намагаючись випадково не поранити її.

— Можна тепер я спробую? — запитав Сем, натягуючи рукавички.

— Ти впевнений? — здивувалася Амелія.

Хлопчик хвилювався, але був налаштований рішуче.

— Я подумав… Октавія певною мірою навіть мила…

Дівчинка всміхнулася й передала павучиху другу. Той підібрався, коли Октавія опинилася у нього в руках, але вже за мить розслабилися й усміхнувся.

— Не можу повірити, що тримаю тарантула! Це так круто!

— Хтось іще бажає спробувати? — запитала доповідачка.

Цього разу вже кілька дітей піднесли руки. Місіс Ратленд забрала Октавію й обережно передала її наступному допитливому малюку.

Наприкінці заходу всі зааплодували, але не дуже голосно, щоб павучиха не злякалася.

— У тарантулів немає вух, — пояснила дослідниця, — але вони відчувають шум волосками на лапках.

— Дякую вам за доповідь, докторко Ратленд, — сказав містер Періш, виступаючи вперед. — Це було дуже цікаво.

Він трохи помовчав і додав:

— А якщо ви ще шукаєте павуків для вивчення, то в нашому старому будинку їх сила‑силенна!

Усі засміялися.

— Отже, — вів далі містер Періш, — щойно ви познайомилися з найменшою істотою, яка завітала сьогодні на нашу ферму. Тепер настав час зустрітися з однією з найбільших тварин. Ходімо за мною!

Амелія, Сем та інші діти вийшли на подвір’я, де від невеличкої каруселі з маленькими автомобілями лунала весела музика.

Посеред двору стояла Френ і тримала під віжки Імбирчика. У гриву та хвіст поні були вплетені блакитні й рожеві стрічки, а на шиї викрашалася гірлянда із квітів.

У натовпі лунали захоплені вигуки.

— Який милий! — вигукнула маленька дівчинка.

Імбирчик задер ніс і заіржав. Коли діти підходили до нього, щоб погладити м’яку золотисту шерсть, здавалося, що він усім усміхався.

Френ зустрілася поглядом з Амелією і Семом й помахала їм. Діти привіталия з нею теж.

— Ми можемо на ньому покататися? — запитала якась дівчинка.

— Імбирчик буде дуже радий, — відповіла інструкторка. — Хто хоче бути першим?

— Я! — закричали одразу кілька дітей і, поки Френ прилаштовувала сідло, швидко вишикувавшись у чергу.

Калеб, Амелія і Сем винесли мурчаків, щоб люди могли з ними познайомитися, доки чекають.

— Горіх повністю оговтався після втечі, — радісно повідомила Френ, допомагаючи маленькому хлопчикові забратися в сідло. — І йому стає з кожним днем краще, адже Імбирчик тепер перебуває в сусідньому стійлі! Днями я вивозила їх у фургоні для коней, і Горіх поводився зовсім спокійно. Тепер не можу дочекатися, коли ми знову братимемо участь у перегонах!

Амелія всміхнулася:

— Це чудова новина!

Амелія їхала на поні останньою. Вона забралася в сідло, вставивши ноги в стремена, що висіли по боках міцного Імбирчика. Дівчинка взяла в руки поводи, як її учила Френ.

— Чудово, — мовила інструкторка й повела коника навколо ферми, тримаючи його за повід. Коли вони обійшли все подвір’я, вона сказала:

— Може, спробуєш проїхатися сама?

По тому відстебнула повідець і відступила.

Амелія затремтіла від хвилювання. Вона підняла поводи, як її вчили, й Імбирчик зацокав уперед. Дівчинка смикнула поводи, і поні слухняно повернув ліворуч.

«Я їду верхи, — крутилося в голові Амелії. Щастя вирувало в ній, наче бульбашки газованого лимонаду в пляшці. — Я сама їду, без сторонньої допомоги!»

Коли вершниця та Імбирчик повернулися на подвір’я ферми, на обличчі дівчинки сяяла переможна усмішка. Френ допомогла їй спішитися, й Амелія обійняла поні за міцненьку шию, яка трохи відгонила сіном.

— Дякую, Імбирчику. Це було весело!

