Lucy Daniels

Animal Ark

GUINEA PIG SUPERSTAR

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Джанет Бінгем

за Джека та Скарлетт

Люсі Деніелс

Мурчак‑суперзірка [Другий цикл. Книга сьома]

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Аліни Комісарової

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2021

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978‑617‑7877‑39‑3

Аннотація

У волонтерів ветеринарної лікарні «Ковчег» купа роботи. Щоб привернути увагу нових відвідувачів, їм треба оновити сайт. Кумедні відео домашніх улюбленців — направду чудова ідея, але не кожна тваринка здатна до акторської майстерності. Чи вийде в Амелії та Сема знайти суперзірку і створити з нею цікаве відео? І що з усього цього вийде?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Я знайшла ще одне! — вигукнула Амелія. Вона підняла гладеньке коричневе яйце, що лежало на сіні, і показала його Сему та Дервлі.

— І я! — крикнув Сем, найкращий друг Амелії, звісивши руку з курника. — Але до нього важко дотягнутися! — зауважив хлопчик, і, бурмочучи, спробував його вхопити.

— Дістав! — видихнув він із полегшенням.

— Клади його до решти, — сказала Дервла, простягаючи кошик, який був уже наполовину заповнений яйцями.

Сем і Амелія зголосилися допомогти Дервлі, подрузі бабусі Амелії, зібрати яйця вранці. Дівчинка не очікувала, що це так схоже на пошук великодніх яєць! Кілька курей тітоньки Дервли знесли яйця в гніздах дерев’яного курника, але більшості, здається, подобалося робити це на свіжому повітрі. Діти знайшли яйце навіть у тачці!

Коли Амелія поспішила до Дервли, товстенькі мешканки курника порозбігалися врізнобіч, кудкудакаючи й квокчучи одна з одною. Дівчинка помітила під ногами маленьку плямисту курочку. Пташка дивилася на неї з надією, схиливши голову набік.

— Вибач, — сказала Амелія, — але я не маю смаколиків для тебе.

Курочка підійшла ближче та припала до ноги дівчинки.

— Ава любить людей, — мовила Дервла. — Спробуй погладити її.

Амелія присіла навпочіпки й провела рукою по м’якому пір’ячку. Курочка задоволено заквоктала.

— Круто, — сказав Сем і нахилився, щоб погладити вгодовану коричневу курку, але та дзьобнула його за палець. — Ой! Схоже, вона не зовсім привітна! — зойкнув він, потираючи руку.

Біля курника кошлатий білий цуцик Сема, Мак, обнюхував дротяну огорожу, притиснувши вуха до голови й метляючи куцим хвостиком.

— КО‑КО! — товста курка, яка клюнула Сема, сердито квокнула й підбігла до песика. Вона дзьобнула Мака в ніс через сітку, від чого той задзяволів і швидко відскочив.

Дервла всміхнулася, а її блакитні очі заблищали.

— Правильно робить, що тримається осторонь, — сказала вона. — У курей різний характер. Деякі з них дружелюбні,

як Ава, але стара Магда — справжня «залізна леді». Так скільки яєць потрібно твоїй мамі, Семе?

— Дванадцять, — відповів хлопчик, шукаючи в кишені гроші. Його батьки, власники місцевого готелю, купували свіжі яйця в тітоньки Дервли, щоб готувати сніданки гостям.

Поки Дервла складала дюжину яєць у картонну коробку, Амелія спостерігала за курми, уявляючи, що вони можуть казати одна одній. Птахи здебільшого трималися разом, видзьобуючи щось із землі. Але кілька курочок, переважно маленьких у крапочку, яких дівчинка раніше не помічала, трималися осторонь.

— У вас нові курочки, Дервло? — запитала Амелія.

— Не думала, що ти помітиш! — усміхнулася та. — Позавчора мені привезли десяток із місцевої птахоферми, яка зачинилася. Але це на краще, — додала жінка з суворим поглядом. — Із ними там жорстоко поводилися, вони сиділи під замком у крихітних клітках без доступу до сонячного світла. У мене їм набагато краще, — зітхнула вона. — Шкода тільки, що я не можу забрати більше. Тепер курочки в центрі захисту тварин, їх там іще багатенько залишилося.

Немов на доказ її слів, десь ізнизу пролунало квоктання й лопотіння крил.

— Господи! — вигукнула Дервла. — Магда знову розпочала бійку!

Амелія й Сем, розмахуючи руками, кинулися до курей. Вони майже всі розбіглися, але Магда була не з лякливих і далі клювала поскубану рябеньку курочку. Та спробувала відбитися, але Магда підлетіла й почала сердито сокотіти та чіплятися гострими кігтями.

— Агов! Припини! — закричав Сем, намагаючись розборонити їх. Менша курочка спробувала втекти, однак Магда побігла за нею.

— Ох! — від побаченого в Амелії стиснулося серце: червоний гребінець рябої курочки був розірваний і з нього цівкою бігла кров.

Дівчинка хутко відштовхнула норовливу Магду й обережно підхопила маленьку пташку на руки. Здавалося, та легша за пір’їнку й геть нічого не важила, проте її тіло було напружене.

— Подивіться, вона поранена! — Амелія показала порваний гребінь Сему та Дервлі.

— Бідолаха! — промовив хлопчик.

Дервла сумно похитала головою.

— Молодим курям завжди нелегко влитися в товариство, — пояснила жінка. — У них існує певна ієрархія — своєрідна система, за якою вирішують, хто отримає кращу їжу та хто тут головний. Магда зараз найголовніша, тому вирішила, що цим новим курочкам тут не місце. Бідолашній Лолі, здається, дістається якнайбільше.

Дервла обережно доторкнулася до розірваного гребеня рябої курочки, а та обурено заквоктала.

— Ох! Їй справді дуже боляче, — сказала жінка. — Думаю, нам краще відвезти її до «Ковчега».

Хоча дівчинка переймалася за Лолу, вона радісно подивилася на Сема, адже вони нещодавно стали офіційними волонтерами у «Ковчезі» — місцевій ветеринарній лікарні.

— Ми поїдемо з вами! — сказала Амелія.

— Можемо наглянути за Лолою в дорозі! — додав Сем.

Дервла всміхнулася.

— Ви мені б дуже допомогли, — мовила вона та, повернувшись до курей і жартівливо насупившись, погрозила кулаком: — Поводьтеся добре, панянки, поки мене не буде. Особливо ти, Магдо!

Але Магда була занадто заклопотана, щоб звернути увагу на Дервлу, бо дзьобала насіння й штовхалася з іншими курми.

Амелія обережно поклала Лолу в пластикову переноску. Сіромаха забилася в куток, утягнувши голову. Дівчинка поставила переноску на заднє сидіння джипа Дервли та сіла поруч. Сем улаштувався з іншого боку з коробкою яєць у руках, а Мак згорнувся калачиком на килимку. Коли машина рушила, Лола сумно заквоктала. Амелія поклала руку на кришку переноски, аби пташку не так сильно трясло.

«Сподіваюся, із Лолою все буде гаразд!» — подумала дівчинка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У яскраво освітленій маніпуляційній кімнаті «Ковчега» Амелія передала Лолу місіс Гоуп. Та поклала курочку на оглядовий стіл. Лола злякано заквоктала й залопотіла крильми, але місіс Гоуп лагідно пригорнула її до себе.

