Lucy Daniels

Animal Ark

RUNAWAY HAMSTER

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Джанет Бінгем

за Джека та Скарлетт

Люсі Деніелс

Хом’ячок утікач [Другий цикл. Книга шоста]

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Аліни Комісарової

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2021

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7877-25-6

Аннотація

До ветеринарної лікарні «Ковчег» сестри-близнючки принесли млявого хом’ячка. Єдине, з чим можуть погодитися дівчата — це те, що з їхнім улюбленцем щось не так. Коли бідолашний хом’ячок Гризько втікає, всі повинні згуртуватися, аби знайти його — навіть близнючки! Але це ще не все… Амелії та Сему необхідно знайти дім ще для одних домашніх улюбленців, які виросли більшими, ніж очікувалося.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— А ось і твоя вода, Димку, — Амелія Гейвуд прикріпила пляшку до клітки. Пухнастий сірий кролик перестав жувати сухий корм, помітивши водичку, і зробив ковток. Дівчинка погладила його носик через металеву сітку.

— Ти став таким жвавим після того, як тебе вилікували.

Сем Бакстер, найкращий друг Амелії, поставив миску із собачим кормом у сусідню клітку і попестив жорсткошерстого тер’єрчика. Маленький песик обережно заметляв забинтованим хвостиком.

— Рубі теж значно краще, — повідомив хлопець. — Думаю, сьогодні вона поїде додому.

Суботнього ранку Амелія із Семом були в «Ковчезі», ветеринарній лікарні Велфорда. Вони допомагали в готелі — кімнаті, де тварини перебувають певний час до повн‌ого одужання.

«Ковчег» був найулюбленішим місцем дівчинки. Амелія із Семом наполегливо працювали, аби довести ветеринарам, містеру і місіс Гоуп, що вони можуть піклуватися про тварин не гірше за них. Діти навідувалися туди на вихідних і майже щодня перед школою. Щоразу на порозі «Ковчега» Амелію охоплювало хвилювання.

— Усе готово, — сказав Сем. — Ходімо покличемо Мака, а то щось він притих. Сподіваюся, не шукає неприємностей на свого хвоста!

Маком звався тер’єрчик Сема.

Коли діти ввійшли до приймальні, то побачили песика, який став передніми лапками на підлокітнику інвалідного візка Джулії Камінські. Адміністраторка сміялася, лоскочучи його пухнасту білу мордочку. Песик висолопив язика, а його куций хвіст метляв з боку в бік. Джулія всміхнулася Сему й Амелії.

— Я не можу встояти перед цим цуценям!

— А він — перед вами! — усміхнувся Сем.

Чоловік зі щетиною на обличчі штовхнув плечем вхідні двері «Ковчега». Діти впізнали його. Це був містер Сільва, власник індійського ресторану у Велфорді. Він ніс клітку для хом’ячків. За ним увійшли його доньки — Олена й Софія, на два роки молодші за Амелію та Сема. Хоча дівчата й були близнючками, але відрізнити їх було можна геть просто — Олена з темним хвилястим волоссям, зібраним у хвіст, і в сукні, тоді як Софія — з короткою стрижкою та в джинсах.

— Добрий день, Джею, — привітно сказала Джулія. — Привіт, дівчатка. Кого ви принесли до нас сьогодні?

— Нашого хом’ячка Гризька, — сказала Олена. — Він погано почувається.

— Не погано, — відказала її сестра. — Просто він не голодний.

Містер Гоуп визирнув з оглядової кімнати:

— Це Гризько? Можете його заносити.

Амелія хутко зробила крок уперед та притримала двері для містера Сільви. Потім вони з Семом стали біля оглядового столу, щоб бути на підхваті в містера Гоупа, якщо йому що‑небудь знадобиться.

— Я так розумію, що Гризько зовсім не їсть? — дійшов висновку лікар. — І як довго це триває?

— Близько тижня, — відповіла Софія.

— Ні, — похитала головою Олена, — ще довше.

— Він дуже схуд, — додав містер Сільва.

— Які ще є симптоми? — далі розпитував містер Гоуп.

— Гризько став млявим, — відповіла Олена.

— Він такий тільки тоді, коли ти грубо з ним поводишся, — прокоментувала Софія.

— І зовсім я не груба з ним! — відрізала сестра.

— Дівчатка! — вигукнув їхній батько. — Не сперечайтеся, будь ласка.

Доньки похмуро кивнули.