На подвір’ї ферми було повно людей, вони гралися з кроликами й мурчаками. Ларрі та Ліам, одягнені в барвисті пончо, стояли в галасливій юрбі дітлахів коло містера Періша. Мама Калеба сиділа біля загону для свиней й відповідала на запитання про Дейзі та Піпа. Під ногами метушилися курочки, скльовуючи крихти від ріжків морозива. Козенята на різнокольорових повідках бігали навколо Калеба, як танцюристи.

— Як ти покаталася? — поцікавився Сем, який стояв біля курника.

— Пречудово! — відказала усміхнена Амелія.

— Агов! — пролунав іззаду знайомий голос.

Дівчинка обернулася й побачила Тіффані. Під пахвою вона тримала чорний шолом для верхової їзди.

— Привіт, Тіффані, — радісно привітала її Амелія. — Як тобі контактна ферма?

Однокласниця кивнула на знак привітання.

— Ну, тут непогано, — вона закусила губу, а потім раптово простягнула шолом Сему. — Це мій старий. Можеш узяти його, якщо хочеш. Замість того фіолетового.

Хлопчик здивувався, але всміхнувся і взяв шолом.

— Дякую, Тіффані!

Дівчинка стенула плечима:

— Ви мали рацію щодо Горіха. Мені не треба було намагатися його осідлати, я просто хизувалася. Побачимося наступної суботи у стайнях?

— Обов’язково, — сказала Амелія.

— Отакої, — здивовано мовив Сем, коли Тіффані попрямувала до лам. — Після такого мені точно не завадить ріжок морозива! Хочеш?

Амелія, всміхнувшись, кивнула.

— Знаєш, — вів далі хлопчик, коли вони попрямували до фургона з морозивом, — я відчуваю, що ця ферма буде дуже успішною!

— Певно що так, — відповіла Амелія. — Тут дуже люблять тварин, так само, як і ми.

— Ти в цьому впевнена? — запитав Сем, звівши брову.

Дівчинка всміхнулась:

— Ну… майже так само!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія підвела голову й побачила, що до лікарні увійшов високий, кремезний чоловік. На руках він тримав німецьку вівчарку. У відвідувача було коротке сиве волосся, а обличчя мало дуже стурбований вираз. Дівчинка помітила, що шерсть на передніх лапах собаки заляпана кров’ю.

«Отакої, — подумала вона, квапливо зачиняючи за ними двері. — Ситуація явно не з легких…»

Ветеринар містер Гоуп обійшов стійку реєстрації й доброзичливо всміхнувся.

— Вітаю, — сказав він чоловікові. — Здається, ми раніше не зустрічалися. Що сталося?

Чоловік кивнув на знак привітання.

— Мене звуть Кент Джейкобс. Я нещодавно переїхав до Велфорда, — відповів він і ніжно погладив собаку по голові. — А це Шерлок… Обнюхуючи кущі біля нашого нового будинку, він повернувся з пораненою лапою. Я й гадки не маю, як це сталося.

Ветеринар звернувся до Амелії та Сема:

— Хочете допомогти мені в оглядовій?

— Так, будь ласка! — на один голос відповіли діти.

Із‑за стійки реєстрації на інвалідному візку виїхала адміністраторка Джулія.

— Я побуду з Маком, — сказала вона Сему. — Він може допомогти мені роздати ласощі, якщо сам їх не з’їсть!

— Дякую, Джуліє, — відповів хлопчик і пішов разом з Амелією за містером Гоупом.

В оглядовій кімнаті діти спостерігали, як ветеринар і містер Джейкобс обережно поклали німецьку вівчарку на стіл. Шерлок був дуже гарний: коричнево‑чорна шерсть, довгий симпатичний писок, загострені вуха, що стояли сторчма. Амелія знала, що собаки цієї породи спокійні та розумні, хоча на вигляд вони дуже люті.

Коли містер Гоуп за допомогою довгого пінцета відсунув трохи закривавленої шерсті, намагаючись ретельніше оглянути рану, Шерлок навіть не поворухнувся. На оглядовий стіл побігла цівка крові.

Амелія нахилилася, щоб краще бачити. «Якщо я збираюся стати хорошим ветеринаром, — думала вона, — то маю запам’ятовувати все, що зможу».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.