— Тихіше, маленька, — заспокоювала жінка курочку, оглядаючи її розірваний гребінь.

Згодом лікарка підвела очі й всміхнулася.

— Поранення незначне, — сказала вона. — Семе, можеш її потримати? Необхідно швиденько обробити рану.

Хлопчик ураз зосередився й посерйознішав, коли взяв Лолу. Місіс Гоуп швидко промила рану антисептиком. Потім узяла гострі ножиці й почала обрізати пошкоджену частину гребеня. Амелія поморщилася, коли з нього бризнула кров. Бідолашна Лола тривожно заквоктала й спробувала махнути крильми, але Сем зумів утримати її, щоб місіс Гоуп завершила процедуру. Змастивши поріз антисептичним кремом, вона попросила хлопчика покласти Лолу назад до переноски.

— Із нею все буде добре, коли рана загоїться, — повідомила місіс Гоуп. — Але до тих пір за Лолою слід наглядати. Як сталося, що вона травмувалася?

— Курки почубилися, — пояснив Сем.

— Лола новенька. Стара курка напала на неї і поранила, — додала Амелія.

— Так, — підтвердила Дервла. — Я нещодавно забрала кількох курочок із птахоферми, але приживаються вони не так добре, як я сподівалася.

— Ось воно що! — вигукнула ветеринарка й покивала головою. — У такому разі було б ліпше хуліганку відокремити. Коли вона не зможе керувати птаством, то швидше зрозуміє, що нові курочки залишаться. Через кілька днів вони призвичаються, і все буде добре.

— Чудово, — зраділа тітонька Дервла.

Коли всі пройшли до приймальні, Мак підхопився зі свого місця біля рецепції, щоб привітатися, метляючи не лише хвостом, а й усім тілом. Песик так активно почав облизувати Сема, який схилився до нього, що хлопцеві довелося затулятися руками.

— Не думаю, що Магді сподобається таке рішення, — промовила Дервла, прямуючи до дверей. — Вас підвезти додому?

— Дякуємо, нам звідси недалеко, — відповіла Амелія. — Ми залишимося тут ненадовго, щоб допомогти. Сподіваюся, Лолі незабаром стане краще.

Коли дівчинка відчинила двері для Дервли, то почула сміх Джулії за рецепцією.

— Оце так! — вигукнула адміністраторка. — Мерщій ідіть сюди й подивіться на це! Тут наймиліша річ на світі!

— Сидіти! — дав команду Сем, відтягуючи Мака від свого обличчя, а потім витягнув шию, щоб подивитися на екран комп’ютера. Амелія теж приєдналася до нього.

Джулія запустила відео з самого початку. На екрані комп’ютера з’явилося чарівне димчасто‑сіре кошеня, яке стояло на задніх лапках перед дзеркалом і боксувало з власним відображенням. Воно підстрибувало й било лапками по склу, вуха стирчали назад, а пухнасте хутро наїжачилося. Потім кошеня пригнулося, потрясло крихітною дупкою та стрибнуло. Воно вдарилося об дзеркало, відскочило й чкурнуло геть, витріщивши очі та метляючи лапами врізнобіч.

Мак схвильовано загавкав. Сем і Амелія зареготали.

— Це так мило! — прокоментувала дівчинка й звернулася до друга: — Гей! Може, і нам варто зробити кілька кумедних відео з домашніми тваринками для сайту «Ковчега»?

— Це чудова ідея! — озвався містер Гоуп, дістаючи з шафи купу різного приладдя. — Ми давно не оновлювали сайт. Треба зробити це кумедно та дружелюбно, щоб привернути увагу нових відвідувачів до лікарні. Кілька відео з тваринками — це якраз те, чого нам бракує.

Він поклав на підлогу все, що тримав у руках.

— Я дам вам свій старий планшет, щоб ви зняли кілька відео.

Очі Сема засяяли.

— У Велфорді так багато класних тваринок, що ми обов’язково знімемо кілька неймовірних відео! — сказав він.

— І безліч людей відвідає нашу сторінку! — додала Амелія, стиснувши руки від радощів.

— Тримайте, — сказав містер Гоуп і простягнув блискучий чорний планшет. — Чому б вам не з’ясувати, чи не захоче хто‑небудь із наших пацієнтів знятися у відео? Але спочатку отримайте дозвіл господаря!

— Дякуємо, ми так і зробимо. — відповіла Амелія.

У приймальні сидів літній чоловік. На колінах він тримав картонну коробку. Коли Сем і Амелія підійшли ближче, він зацікавлено подивився на них.

— Знімаєте фільми, еге ж? — запитав чоловік. — Ну що ж, можете познімати старого Шелдона, але попереджаю: він не дуже жвавий, — і відкрив кришку коробки.

Амелія побачила куполоподібний зелений панцир.

«Черепаха!» — здогадалася вона. Тваринка міцно спала на солом’яній підстилці.

— Мені здається, що Шелдон занадто повільний, — сказала дівчинка господареві черепахи. — Але все одно дякую.

У цей момент до приймальні ввійшли чоловік та маленька дівчинка з кісками, яка смикала його за руку.

— Привіт, Анно! — промовила Джулія, усміхаючись, коли вони підійшли до рецепції. — Ти прийшла забрати Пого?

Дівчинка радісно кивнула.

— Я повідомлю про ваш візит місіс Гоуп, — сказала адміністраторка батькові дівчинки, піднімаючи слухавку.

За хвилину ветеринарка принесла переноску для тварин. Через ґратки Амелія розгледіла величезного висловухого кролика з перев’язаною лапкою.

— Як почувається Пого? — з тривогою запитав батько дівчинки.

— Добре, — відповіла місіс Гоуп. — Через день‑два бинти можна буде зняти.

— Привіт, Пого! — вигукнула Анна, стаючи навшпиньки й просовуючи палець крізь ґрати.

— Перепрошую, — сказав Сем. — Ми знімаємо відео для сайту «Ковчега». Можна нам зафільмувати вашого кролика? Звісно, якщо він не заперечуватиме.

— Чому б і ні, — усміхаючись, чоловік витягнув вуханчика з переноски та поставив його на кахель, поки Амелія налаштовувала планшет для зйомки.

— Анно, може, пригостиш Пого? — запропонував батько, простягаючи листочок салату.

Амелія навела камеру на Пого.

— Мотор! — сказала вона, натискаючи кнопку запису.

На екрані з’явилася пухкенька рука дівчинки з салатом. Пого смикнув рожевим носиком, глянувши на частування. Одначе швидко перевів погляд на лапку.

— Мабуть, він іще не готовий до зйомок, — припустила Амелія. Чоловік тим часом поклав кролика до переноски. — Але дякуємо, що дозволили нам спробувати.

Після того як батько з донькою забрали Пого, Амелія насупилася й повернулася до Сема.

— Поки що нам не щастить, — зітхнула вона. — І що далі?

— Ми маємо знайти тваринку, яка на відео буде як риба у воді, — сказав хлопчик, красномовно дивлячись на неї. — Тільки так вона стане справжньою зіркою…

— Точно! — в Амелії зажевріла надія, коли вона подумала про своє улюблене кошеня. — Можемо зняти Зірочку. Вона ідеально підійде!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія якраз збиралася повернути планшет містеру Гоупу, коли вхідні двері в приймальню відчинилися. Увійшла жінка в блискучому светрі, а за нею — хлопчик із переноскою для тварин. Усередині щось шкряботіло й тихенько попискувало.