Містер Гоуп відчинив клітку й дістав звідти сонного золотистого хом’ячка. Гризько спросоння повільно моргнув і просунув ніс між пальцями ветеринара, ніби намагався заритися назад у затишне гніздечко.

— Нумо, огляньмо його зубки й защічні мішечки, — запропонував лікар і взяв хом’ячка за загривок великим і вказівним пальцями однієї руки, а другою рукою обережно перевернув його догори дриґом.

Гризько роззявив писочок і показав чотири довгих гострих зубики та сильний язичок. Амелія помітила, що за щоками в нього є мішки з рожевої шкіри, які, як вона знала, призначалися для зберігання їжі.

— Зуби в гарному стані, не переросли, — повідомив містер Гоуп.

— Але ж вони жовті, — здивувалася Софія. — Мій стоматолог каже, що жовті зуби — це погано.

— У людей — так, — відповів ветеринар, — але в хом’яків вони й мають бути такого кольору.

— Бачиш? Я ж тобі говорила! — штовхнула сестру ліктем Олена.

— Його ротик і носик у порядку, — вів далі містер Гоуп. — Але Гризько дуже худий. Він п’є достатньо води?

— Так, — сказала Олена.

— Ні, — перебила її Софія.

Ветеринар запитально подивився на близнючок.

— Ну, іноді, — зізналася Софія.

— У нього не зневоднений вигляд, — сказав містер Гоуп, — і це гарна ознака.

Ветеринар іще раз повністю оглянув Гризька, уважно дивлячись на його дупку.

— Його хутро в хорошому стані й хвіст не мокрий.

— А що це означає? — запитала Амелія.

— Мокрий хвіст може бути від стресу. Це не дуже приємно, — відповів лікар і поклав Гризька назад у клітку. Маленьке звірятко просунуло рожевий носик між металевими прутиками, і Амелія погладила його довгі, тонкі вуса, які ворушилися навколо щік.

— Чим ви його годуєте? — поцікавився ветеринар.

— Їжею для хом’яків, — відказала Софія.

— Чим же іще? — додала Олена.

— Якою саме їжею для хом’яків? — терпляче розпитував містер Гоуп.

— На коробочці написано «Хом’ячий бенкет», — пояснила Софія. — Ми купуємо цей корм у зоомагазині. У ньому є і насіння, і шматочки кукурудзи, і навіть маленьке кругле печиво…

— Такий сухий корм дуже корисний, адже він виготовлений спеціально для хом’яків, — сказав містер Гоуп. — Однак, Гризькові потрібно давати ще дещо, аби його раціон був збалансованим.

— Що ви пропонуєте? — уточнив містер Сільва.

— Трохи фруктів або овочів. Можна давати йому виноград і яблука, також я ніколи не бачив хом’ячка, який відмовився б поласувати шматочком моркви.

Містер Сільва усміхнувся.

— Наразі в нашому будинку безліч усіляких ласощів. Ми з дружиною беремо участь у завтрашньому велфордському ярмарку місцевих продуктів і готуватимемо карі впродовж кількох днів.

— Ну, карі Гризькові не можна, — засміявся містер Гоуп, — але, схоже, у вас є чим зацікавити його. Можете спробувати дати йому трохи твердого сиру або варене яйце.

— Сподіваюся, ви всі завітаєте завтра до нас на ярмарок, — сказав містер Сільва. — Там будуть ігри та призи, а також багато смачної їжі! Я рекомендую спробувати курку тандурі, нашу фірмову страву!

В Амелії забурчало в животі.

— Обов’язково прийдемо!

— Ми повідомимо вам про самопочуття Гризька на новій дієті, — звернувся до ветеринара містер Сільва.

— Я його понесу, — сказала Олена, простягаючи руку до клітки.

— Ні, я, — вигукнула Софія, намагаючись схопити ручку.

Містер Сільва забрав у доньок клітку й легенько підштовхнув їх до виходу.

Амелія зустрілася поглядом із Семом, а той лише знизав плечима. Дівчинка знала, що вони думають про одне й те саме: «Близнючки просто не можуть припинити сперечатися!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія і Сем вийшли в приймальню, де місіс Гоуп розмовляла з Джулією.

— Хто наступний на прийом? — запитала лікарка.

Адміністраторка подивилася на екран:

— Енні Штайн і Кейт Грей. Вони привезуть до нас чотирьох мініпігів на плановий огляд.