«Можливо, це буде наша нова зірка…» — подумала дівчинка.

Амелія впізнала блакитноокого хлопчика з русявим волоссям, який був на кілька класів молодший. Вона іноді бачила, як він самотньо стояв на дитячому майданчику під час перерв.

Дівчинка підштовхнула Сема ліктем та прошепотіла:

— Ходімо привітаймося.

— Привіт, — сказав Сем, коли хлопчик із мамою сіли. — Ти ходиш до початкової школи Велфорда, чи не так?

Хлопчик зиркнув з‑під чубчика, і рум’янець залив його щоки.

— Так, — кивнула жінка. — Ми живемо поруч зі школою.

— Я — Сем, а це — Амелія.

— Ти не хочеш привітатися, Коноре? — запитала мама хлопчика.

Конор перевів погляд на переноску, яка стояла в нього на колінах. Амелія помітила, що він якийсь напружений і збентежений, та відчула співчуття. Іноді вона теж соромилася старших дітей.

Дівчинка збиралася запитати про відео, але цієї миті місіс Гоуп визирнула з дверей маніпуляційної.

— Клац, Трісь і Хрясь? — покликала вона.

— Це ми! — відповіла мама Конора, піднімаючись.

Місіс Гоуп усміхнулася.

— Проходьте, — сказала вона й повернулася до Амелії і Сема: — Ви не могли б нам допомогти?

— Ми волонтери в «Ковчезі», — пояснила дівчинка Конору, коли вони пішли за ним до маніпуляційної.

Хлопчик поставив переноску на оглядовий стіл і відчинив дверцята. Усередині три приземкуватих волохатики притиснулися одне до одного.

— Морські свинки! — вигукнула Амелія.

Усі три мурчаки поповзли вглиб переноски, нервово попискуючи. У одного з них було чорно‑біле хутро, яке стирчало врізнобіч. Найменша з трьох свинок була повністю чорна, а остання мала пухнасту руду шубку.

— Які милі! — сказав Сем.

Конор засунув руки в переноску і витягнув пухнастого рудого мурчака.

— Привіт, Хрясю.

Амелія попестила його щічку, а він понюхав її рукав, посмикуючи вусами.

— Цим трьом потрібно підстригти кігтики, правильно? — запитала місіс Гоуп.

Мама легенько підштовхнула Конора ззаду.

— Еге, так, — мугикнув він. — У Клаца і Тріся чорні кігтики, тому ми не бачимо, де саме треба відрізати, а Хрясь взагалі цього терпіти не може. Він весь час пищить і пручається.

— Тоді почнімо з нього. Зараз швиденько з цим упораємося, — сказала ветеринарка. — Амеліє, можеш міцно потримати його за животик, щоб я змогла зрізати на задніх лапках?

Дівчинка обхопила мурчака обома руками й перевернула пухнастим животиком до місіс Гоуп. Хрясь пискнув і почав викручуватися, але Амелія міцно тримала його. Лікарка взяла лапку двома пальцями та обережно потягнула до себе.

— Дивіться‑но сюди, біля основи кігтик трохи темніший, — пояснила вона, показуючи кінчиком ножиць на вигнутий кіготь. — Це — гіпоніхій. Там у жодному разі не можна різати, тому що буде дуже боляче й може потекти кров.

Ветеринарка зімкнула ножиці на світлішій частині кігтя та швидко клацнула! Хрясь панічно запищав і почав вовтузитися в руках Амелії.

Місіс Гоуп усміхнулася:

— А він і справді не любить підстригати кігті. Обіцяю, що не йому не буде боляче, а робити це потрібно в будь‑якому разі.

Незабаром лікарка завершила процедуру. Дівчинка обережно передала мурчака Конору, а Сем простягнув місіс Гоуп Тріся. У тваринки були чорні кігтики, тому Амелія не могла розгледіти їх, але ветеринарка без вагань швидко підрізала. На відміну від Хряся, Трісь тримався спокійно й чорними оченятами зацікавлено роззирався навколо.

— Можеш потримати Клаца? — запитала місіс Гоуп у Конора.

Хлопчик знову зашарівся, але разом із тим Амелія помітила, що він гордо всміхався, тримаючи чорно‑білого мурчака.

— Якщо ти випускатимеш їх час від часу бігати по твердій поверхні, — сказала лікарка, — то їхні кігті не потрібно буде підстригати так часто.

Згодом усі три морські свинки знову сиділи в переносці. Джулія зазирнула до маніпуляційної і звернулася до Сема.

— Ваша мама телефонує, юначе, — сказала вона. — Здається, їй для випічки чогось бракує.

Сем і Амелія стривожено перезирнулися.

— Яйця! — вигукнув хлопець.

— Ну, тоді можете йти, — сказала ветеринарка. — Дякую за допомогу.

— Ви подякуєте містеру Гоупу за планшет? — поцікавилася Амелія, швидко передаючи його місіс Гоуп. — Твої мурчаки просто класні, Коноре. Побачимося в школі в понеділок!

Сем і Амелія поквапилися до приймальні. Хлопець схопив коробку з яйцями, яку залишив на столі Джулії, і вони пішли сонячною вулицею.

— Конор дуже сором’язливий, чи не так? — запитав Сем.

Мак дріботів поряд.

— Зазвичай так, але не тоді, коли говорить про своїх мурчаків, — відповіла Амелія.

— Йому пощастило мати аж трьох домашніх тваринок, — сказав хлопчик.

— Еге ж, — погодилася подруга. — А мені все з голови не йдуть курочки, про яких нам розповідала Дервла. Шкода, що я не можу їх забрати до себе, бо вдома буде катастрофа, якщо вони залишаться із Зірочкою!

— Так само і з Маком, — похитав головою Сем. — Шкода, тому що було б дуже зручно постійно мати яйця вдома!

Амелія насупилася.

«Хто б міг забрати тих курочок?..» — подумала вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У понеділок після школи Амелія зустрілась із Семом у «Ковчезі». Діти забрали в Джулії ліки, на які Гоупи виписали їм рецепт, і поспішили до свого однокласника Калеба. На полі його батьків можна було побачити лам, які щасливо пасуться.

Амелія всміхнулася, згадавши час, коли в Калеба зовсім не було домашніх тварин, а вже за кілька тижнів з’явилися дві лами та дві свині! «Періші, мабуть, божеволіють від тварин!» — подумала дівчинка.

І раптом їй сяйнула прекрасна ідея. Амелія якраз збиралася розповісти про неї Сему, коли місіс Періш відчинила двері.

— Доставка, — сказав хлопчик, показуючи жінці коробку з ліками від гельмінтів для свиней.

— Спасибі, — відповіла вона. — Калебе, твої друзі прийшли!

Хлопець, усміхаючись, спустився сходами.

— Гей! Хочете провідати тварин?

— Залюбки, — відповіла Амелія, — але спочатку ми б хотіли запитати вас про дещо.

Сем спантеличено подивився на подругу.

— Заходьте, — запросила дітей місіс Періш.

Амелія відчула, як калатає її серце, коли вони із Семом пішли за Калебом і його мамою на кухню. Місіс Періш прибрала журнали, щоб вони могли сісти за стіл. Дівчинка дістала із задньої кишені аркуш і розгорнула його. Це була інформаційна листівка з центру захисту тварин.

— Подруга моєї бабусі, Дервла, розповіла нам про курочок із птахоферми, яким потрібна нова домівка, — пояснила Амелія. — Вона взяла дванадцять, але там залишилося ще багато. Чи не хотіли б і ви собі кількох?

— Мамо, можна? — запитав Калеб. — Я б допомагав доглядати за ними. Ти тільки уяви: ми щодня їстимемо свіжі яйця!

— Чудова ідея, Амеліє! — усміхнувся Сем.

Місіс Періш узяла листівку й надягла окуляри.

— Цікаво, — сказала вона, дочитавши. — Але треба подумати. У нас уже досить тварин, яких необхідно доглядати. До речі, свині напевно вже гадають, де їхній обід!

— Ми можемо допомогти їх нагодувати? — поцікавився Сем.

— Так! — утрутилася Амелія. — Містер Гоуп показав нам, скільки саме ліків від гельмінтів потрібно дати кожній свині.

— Добре, — погодилася місіс Періш.

Калеб повів їх через кухню до саду. За батутом і скеледромом сад переходив у велике поле. Лами Ларрі та Ліам паслися трохи далі. Поруч у свинарнику дрімали дві величезні свині.

Місіс Періш попрямувала до них і відчинила широкі ворота. Почувши скрегіт металу, свині підвелися і, рохкаючи, підбігли. Амелія простягнула руку, і Дейзі тикнулася в неї своїм теплим п’ятачком.

Поки Сем і Калеб гладили Піпа, дівчинка, усміхаючись, чухала Дейзі за вухами, і та аж заплющилася від задоволення. Потім свинка зморщила п’ятачка й чхнула.

— Будь здорова! — сказала Амелія, розреготавши.

Місіс Періш хутенько провела дітей через інші ворота до корита.

Свині спроквола чеберяли за ним по м’якому бруду, притискаючись до воріт і нетерпляче рохкаючи від передчуття поживи.

— Зачекайте ще трішки! — крикнула місіс Періш, висипаючи гранули з великого мішка в корито.

Амелія обережно взяла шприц із ліками від гельмінтів і відміряла по половині на кожну купку корму. Місіс Періш відчинила ворота для Дейзі та Піпа, ті залізли в корито, швидко зарившись мордами в їжу. Жінка, усміхаючись, спостерігала за ними.

— Мамо, а курочок можна взяти? — запитав Калеб. — У нас багато вільного місця, і я обіцяю, що допомагатиму доглядати за ними.

Місіс Періш обвела поглядом широкий луг за будинком.

— Для цього, напевно, слід побудувати курник… — задумливо промовила вона.

Амелія відчула, як її серце забилося швидше. Вона скаже «так»!

— Довірте це нам! — сказала дівчинка. — Мама нашої подружки Іззі — тесля. Я впевнена, вона погодиться допомогти.

— Можливо, ви їхня остання надія, — додав Сем.

Місіс Періш удавано зітхнула.

— Добре. Я поговорю з батьком, Калебе. У мене таке передчуття, що він погодиться, — вона суворо підняла брову. — Але тобі справді доведеться взяти на себе відповідальність із догляду за ними.

— Ура! Авжеж, я згоден, мамо! Це буде приголомшливо!

— Узагалі, — звернулася вона до сина, — оскільки всі люблять зайти, аби погладити свиней і лам, ми з твоїм батьком вирішили відкрити контактну ферму.

— Овва! — сказала Амелія. — Це було б неймовірно!

— Круто! — вигукнув Калеб, широко розплющивши очі. — Ми могли б завести кіз і кроликів, ба навіть осла чи кількох коней.

— Притримай коней! — засміялася місіс Періш. — Зосередьмося поки на курочках. Думаю, у нас із ними буде достатньо клопоту.

Амелія відчула радість, що лоскотала всередині, і безперестанно всміхалася. Ідея з контактною фермою така хороша… Велфорд скоро буде ще кращим!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У вівторок, щойно пролунав дзвоник із уроків, Амелія та Сем поквапилися на дитячий майданчик.

— Круто, що батько Калеба погодився взяти курочок! — сказав хлопчик. — Не можу дочекатися, коли почнемо будувати курник!

— А я не можу дочекатися, коли повернуся додому й почну знімати! — промовила Амелія. — Зірочка така кумедна — із нею в нас точно вийде гарне відео.

Дівчинка помітила гурт молодших дітей край ігрового майданчика. Вони юрмилися навколо хлопчика зі знайомим білявим чубчиком.

— Це Конор? — запитала вона, показуючи в той бік.

— Схоже на те… — невпевнено відповів Сем.

— Ого. Я думала, він сором’язливий, але, здається, в нього купа друзів.

Вона помітила, що діти схилилися над чимось пухнастим у руках Конора.

— У мене погане передчуття, — сказала Амелія, коли вони підійшли ближче.

Маленька дівчинка з рудими кучерями реготала, погладжуючи пухнастий чорно‑білий клубочок.

— Тільки не це, — простогнав Сем. — Він приніс Клаца до школи.

— Сердега, мабуть, геть наляканий! — вигукнула Амелія.

Конор стояв, гордо всміхаючись, а його однокласники гладили мурчака. Клац схарапуджено витріщився й завмер від страху.

Рудоволоса дівчинка зойкнула.

— Фу! Гидота! Він щойно напісяв на мене! — сказала вона, відштовхуючи мурчака.

Решта дітей реготали й штурхали одне одного ліктями. Незабаром вони розійшлися, попрямувавши до шкільних воріт. Конор притиснув Клаца до грудей і почухав за вушками.

Коли Амелія та Сем підійшли, хлопчик підняв голову й усміхнувся:

— Привіт!

— Привіт, — промовила Амелія. Вона не хотіла засмучувати Конора, але знала, що їй потрібно щось сказати: — Тобі не слід було приносити Клаца до школи.

Обличчя Конора витягнулося, а на щоках з’явився рум’янець.

— Але ж його всі люблять, — сказав він і відкрив сумку. — Дивіться, я постелив соломки, щоб йому було зручно.

— Мені здається, що бідаху теліпає по всій сумці, — зауважив Сем. — І там так темно! Удома йому набагато краще.

Конор знітився.

— Мабуть, так, — погодився він і сумно почовгав до виходу.

— Мені ніяково, я не хотіла його засмучувати, — насупилася Амелія.

— Знаю, — зітхнув Сем. — Напевно, він думав, що Клац допоможе йому знайти друзів. Але ж несправедливо так ставитися до тварини! Закладаюся, що Клац дуже злякався.

— Бідолашний мурчак! — відказала дівчинка.

— Хай там як, на нас чекає важлива справа, — мовив хлопчик і всміхнувся. — Ти готова розпочати зйомки?

Амелія всміхнулася у відповідь, забувши про свої тривоги. Вона нетерпляче очікувала цього весь день.

— Ще б пак! — відповіла вона.

Сем забрав Мака з готелю дорогою до будинку Амелії. Коли вони підійшли, біля дверей їх зустріла бабуся дівчинки.

— Привіт, Семе! Привіт, Маку, — сказала вона, нахиляючись, щоб погладити маленького песика.

Амелія обійняла бабусю й запитала:

— Чи могла б ти наглянути за Маком, поки ми зніматимемо відео про Зірочку?