— Оце так! — радісно вигукнула Амелія, у якої розчервонілися щоки від емоцій. — Я ніколи не бачила карликових свинок!

— Я теж, — підхопив Сем. — Якого розміру вони бувають?

— Молоді поросята можуть поміститися в чайну чашку, — відповіла місіс Гоуп. — Зазвичай вони виростають трохи більшими за Мака.

За дверима з’явилася жінка з кучерявим волоссям, яка вела за собою двох маленьких свинок у симпатичних жовтих шлейках.

— Вони такі милі! — охнула Амелія.

Мініпіги були рожевого кольору з чорними плямками, кирпатими п’ятачками та висячими вушками. Вони кумедно перебирали копитцями, ніби йшли навшпиньки. Мак із цікавістю спостерігав за карликовими свинками.

За ними зайшла висока жінка з коротким волоссям, у руках вона тримала два товстих шкіряних повідки. З‑за дверей долинали гучні видихи, рохкання й бурчання.

Амелія штовхнула Сема:

— Вона що, привела двох бегемотів?

За жінкою поважно ввійшли ще дві свині. Вони були схожі на перших двох рожевою шкірою в чорних плямах, висячими вушками та хвостами‑пружинками. Але на цьому їхня подібність закінчилася.

«Яка там чашка, — подумала Амелія. — Ці поросята не помістяться навіть у ванні!»

— Ого, — прошепотів Сем. — Це не карликові свинки…

— Це — величезні свині, — підхопила Амелія.

Більші свинки почали досліджувати приймальню, потягнувши за собою свою господарку. Одна із них наблизилася до Мака, він злякався та сховався за Семом. Інша свинка обнюхувала підлогу й не помітила, як задом перекинула стелаж із листівками. Її власниця збентежено засміялася.

— Вибачте! Дейзі, перестань!

Мак заскавчав, і Сем став навколішки, щоб погладити його.

— Усе гаразд, хлопче. Свинкам просто цікаво.

Тим часом двійко маленьких мініпігів рохкали й гарцювали навколо другої жінки, зв’язуючи її ноги повідками.

— Допоможіть! — голосно зойкнула вона.

Одна свинка рвонула вперед. Жінка хитнулася й упала, відпустивши шлейки. Двоє поросят помчали до дверей. Амелія кинулася ловити одного, а Сем побіг за другим. Дівчинка міцно притиснула свинку до грудей. Та почала пручатися і тицьнула Амелію в обличчя своїм пласким мокрим п’ятачком. Вона засміялася й почухала щетинисту шкіру поросяти за вушками.

— О Боже! — видихнула жінка, підводячись. — Нам так прикро! До речі, мене звуть Енні.

— А я Кейт, — похопилася й друга. Вона збентежено всміхнулася Амелії і Сему. — Дякую, що впіймали Теммі й Тіма. Вони бувають такі неслухняні!

Містер і місіс Гоуп допомогли жіночкам умовити великих свиней увійти в оглядову кімнату, тоді як Амелія та Сем несли туди маленьких поросят. Діти поставили їх на оглядовий стіл. Великі свині стояли долі — вони були розміром, як стіл!

— Нумо, огляньмо їх, — запропонував ветеринар. — Я почну з найбільших — із Піпа та Дейзі, правильно? Однак я не можу почати, тому що не можу поворухнутися…

Масивне свиняче копито Піпа стояло на нозі містера Гоупа. Амелія трохи полоскотала щетинисту ногу порося. Воно повернуло до неї голову й підняло копитце.

— Фух! — видихнув лікар, стаючи навколішки.

Місіс Гоуп узялася оглядати менших поросят.

— Амеліє, передай, будь ласка, отоскоп, — попросила вона.

Дівчинка відчула гордість, коли взяла з полиці маленький молотоподібний інструмент. Місіс Гоуп обстежила через нього вушка Тіма.

Сем тримав на столі Теммі, яка спокійно чекала своєї черги.

— Я не знав, що мініпіги можуть аж так вирости.

— Вірте чи ні, але вони були крихітними. Просто їх переплутали. З’ясувалося, що вони з двох різних виводків. Дейзі та Піп не карликові свинки. Ми були геть збентежені, коли вони й далі росли!

Амелія почухала щетинисту шкіру Дейзі.

— Вони живуть у вашому домі?

— О ні, — відповіла Енні. — Незважаючи на те, що це домашні тваринки, їм подобається гуляти в садку, тому що вони можуть порпатися в землі.