— Чом би й ні? Думаю, я впораюся, — відповіла бабуся й узяла повідочок. — Може, я навіть знайду для нього що‑небудь смачненьке.

Щойно Амелія забрала свій планшет зі спальні, вони з Семом вирушили на пошуки Зірочки. Діти знайшли черепахову кицьку на килимі у вітальні, де вона згорнулася клубочком під сонячними промінчиками. Коли дівчинка наблизилася, кицька прокинулася й ліниво потягнулася.

Амелія віддала планшет Сему.

— Готові? — запитав він, присівши навпочіпки.

Дівчинка взяла іграшку на журнальному столику й помахала нею над кицькою.

— Еге! — відповіла вона.

— Тоді… мотор! — вигукнув Сем.

Амелія потрусила паличкою, від чого м’ячик на мотузочці підстрибнув, але Зірочка проігнорувала іграшку. Вона підійшла до Сема й почала тертися мордочкою об теплий екран планшета.

— Тікай, — сказав він, грайливо відштовхуючи кошеня.

Зірочка ухилилася від його руки і далі лащилася та муркотіла від задоволення. Потім підійшла до вікна, задерла хвоста й нявкнула.

— Ну годі, Зірочко, — сказала Амелія. — Тобі ж завжди подобалася ця іграшка.

Дівчинка знову помахала м’ячиком над головою кицьки. Зірочка ще раз пронизливо нявкнула й дряпнула лапкою віконне скло.

— Вона хоче вийти, — здогадалася Амелія. — Можливо, у саду в нас вийде кадр.

Зірочка повела Сема й Амелію на кухню. Вони пройшли повз Мака, який жував морквину, поки бабуся нарізала городину. Дівчинка відчинила задні двері, і вони з Семом пішли за кицькою в сад. Перш ніж хлопець устиг підготувати планшет до зйомки, Зірочка стрибнула через газон, потім видерлася на паркан і зникла за ним.

Амелія розчаровано застогнала:

— Чудово!

— Може, познімаємо Мака? — запропонував Сем, угледівши цуцика, який дріботів їм назустріч. Але щойно хлопчик підняв планшет і натиснув кнопку запису, Мак заскиглив і притиснув вуха до голови. Сем спробував умовити песика, але той присів біля ніг Амелії, поклав голову на землю і тихенько заскавулів.

— Знову повторюється історія зі шкільною виставою, — зітхнув Сем. — Мак теж не хотів там грати! Добре, я не зніматиму, якщо тобі це не подобається, — сказав він, присівши на траву й поплескавши себе по колінах.

Песик підскочив і заметляв коротким хвостиком, як пропелером.

Амелія засміялася, коли Мак лизнув Семові вухо та ніс, але їй все одно було трішки сумно.

«Маку взагалі не подобається планшет, а Зірочці він подобається аж занадто! — подумала вона. — Так ми ніколи не знімемо гарне відео. Де ж нам знайти суперзірку?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У четвер після уроків Сем і Амелія поквапилися до «Ковчега». Гоупи отримали безкоштовні зразки курячого корму й доручили дітям віднести їх Перішам, щоб допомогти курочкам із центру захисту тварин.

Джулія зустріла їх широкою щирою усмішкою.

— Сподіваюся, у вас вистачить сил! — сказала вона, поплескуючи по двох величезних пакетах курячого корму, що стояли біля її столу. — Коли привезуть курочок?

— У суботу десь опівдні, — відповів Сем. — Це означає, що на будівництво курника в нас залишився лише ранок суботи.

— Я впевнена, разом ви впораєтеся, — сказала Джулія.

— Мама Іззі вже зробила креслення проєкту, — додала Амелія. — І в неї вдосталь зайвого дерева.

Дівчинка помітила на столі Джулії дивну кульку, яка лежала серед купи гумових собачих іграшок, а також мишей, набитих м’ятою, для котів. Цей м’ячик був сплетений із гілочок.

— Що це? — запитала вона адміністраторку.

— Це іграшка, — відповіла Джулія. — Ми часто отримуємо зразки від виробників, які хочуть, щоб ми користувалися їхньою продукцією.

Дівчинка взяла м’ячик, щоб роздивитися. Він якраз помістився в її долоні.

На етикетці було написано: «Ідеальний засіб від нудьги для ваших мурчаків».

— Це б підійшло морським свинкам Конора, — зауважила Амелія.

— Він може протестувати цю іграшку для нас, — сказала Джулія.

— Дякую! — відповіла дівчинка, засовуючи м’ячик у кишеню. Потому вона підняла пакет із курячим кормом: — Ого!

Мішечок був такий важкий, що в неї ледь руки не відпали. Зібравшись на силі, Амелія підняла його вище, притискаючи до грудей.

— Ходімо! — сказала дівчинка, відчуваючи, що в куртці вже стає жарко.

Діти ледве донесли корм до будинку Калеба. В Амелії нестерпно боліли руки, а обличчя Сема блищало від поту.

— Залишилося доставити ще дещо! — сказала дівчинка, поплескуючи по кишені, де лежав м’ячик. — Але це вже ми запросто донесемо.

— Сподіваюся, це трохи розрадить Конора, адже ми його присоромили, сказавши, що Клаца краще лишати вдома, — усміхнувся Сем. — Ходімо, я знаю, де він живе.

Звивистими доріжками друзі попрямували назад до школи. Вони зупинилися біля яскравого сучасного будинку навпроти шкільних воріт. Сем постукав у двері.

Конор відчинив за мить. Він був блідий і стривожений.

Амелія простягнула йому м’яч:

— Ми принесли цю іграшку для твоїх мурчаків.

Але замість того, щоб усміхнутися, Конор ковтнув клубок у горлі; у нього затремтіло підборіддя.

— Із тобою все добре? — запитав Сем.

Хлопчик похитав головою.

— Клац… — схлипнув він. — Із ним щось не так!

Амелія занепокоїлася, але намагалася говорити спокійно.

— Можна на нього подивитися? — мовила вона. — Можливо, ми зможемо допомогти.

Конор запросив їх до будинку. Друзі пройшли через охайну вітальню, яка вела до сонячної оранжереї. На задньому дворі стояла багатоярусна клітка, напхана соломою. Амелія побачила Тріся і Хряся, які наминали моркву, притулившись одне до одного, але Клаца поряд не було.

Конор підійшов до клітки та відчинив дверцята. Клац сидів усередині, притулившись до задньої стінки, і тремтів.

— Він не їсть і не п’є, — пояснив хлопчик. — А ще він тремтить, навіть тоді, коли я тримаю його на руках.

— Ти його знову брав до школи? — запитала Амелія.

Її голос пролунав різкіше, ніж вона цього хотіла.

— Лише раз, — відповів Конор, втупивши очі в підлогу. — Я думав, що все буде гаразд.

Дівчинка глянула на тремтячого мурчака.

— Краще відвезти його до «Ковчега», — сказала вона. — Морські свинки не можуть більше двох днів обходитися без їжі, а якщо він ще й не п’є, то…

Амелія замовкла, побачивши жах в очах Конора.

— Не хвилюйся, я впевнена, що ще не пізно. Але треба поквапитися. Твої батьки вдома?

Хлопчик похитав головою.

— Тейлор, мій старший брат, наглядає за мною. Він нагорі грає у відеоігри.

— Тоді запитай у нього, чи ти можеш піти з нами, — сказала Амелія. — Я впевнена, що Гоупи домовляться з твоїми батьками щодо оплати, коли ті повернуться.

— Я заплачу грошима, які мені подарували на день народження, якщо доведеться, — промовив Конор. — Усе, що завгодно, аби переконатися, що Клацу нічого не загрожує!

Конор вийшов, і Амелія почула, як він кличе брата. Низький, грубий голос відповів:

— Еге, як хочеш.

За кілька хвилин хлопчик загорнув Клаца у тепленьке флісове покривальце й поклав його в переноску.

Мурчак визирав з‑під ковдрочки, а його вуса тремтіли разом з усім тілом. Його було так шкода…

В Амелії в грудях все стислося від переживання: «Хоч би з Клацом усе було добре!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Після тривожного очікування в «Ковчезі» місіс Гоуп урешті‑решт назвала ім’я Клаца. Конор першим увійшов до маніпуляційної й дістав морську свинку з переноски.

— Клац не їсть і не п’є, — пояснила Амелія лікарці. — Ми боїмося, що в нього може бути зневоднення.

Місіс Гоуп узяла в хлопчика тремтячого мурчака. Оглянула його, послухала грудну клітку за допомогою стетоскопа й поміряла температуру, а також прощупала все тіло руками. Потім легенько відтягнула шкірку на потилиці й спостерігала, як вона повільно повертається на місце.

— Температура в нього нормальна і це не інфекція, — підсумувала ветеринарка. — Але він зневоднений і вельми напружений. У нього були якісь зміни в розпорядку дня?

Амелія глянула на Конора. Його щоки запашіли.

— Можеш розповісти місіс Гоуп, — лагідно сказала дівчинка. — Вона хоче тільки допомогти й не насварить.

Конор глибоко зітхнув.

— Я кілька разів брав Клаца до школи, — випалив він. — Думав, якщо буду поруч і наглядатиму за ним, то все буде добре.

— А‑а‑а. Ось чому він так почувається, — мовила лікарка. — У дикій природі морські свинки тримаються невеликими групами, щоб бути в безпеці. Клац злякався, бо його забрали в незнайоме й галасливе місце. Йому краще перебувати у звичному середовищі. Що ж, це гарна новина, — додала вона, погладжуючи хутро мурчака. — Я дам Клацу трохи води, і він оговтається. Але відтепер нікуди його з собою не бери! Це дуже небезпечно.

Місіс Гоуп узяла шприц із водою. Спочатку Клац пручався, відвертаючи голову від пластикової насадки, але щойно до ротика потрапили перші краплі, йому навіть сподобалося. Він жадібно вилизував рожевим язичком шприц.

— Ось і все! — нарешті сказала місіс Гоуп, повертаючи Клаца Конору. — Він повністю одужає, якщо ти дотримуватимешся моїх порад. Та якщо ти переймаєшся, принось його на повторний огляд.

— Дякую, — сказав хлопчик, поклавши Клаца в переноску.

Амелія й Сем зітхнули з полегшенням й заусміхалися, але Конор досі був пригнічений: схиливши голову, він попрямував до дверей.

«Бідолашний Конор, — подумала дівчинка. — Шкода, що я не знаю, як його підбадьорити!»

— Гаразд, повернімо Клаца до його друзів, — сказав Сем, коли вони підійшли до будинку Конора.

Поки хлопчик відчиняв клітку, Амелія дістала мурчака з переноски. Трісь і Хрясь, мило попискуючи, обнюхали Клаца, щойно він опинився поряд. Клац попрямував до пляшечки з водою. Трохи повагавшись і обнюхавши все довкола, він почав пити.

Амелія зраділа:

— Йому значно краще!

— Агов, Коноре! — пролунав голос згори.

Амелія та Сем пішли за хлопчиком. Вони зупинилися біля відчинених дверей кімнати, де на ліжку сидів, схрестивши ноги, хлопець у чорному худі із джойстиком у руках, а його обличчя світилося від екрана телевізора. Він поставив гру на паузу й кивнув їм.

— Клац у порядку?

У нього були такі ж блакитні очі та світле волосся, як у Конора. На носі викрашалися окуляри в темній оправі.

— Йому вже краще, — відповів Конор старшому братові. Коли Тейлор повернувся до гри, хлопчик запитав: — Хочете, покажу вам свою кімнату?

Діти кивнули й пішли за ним до маленької кімнати, обвішаної плакатами з морськими свинками. Амелія помітила фотографію на столі, заставленому моделями літаків. На світлині Конор тримав маленьку копію Клаца. Дівчинка підійшла ближче.

— О‑о‑о! — промовила Амелія. — Клац тут такий гарненький!

— Фото зроблене саме в той день, коли він у мене з’явився, — сказав Конор. — Я був такий радий. А сьогодні дуже перелякався, адже думав, що він помре. Дякую за допомогу, — зітхнуви, додав він.

— Що сталося? — запитала Амелія. — Ти переймаєшся через школу?

Конор кивнув, не дивлячись на неї.

— Але чому? — запитав Сем. — У тебе багато друзів. Нещодавно ти розмовляв із гуртом дітей на дитячому майданчику.

Хлопчик спохмурнів.

— Це Клац популярний, а я — ні, — мовив він.

Дівчинці захотілося обійняти Конора, але натомість вона поклала руку йому на плече.

— Тобі не потрібен Клац, щоб знайти друзів. Слід просто поговорити з однокласниками та з’ясувати, що у вас спільного. Саме так я і зробила, коли почала навчатися у Велфордській школі.

Вона глянула на моделі літаків, і раптом їй сяйнула ідея.

— Агов! А ти любиш майструвати?

Конор кивнув.

— У суботу ми з Семом допомагатимемо будувати курник на полі батьків Калеба Періша, — сказала Амелія. — Приходь теж!

— Авжеж! — підтримав Сем. — Чому б тобі не покликати хлопців із класу? Що більше помічників, то краще, а в тебе буде можливість із ними заприязнитися.

Конор саме збирався відповісти, аж раптом на першому поверсі пролунав радісний писк.

— Схоже, це Клац! — вигукнув хлопчик, вибігаючи з кімнати.

Повернувшись до оранжереї, діти побачили, що мурчак писочком катає по клітці свою нову кульку з гілочок, а Трісь і Хрясь зацікавлено спостерігають за ним.

— О‑о‑о! — зраділа Амелія. — Йому дуже подобається новий м’ячик!

— Здається, вода йому справді допомогла! — додав Сем. — Я знав, що «Ковчег» творить дива!

Клац пищав усе голосніше й наполегливіше, коли підштовхував м’яч угору.

— Це так мило! — сказала дівчинка.

Їй сяйнула ще одна думка.

— Коноре, у тебе є камера? Ми намагаємося записати відео для сайту «Ковчега», і мені здається, що Клац чудово підходить на головну роль!

Його обличчя засвітилося.

— У Тейлора є телефон. Я зараз попрошу.

Конор чкурнув нагору й швидко повернувся з телефоном, прикрашеним черепами та зміями. Він простягнув його Амелії.

— Клац знає силу‑силенну трюків, — захоплено вигукнув хлопчик. — Зараз ми покажемо!