— У будинку їм вистачало місця, коли вони були маленькими, — додала Кейт. — Але не тепер.

Через деякий час ветеринари завершили обстеження.

— Піп і Дейзі в чудовій формі, — заявив містер Гоуп.

— Теммі й Тім теж, — кивнула місіс Гоуп.

— Це чудово, — зраділа Енні та почухала Дейзі. — А тепер треба вас, поросятки, відвести додому.

Вони з Кейт узяли повідки й разом зі свинками ледве вийшли з оглядової кімнати. Амелія та Сем пішли за ними в приймальню. Одна з великих свинок щось винюхувала під столом Джулії. Кейт смикнула за шлейку.

— Поквапся, Дейзі.

Свинка обернулася й хутко метнулася в інший бік, майже збивши свою хазяйку з ніг.

Амелія та Сем перезирнулися й кинулися вперед.

— Ми можемо допомогти вам відвести свинок додому! — запропонувала дівчинка. — Якщо ви не заперечуєте.

— Звичайно! — кивнув містер Гоуп.

— Було б чудово, — Кейт сяйнула Амелії та Сему вдячною усмішкою й передала їм повідки мініпігів, а вони з Енні взяли по одній із великих свиней.

На порозі Сем забрав Мака. Амелія глянула на Теммі й Тіма, які жваво перебирали ніжками біля них. Вона штовхнула Сема:

— Ці поросятка ходять поруч так само, як і Мак!

— Свині насправді досить легко піддаються дресируванню, — сказала Енні. — Це розумні тваринки.

Але коли вони йшли через сільську галявину, більші свинки прискорили крок. Енні та Кейт почали бігти, щоб устигнути за ними.

Амелія відчула, як Тім потягнув повідок, який потім раптово ослаб. Вона подивилася вниз і зойкнула. Тім звільнився від нашийника! Він біг до клумби, а його хвостик‑пружинка підстрибував.

— Швидше, Семе! — закричала Амелія. — Треба його спіймати!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Діти кинулися за Тімом, а Мак із Теммі дріботіли за ними. Тім уже біг щодуху й раптом підстрибнув…

Лясь! Мініпіг приземлився на клумбі. Радісно рохкаючи, він почав копирсатися в багнюці, розтоптавши кілька рослин. Потім поросятко почало жувати листя й пелюстки квітів. Амелія схопила Тіма за пружний маленький животик і спробувала відтягнути його з клумби. Він заверещав на знак протесту й звільнився з рук дівчинки. Теммі також стрибнула на клумбу, поки Мак бігав навколо неї, схвильовано гавкаючи.

— О ні! — застогнав Сем. — Ті двоє теж ідуть сюди!

Дейзі й Піп тягнули за собою своїх власниць, вирвавшись, свині скочили на клумбу. Вони, як бульдозери, рили землю, кусали стебла рослин і викопували коріння. Скрізь летіли грудки землі. Амелія стерла бризки бруду з обличчя та перелякано спостерігала за цим дійством. Клумба мала такий вигляд, наче пережила стихійне лихо!

Енні з Кейт наздогнали їх. Щоки Кейт розчервонілися.

— Стійте! Стійте! — кричала вона.

— Неслухняні свині! — вигукнула Енні, у якої вже розтріпалося волосся.

Жіночки знайшли в кишенях ласощі та простягнули їх, вигукуючи:

— Ходіть сюди, поросята!

Свинки не зважали на смаколики, пройшло багато часу, перш ніж хазяйкам удалося вмовити тварин залишити клумбу. Енні нажахано дивилася на понівечені рослини.

— Лишень гляньте на цей безлад! Нам краще зателефонувати до селищної ради й вибачитися. Але спочатку відведімо поросят додому, поки вони не заподіяли ще більшої шкоди!

Обидві жінки жили в бунгало наприкінці звивистого провулка. Вони провели всіх через хвіртку в сад за будинком.

— Оце так! — прошепотів Сем Амелії. — Тут зовсім немає квітів!

Сад був схожий на клаптик бруду, покритий слідами копитець і оточений густим живоплотом. Паркан розділяв його на дві частини: у більшій був великий свинарник, куди Кейт загнала Піпа й Дейзі, а в меншій — маленький, туди відправилися Теммі й Тім.

— Хіба вони не живуть усі разом? — здивувалася Амелія.

Енні похитала головою:

— Свинки в загородці мають бути однакового розміру, їм так більше подобається — пояснила вона.