Він відкрив шухляду й дістав звідти невеличкий дротяний парканчик. Розгорнувши його, Конор зробив на підлозі огорожу. Потім швидко встановив тунелі, гірки й навіть маленьку гойдалку, таким чином побудувавши смугу перешкод усередині загородки.

Потім Конор розкидав насіння й шматочки корму по смузі перешкод і поставив Клаца, Тріся і Хряся на старті. Усі три мурчаки чкурнули вперед у пошуках їжі.

Амелія міцно тримала телефон, намагаючись якнайкраще зловити морських свинок у кадрі. Хрясь збіг із першої гірки, за ним прямував Трісь. А Клац, замість того, щоб спуститися з гірки, заповзявся гризти насіння.

Трісь і Хрясь зникли в тунелі, а потім кожен з’явився із заслуженим частуванням. Одначе Клац не пішов туди, а почав штовхати тунель писочком, поки вся їжа не викотилася з нього. Він жадібно проковтнув зернятка.

Потім мурчак перекинув гойдалку, розсипавши ласощі. Амелія реготала, коли Трісь і Хрясь бігали, долаючи кожну перешкоду по черзі, тоді як Клац знаходив хитромудрі способи забрати смаколики, не докладаючи значних зусиль.

— От розбишака! — сміявся Сем.

Конор гордо всміхався, поки Клац змітав усе на своєму шляху.

— Це Клац! — примовляв він.

Коли зйомка завершилася, Амелія почула сміх за спиною. Обернувшись, вона побачила Тейлора, який спостерігав за ними.

— Він крутий, правда? Якщо хочете, я можу викласти відео в інтернет або скопіювати його на флешку для вас.

— Дякую! — сказала дівчинка, повертаючи телефон Тейлору. — Здається, ми знайшли нашу суперзірку для сайту «Ковчега»!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія відступила на крок, прикриваючи очі від сонця, і подивилася на наполовину зведений курник. Суботній ранок, на годиннику пів на одинадцяту, а вони вже збудували основну споруду зі стінами, підлогою та сідалами. Залишалося накрити дах і встановити дверцята.

Амелія насупилася.

«Шкода, що Конор не зміг приїхати», — подумала вона, спостерігаючи, як її друзі веселяться за роботою.

— Трішки вище, Семе, — підказувала мама Іззі, коли він тримав дошку, щоб Калеб її прибив.

Усередині курника Іззі наклала соломи в гнізда.

Аж раптом Амелія почула голоси. Подивилася в бік будинку Перішів, і її серце тьохнуло. Усміхнений Конор вів гурт дітей через сад. Коли вони підійшли ближче, Амелія впізнала рудоволосу дівчинку й решту однокласників, яким Конор показував Клаца в школі.

Дівчинка помчала через поле їм назустріч.

— Ти прийшов! — вигукнула вона, схопила хлопчика за руку й повела до курника. — Якраз вчасно, адже зараз ми накриватимемо дах. Це найскладніше!

Щойно діти дійшли до місця будівництва, мама Іззі кожному дала завдання. За кілька хвилин Конор і його друзі вправно працювали з викрутками та степлерами.

Конор прикладав дротяну сітку до рами дверцят, поки Амелія закріплювала її.

— Дякую, що зняли Клаца на відео, — промовив хлопчик. — Мій брат каже, що на його онлайн‑каналі вже сотні переглядів!

— Ого! — вигукнула Амелія. — Непогана цифра за два дні!

— У школі всім теж сподобалося, — вів далі Конор. — Мої однокласники вважають, що Клац стане знаменитим!

— Чудово! — відповіла дівчинка, відчуваючи теплий рум’янець на щоках. Вона була рада бачити Конора щасливим. — Гоупам теж має сподобатися!

Амелія з Конором закріпили дротяну сітку навколо огорожі, тоді як інші покривали дах. Коли діти закінчили і з цим, дівчинка допомогла Сему прикріпити брезент до фронтонів.

— Як добре, що Конор наважився запросити своїх друзів, — тихо мовив Сем, клацаючи степлером.

Амелія притримувала брезент і спостерігала за розмовою Іззі та Конора, який активно розмахував руками. Побачивши, як Іззі підперла кулачками підборіддя й ворухнула носом, наслідуючи своїх кроликів, вона всміхнулася.

— Я думаю, велике значення мало те, що Конор знайшов людей, які люблять тварин так само сильно, як і він, — сказала Амелія. — Сподіваюся, він зрозумів, що не варто носити Клаца до школи, аби знайти друзів — йому просто треба бути собою!

Щойно Сем зафіксував останній шматок брезенту, Калеб поставив у загородку спеціальну ванночку з піском. Наостанок над дверима курника мама Іззі прибила табличку, яку намалювала її донька. На ній було написано: «Куркінгемський палац».

— Овва! Оце ви попрацювали! — прогримів низький голос.

Амелія обернулася й побачила батьків Калеба, які прямували до них через поле. У місіс Періш на плечі висіла велика сумка, а містер Періш ніс дві пляшки газованої води й пластикові стаканчики.

— Хто голодний? — запитала мама Калеба.

Перш ніж хто‑небудь встиг відповісти, Калеб показав пальцем і вигукнув:

— Дивіться, курочки приїхали!

Дорогою до будинку Перішів їхав фургон із причепом, на якому стояло безліч пластикових кліток.

— Обід почекає, — сказав містер Періш. — Нам знадобиться вся команда, щоб розмістити курочок у їхній новій домівці!

Із такою кількістю помічників вони швидко влаштували птаство на новому місці. Згодом Амелія та Сем сиділи зі своїми друзями на траві, смакуючи бутербродами. Поки всі обідали, дівчинка спостерігала, як курочки досліджують новий будиночок. Спочатку вони нервували й тулилися якомога ближче одна до одної. Потім кілька сміливіших відокремилися й почали пастися.

Зрештою одна з них наважилася й зазирнула до курника. Щойно вона зайшла, інші пішли слідом за нею, смикаючи головами з боку в бік, озираючись і радісно квокчучи.

— Тепер ми на крок ближче до створення контактної ферми, — прошепотіла Амелія Калебу.

— Повір мені, — відповів хлопець, — я щосили намагаюся робити все, аби батьки підтримали цю ідею.

— Я з нетерпінням очікую на цю подію! — усміхнулася Амелія.

— Ось ви де, — промовив містер Гоуп, коли Амелія та Сем увійшли до приймальні разом із Конором. — Хочу показати вам дещо цікаве.

Минуло два тижні відтоді, як курочки переїхали в курник. Містер Гоуп зателефонував Амелії та попросив її та Сема приїхати до «Ковчега» й привезти Конора.

Спантеличені діти пішли за ветеринаром через відчинені двері за стійкою адміністраторки до офісу лікарні. Там стояла місіс Гоуп: перед нею був відкритий ноутбук. Амелія впізнала на екрані сайт «Ковчега», але тепер він був оновлений: змінився шрифт і з’явилося багато фотографій.

Угорі на головній сторінці Амелія помітила відео з мурчаками Конора. Місіс Гоуп запустила його, і троє друзів побачили, як Трісь і Хрясь слухняно долають смугу перешкод, тоді як Клац щоразу хитрує.

— Це відео переглянули сотні разів, — усміхнулася ветеринарка. — До нас записалося вже троє нових відвідувачів. Це якраз те, що потрібно нашому сайту!

Дівчинка зраділа, побачивши, як Конор зашарівся від гордості.