— Поросята були б ще щасливішими, якби в них було більше місця, — сказала Кейт. — Вони вже зайняли весь сад, але ми не можемо дозволити собі переїхати.

Свині були геть забрьохані, тому Амелія не здивувалася, коли Енні вигукнула:

— Час купатися!

Кейт принесла рожевий дитячий басейн. Поки Енні його наповнювала зі шланга, Сем та Амелія тримали Тіма й Теммі, які вертілися від радощів. Коли води було вдосталь, діти відпустили поросят, і ті швидко позастрибували в басейн. Мак також заскочив до них. Усі троє хлюпалися, перекочуючись і перелазячи один через одного.

— Хочете помити поросят? — запитала Кейт, тримаючи в руках кілька щіток.

— Так! — в один голос вигукнули діти. Вони зняли взуття та шкарпетки й залізли в басейн. Сем схопив Теммі, а Амелія — Тіма. Порося спокійно стояло, задоволено рохкаючи, поки дівчинка терла його щіткою. Амелія глянула на Сема й засміялася. Він мив Теммі, але кілька разів провів щіткою й по Макові.

Великі свині спостерігали за ними через паркан, нетерпляче повискуючи.

— Піпе й Дейзі, тепер ваша черга! — крикнула Енні. — Час ставати під душ.

Жінка почала поливати поросят зі шланга. Вони злегка штовхали одне одного й задоволено рохкали, коли вода стікала по їхніх боках.

— Я думав, що свиням подобається бути брудними, — сказав Сем.

— Багато хто так думає, — відповіла Кейт. — Свиням справді подобається добряче вимазуватися — бруд охолоджує їх і допомагає позбутися бліх. Але потім вони люблять митися.

Помивши свиней, Енні з Кейт витягли Теммі й Тіма з басейну та дозволили Амелії та Сему витерти їх насухо рушниками. Дівчинка струсила воду зі своїх ніг. Коли всі були більш‑менш сухими, чотири свинки одразу ж почали наминати ласощі.

Амелія уважно розглядала печиво, яке їли поросята.

— Це що, коржики?

— Щось схоже на те, — відповіла Кейт. — Ми їх самі випікаємо з вівса й гарбузового насіння.

Амелія всміхнулася, коли Теммі схопила смаколик із її долоні. Дівчинка раптом згадала хом’ячка Олени та Софії. Їй майнула одна думка.

— Семе! — вигукнула вона. — Я знаю, як ми можемо допомогти Гризьку…

Рано‑вранці наступного дня Амелія спустилася у вітальню, відчувши запах їжі. Її кошеня, Зірочка, було на кухні і з надією дивилося на бабусю дівчинки, коли та накладала щось ложкою з киплячої каструлі в кошики з тіста.

— Як смачно пахне! — сказала Амелія.

— Я готую мініпироги з куркою для конкурсу випічки на ярмарку, — відповіла бабуся.

— Ходімо, — сказала дівчинка, пестячи Зірочку. — Дам і тобі їсти.

Вона відкрила пакетик із кормом і висипала його в миску. Поки Зірочка їла, бабуся Амелії відчинила духову шафу й дістала пироги із золотистою скоринкою.

— Перша партія має чудовий вигляд! — сказала мама дівчинки, коли зайшла на кухню.

Бабуся поклала один із пирогів на тарілку, розрізала його на чотири частини й помахала над ним рукою, щоб той трохи охолонув.

— Спробуйте. Як вам?

Амелія відкусила шматочок гарячої випічки.

— Це дуже смачно. Ти додала туди щось новеньке, чи не так?

Бабуся кивнула.

— Мій секретний інгредієнт — трава, яка називається майоран, — сказала вона та взяла й собі шматочок. — Гм‑м‑м… Все одно хочеться чогось іншого. А ну ж бо я подумаю…

Жінка почала метушитися, зазираючи в шафи.

Мама Амелії усміхнулася і сказала:

— Бабуся випала із реальності.

— Я піду до Сема, якщо ти не заперечуєш, — із усмішкою промовила дівчинка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Добре, — відповіла мама. — До зустрічі на ярмарку!

Сем із батьками жив у їхньому готелі «Старий Млин». У них була велика кухня, де тато хлопчика готував для гостей. Амелія і Сем поклали мамин планшет на стіл та ввімкнули відео, у якому пояснювалося, як приготувати частування для хом’ячків.

— Вам знадобиться борошно, вода, банан і арахісове масло, — сказала жінка з відео. — О, не забудьте, що хом’ячки люблять різноманітне насіння…

Сем понишпорив у шафах і дістав потрібні інгредієнти.

— Нумо починати!

Діти розім’яли банан у мисці і змішали його з водою, арахісовим маслом і маковими зернятками. Потім повільно додали борошно, перемішуючи все руками, щоб зробити тісто. Амелія відщипнула шматочок, покатала його між долонями, стиснула й виліпила печиво. Потім тріумфально підняла тісто в повітря:

— Та‑дам!

Мак із захопленням гавкнув.

— Вибач, Маку, — сказав Сем. — Це ласощі для хом’ячків, а не для цуценят!

Вони сформували печиво, поклали його на деко та поставили в духову шафу. Амелія встановила таймер.

Поки хом’ячі смаколики випікалися, діти вийшли в сад покидати м’яча Маку. Песик бігав за ним, поки з кухні не пролунав дзвіночок таймера.

— Печиво готове! — вигукнула Амелія.

Вони поквапилися назад у будинок. Печиво і справді пахло досить смачно, хоч і призначалося для хом’яків. Амелія поставила деко на стіл, щоб випічка охолонула.

У задні двері постукали, і за ними з’явилася лиса голова. Містер Ферґюсон був постійним гостем у «Старому Млині».

— Я шукаю мотоциклетні рукавички. Мак же не міг поцупити їх знову, правда?

— Не думаю, — похитав головою Сем.

— Можливо, я залишив їх у своїй кімнаті, — розмірковував пан Ферґюсон, поглядаючи на ласощі на підносі. — Не заперечуєте, якщо я скуштую?

Перш ніж діти спробували зупинити чоловіка, він миттю простягнув руку й поклав одне печиво до рота.

— М‑м‑м‑м, — промугикав він, наминаючи частування для хом’ячків.

— Вам смакує? — поцікавилася Амелія, ледве стримуючи регіт.

Містер Ферґюсон насупився.

— Відверто, я не впевнений, що воно отримає призове місце, але печиво доволі смачне.

Чоловік узяв іще одне й пішов, вигукнувши через плече:

— До зустрічі на ярмарку!

Ресторан, що належав родині містера Сільви, був розташований на іншому кінці Велфорда. Сем вів Мака на повідку, а Амелія несла ласощі для хом’ячків. Печиво торохтіло в пластиковій банці, а Мак і досі зиркав на нього, сподіваючись, що йому все‑таки щось перепаде.

— Тепер я знаю, як змусити Мака ідеально виконувати команду «Поруч». Мені просто потрібно носити всюди із собою ласощі для хом’яків! — засміявся Сем.

Амелія всміхнулася йому у відповідь.

— Пощастило, що ми зустріли тих свинок, — сказала вона. — Інакше мені не спало б на думку приготувати таке печиво!

Проминувши фермерський будинок, де мешкала родина Періш, вони побачили свого друга Калеба. Він примостився на паркані, спостерігаючи, як пасуться його лами — Ларрі та Ліам.

— Ви поїдете на ярмарок? — поцікавився Сем.

— Мама приготувала мармелад, — кивнув хлопчик. — А тато пошив чудернацькі фартухи!

Тато Калеба був дизайнером одягу. Амелія подумала, що, може, їй варто придбати один фартух на день народження своїй бабусі.

— Ламам подобається нова домівка, — зазначила Амелія, спостерігаючи, як тварини жують траву.

— Точно, — відповів Калеб. — У них тут роздолля. На цьому полі ми могли б розмістити ціле стадо лам!

Дивлячись на широкий відкритий простір, Амелія згадала Дейзі й Піпа. Великі свинки тіснилися у своєму маленькому садку.

«А що, як…» — подумала вона й запитала:

— Друже, а ти любиш свиней?

— Я їх обожнюю! А що?

Дівчинка розповіла йому про проблему Енні та Кейт, а потім показала на загін.

— Свиням потрібна лише велика ділянка бруду й загін.

Калеб зіскочив із паркана.

— Я піду пораджуся з татом! — вигукнув він, чкурнувши до будинку.

ГАВ!

Амелія озирнулася, щоб подивитися, на кого гавкає Мак. Її серце стиснулося. Дорогою йшла Тіффані Бенкс зі своєю собачкою Блискіткою. Дівчинка ходила із Семом та Амелією в одну школу. Вона була не дуже дружелюбною, однак, Блискітка була грайливим цуценям. Собачка заметляла хвостиком і почала стрибати, від чого синій бантик на її пухнастій білій голівці кумедно підстрибував.