Коли всі повернулися до приймальні, вхідні двері лікарні відчинилися і в них протиснулася Дервла з пластиковим ящиком.

— Я принесла Лолу на огляд, — повідомила жінка. — Її рана загоїлася.

— Це чудова новина! — вигукнула місіс Гоуп.

— Як справи в Магди? — поцікавилася Амелія.

— Знову живе разом з іншими, — усміхнулася Дервла. — Вона досі трохи командує, але всі курочки спокійні, і бійок більше не було. Напевно, їм просто потрібен був час, щоб облаштуватися на новому місці.

— Цікаво, — зауважила Амелія. — Розділити ваших курей виявилося найкращим рішенням, однак мурчакам Конора слід завжди бути разом. Ось чому мені подобається допомагати в «Ковчезі» — всі тваринки такі різні!

— Отже, ви втрьох залишитеся, щоб допомогти з Лолою? — запитала місіс Гоуп.

Амелія з друзями перезирнулися.

— Не цього разу, якщо ви не заперечуєте. Ми йдемо до Конора, аби допомогти йому зняти нове відео про Клаца.

— Думаю, впораємося без вас, — сказала лікарка. — Зрештою, ми не хочемо, щоб шанувальники нашого мурчака‑суперзірки чекали!

«У Клаца купа фанатів, але й у Конора теж!» — усміхнувшись, подумала дівчинка.

Відтоді Амелія кожної перерви бачила хлопчика з його друзями. Тварини справді об’єднують людей!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Почалося! — зойкнув Сем Бакстер.

В Амелії Гейвуд перехопило подих. За кілька метрів від неї галопом пробіг гнідий жеребець. Вершник у сідлі низько припав до шиї коня, коли той помчав до піраміди з колод, що лежали в багнюці. М’язи скакуна напружилися під блискучою шерстю — і ось він уже стрибає.

— Ура! — радісно вигукнула дівчинка. Вони з Семом сиділи в шатрі поруч з іподромом. Це вперше Амелія потрапила на кінні перегони з перешкодами, та ще й під час зливи. Та попри це натовп захоплено за всім спостерігав.

От і наступний жеребець із вершником на спині помчав риссю. Сем глянув на годинник.

— Між кіньми — проміжок у дві хвилини, — пояснив він, перекрикуючи галас натовпу й шурхотіння дощу, що тарабанив по пластиковому даху шатра. — Це щоб не було затримок у місцях для стрибків.

Амелія всміхнулася. Принаймні хтось знає правила! Вона й раніше бачила скачки по телевізору і думала, що коні завжди стартують одночасно. Однак у цих змаганнях не було стартової лінії. Тому таймер вмикають, коли кінь здійснює перший стрибок, і вимикають, коли він досягає кінця дистанції. Кінь, який зробить це найшвидше, — перемагає!

Гнідий скакун галопом мчав до місця наступної перешкоди, виготовленої просто зі столу для пікніка. Амелія знову радісно заволала, коли кінь перескочив через нього й зник за деревами. До першої перешкоди підбігла сіра кобилка, її вершник, зі щоками, які палали, нахилився вперед.

— Шкода, що я не вмію їздити верхи! — сказала Амелія, зітхаючи.

Сем кивнув:

— Я теж! Може, подивимося, чи не потрібна Гоупам допомога?

Вони натягнули капюшони плащів і поквапилися до сусіднього шатра, хлюпаючи гумовими чоботами по багнюці.

Гоупи сиділи за розкладним столом із купою обладнання.

— Як справи? — поцікавилася Амелія, поспішаючи до ветеринарів.

Місіс Гоуп усміхнулася та підняла паперовий стаканчик із чаєм.

— Поки що жодних надзвичайних ситуацій!

— Ми можемо трішки відпочити, — додав містер Гоуп.

Амелія відчула гордість від того, як ветеринар сказав «ми». Адже вони із Семом віднедавна офіційні волонтери в «Ковчезі», ветеринарній лікарні Гоупів.

Сем підштовхнув подругу ліктем:

— Глянь на цю крихітку!

Амелія обернулася. Чоловік заводив до шатра золотистого поні. Невеличкого, але міцної статури, із довгою кошлатою гривою. Його хвіст майже сягав землі!

— Ох! — захоплено видихнула дівчинка. — Який гарненький!

Чоловік відвів поні в стійло з написом «Благодійний фонд Спідвела».

Амелія та Сем перезирнулися, усміхнулися й поспішили туди.

— Привіт! — сказав чоловік, знімаючи мокрий дощовик. — Мене звуть Джо. Ви хочете познайомитися з Імбирчиком?

Дівчинка кивнула.

— Можна його погладити? — запитала вона.

— Звичайно, — відповів Джо. — Імбирчику це подобається!

Поні був майже одного зросту з Амелією. Чубчик спадав йому на мордочку, і коли дівчинка його прибрала, то побачила великі добрі очі з довгими віями. Широкі ніздрі коника роздулися, і він тикнувся носом у куртку Амелії. Вона відчула, як її серце тане.

— Яка це порода? — запитав Сем, погладжуючи густу гриву Імбирчика.

— Шетландець, — пояснив Джо. — Раніше він був близьким другом скакового коня. Імбирчик допомагав йому заспокоїтися перед перегонами. Але нещодавно власник поні переїхав за кордон, і ми намагаємося знайти для коника нову домівку.

Він дав Амелії та Сему по листівці.

— Благодійний фонд Спідвела, — прочитала дівчинка. — Шукаємо для поні нову домівку.

Знизу на листівці була фотографія Імбирчика й номер телефону.

— Бідолаха, — сказав Сем.

— Можна допомогти вам роздати листівки? — запитала Амелія.

— Це дуже люб’язно з вашого боку! — усміхнувся Джо. — Ось, візьміть.

Коли зібралося багато дітей, щоб познайомитися з Імбирчиком, Амелія з Семом повернулися на поле з листівками в кишенях плащів. Дощ майже вщух, але земля була слизькою.

Друзі пройшли повз колоду для стрибків і краєм поля попрямували до гаю. Коли вони минали перешкоду, зроблену з дощок і закріплену між двома стовбурами дерев, то почули стукіт копит.

Обернувшись, Амелія побачила великого бурого коня з білою смугою на морді. Скакун із молодою вершницею мчав дорогою й дуже швидко наближався до перешкоди.

«Вони занадто близько! — подумала Амелія. Її серце стривожено тьохнуло. — Вони ж зараз уріжуться!»

Останньої миті кінь задер голову й стрибнув. Його передні ноги пронеслися над дошкою, але ліве заднє копито стукнуло по ній. БАХ! Кінь приземлився по той бік перешкоди й спіткнувся.

— О ні! — закричав Сем.

Вершниця обережно скочила з коня, коли той смикнув головою та захитався на трьох ногах. Жінка вчепилася за повіддя, а її обличчя під чорним шоломом заклякло від жаху.

— Тпру, Горіху! — вигукнула вона.

— Кінь кульгає, — зауважив Сем. — Йому потрібна допомога!

— Ми покличемо ветеринарів! — гукнула Амелія вершниці.

— Будь ласка, покваптеся! — закричала та у відповідь.

Серце Амелії шалено калатало, поки вони бігли до шатра. Здавалося, що той стоїть дуже далеко.

— Ми маємо добігти до нього якомога швидше… поки кінь не травмувався дужче!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.