— Здається, Блискітка хоче привітатися… — зітхнув Сем.

Цуцики гавкали та обнюхували одне одного.

— Твоєму псу краще не бруднити шерсть Блискітки, — пирснула Тіффані.

«Ну чому вона завжди така груба!» — подумала Амелія.

Потім дівчинка нагадала собі: навіть якщо Тіффані поводиться грубо, то це не означає, що вона не може бути приязною. Амелія помітила, що та тримає таку саму пластикову банку, як і вона.

— Що в тебе там?

— Мигдальне печиво для ярмарку, — відповіла Тіффані. — Я спекла його сьогодні вранці.

Вона відкрила баночку. Всередині лежало красиве та витончене кругле печиво пастельних кольорів — рожеве, зелене та жовте.

— Воно неймовірне — зауважив Сем.

— Я знаю, — самовдоволено відказала Тіффані. — А ви що приготували?

Амелія відкрила свою банку й показала ласощі для хом’ячків не ідеальної форми.

— Ви ж не сподіваєтеся з цим здобути призове місце, правда? Воно таке огидне! — порснула Тіффані.

Амелія закрила кришку.

— Печиво не для людей, — зауважив Сем. — Це для хом’ячка, який погано почувається.

— У будь‑якому разі, важливо не те, який воно має вигляд, — відрізала Амелія. — Уся справа в його смаку.

Тіффані посміхнулася.

— Ну, тоді сподівайтеся, що хом’як буде суддею конкурсу випічки, — сказала вона.

Насамкінець Тіффані майнула волоссям і попрямувала далі, а Блискітка подріботіла за нею.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Ресторан був зачинений, коли діти прийшли, але Амелія чула галас, що лунав за його дверима. Вони помітили, що задній вхід відчинений, а в повітрі пашить пряний аромат. Містер Сільва саме переносив коробку з кухні у фургон.

— Добрий день! — привітався він. — Перепрошую, але ресторан сьогодні не працює.

— Ми, власне, прийшли навідати близнючок, — відповіла Амелія.

— Дівчата всередині! — сказав чоловік, киваючи на двері. — Можу закластися, що вони знову сперечаються.

Сем прив’язав повідок Мака до стовпчика й дав цуцику команду «сидіти». За задніми дверима місіс Сільва, одягнена в білу кухарську форму, стежила за кількома каструлями на плиті. Вона відкрила кришку величезної глиняної печі й за допомогою щипців дістала індійські коржики, а потім кинулася до м’яса, що смажилося на шампурах над вугіллям.

— Що далі? — запитав містер Сільва, повернувшись на кухню.

— Зазирни в каструлю! — гукнула дружина. — Дивися, щоб не пригоріло!

— У яку саме? — уточнив він.

На плиті стояли три каструлі з карі, і всі вони кипіли.

— Масала! — вигукнула вона.

Містер Сільва взяв ложку й почав помішувати.

— Не забудь про банку з коріандром у холодильнику, — додала дружина, перевертаючи шампури й поливаючи гриль водою. Дим здійнявся в повітря, огорнувши всіх.

Місіс Сільва витерла лоб.

— Скільки часу залишилося до початку ярмарку?

Сем глянув на годинник.

— Близько години.

— О Боже! — вигукнула вона. — Ми ледве встигаємо!

Жінка почала складати індійські коржики в картонну коробку.

Містер Сільва всміхнувся Амелії та Сему.

— На вашому місці, я б тікав звідси якнайшвидше. Інакше вона і вам дасть роботу.

Сем з Амелією піднімалися сходами, що вели в квартиру над рестораном. Коли вони дійшли до середини, дівчинка почула музику й голоси Олени та Софії згори.

— Ти сказала, що я можу подивитися свою телепередачу!

— Коли ця пісня закінчиться!

— Ти увесь день слухаєш її на повторі!

— Не перебільшуй!

— Просто візьми навушники.

Амелія постукала й відчинила двері. Олена та Софія набурмосено дивилися одна на одну. Але щойно дівчатка побачили Сема й Амелію, на їхніх обличчях з’явилися усмішки.

— Привіт! — сказали вони одночасно.

Амелія зняла кришечку з банки й гордо простягнула їм. Близнючки ошелешено подивилися на неї. Софія зморщила ніс.

— Це печиво?

— Так, для хом’ячків, — відповіла дівчинка. — Для Гризька!

Сестрички підстрибнули від захвату.

— Ого! Дякую, це чудово! — вигукнула Олена.

— Ми подумали, що від цього печива в Гризька з’явиться апетит, — пояснив Сем.

Амелія відчула, як щось ударилося об її ногу. Вона подивилася вниз і побачила прозору пластикову кулю з маленьким золотистим хом’ячком, який біг усередині неї, штовхаючи її вперед. Куля вдарилася об стілець, і хом’як сів, потираючи лапки. Потім він розвернувся, і кулька покотилася до дверей.

— Схоже, Гризько почувається краще! Спробуймо дати йому смаколиків? — усміхнулася дівчинка.

— А це не Гризько, — сказала Софія. — Це — Начо.

Амелія помітила збентеження на обличчі Сема.

— Начо? — запитала вона. — У вас двоє хом’яків?

— Так, — відповіла Олена. — Гризько у своїй кульці за диваном…

Амелія стала навколішки біля дивана й побачила порожню пластикову кульку. Її маленькі дверцята були відчинені навстіж.

— Гм, друзі, його там немає, — сказала вона.

Обидві близнючки підбігли подивитися.

— Ти, мабуть, не зачинила дверцята як слід, — дорікнула сестрі Олена.

— Я клала Начо в кульку! — обурилася Софія. — А ти — Гризька.

— Ні, я цього не робила!

— Це зараз не має значення, — перебив їх Сем.

Близнючки перезирнулися.

— Ми маємо знайти його! — сказала Олена.

— Гаразд, тільки без паніки, — зауважила Амелія, оглядаючи кімнату. — Сподіваюся, Гризько не втік далеко.

Діти дивилися під кріслами й диваном, але хом’ячка ніде не було. Потім близнючки шукали в кухні й ванній кімнаті. Коли вони повернулися до вітальні, нижня губа Олени почала тремтіти.

— Його ніде немає, — промовила Софія, і її очі заблищали від сліз.

— Не хвилюйтеся, — заспокоювала їх Амелія. — Я впевнена, що ми знайдемо Гризька.

— Де його клітка? — поцікавився Сем.

— У нашій спальні, — відповіла Софія. — Це на другому поверсі, але Гризько вміє добре лазити.

Вона повела Амелію й Сема до сходів, і сердито вигукнула сестрі:

— Олено, ти забула Начо. Тобі зовсім байдуже, якщо ми загубимо і його?

Софія підхопила хом’ячка у пластиковій кульці, відштовхнула Олену й затупала сходами нагору.

— Ну, принаймні, я правильно зачинила кульку Начо, — насупилася сестра.

— Ні, я!

— Тепер уже неважливо, чия це провина, — перебила їх Амелія. — Бідолашний Гризько загубився, і ми мусимо його знайти.

Спальня близнючок була тісною та неохайною. Біля стіни стояло двох’ярусне ліжко, одне з яких було накрите брудною пуховою ковдрою, на ній лежала зіжмакана піжама, а друге було акуратно застелене. Одна половина підлоги була завалена іграшками та одягом, друга ж була бездоганно чистою, книжки рівненько розташувалися на полиці, а іграшки викладені в рядочок. На підлозі біля вікна стояла хом’яча клітка. Вона була невеличка і напхана різноманітними драбинками, пожованими картонними трубками. На додачу в ній стояло колесо, лоток і миска для корму. Дно було засипане тирсою.

Олена зазирнула всередину й похитала головою.

— Його тут немає.

Софія переклала Начо з кульки в клітку.

— А Гризько й Начо живуть разом у цій клітці? — запитала Амелія.

Олена кивнула.

— Вони — братики, — пояснила дівчинка. — Отже, їм подобається жити разом.

Амелія не була в цьому впевнена. Вона знову подумала про Дейзі й Піпа, які тісняться у своєму загоні.

— Нам краще перевірити кімнату мами й тата, — сказала Олена.

Щойно сестри пішли, Амелія повернулася до Сема та прошепотіла:

— Я точно пам’ятаю, як місіс Гоуп казала мені, що хом’якам потрібен власний простір.

Сем підняв брови й оглянув двох’ярусне ліжко.

— Гадаю, що Олені й Софії він також потрібен!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Потрапивши в клітку, Начо попрямував до миски з кормом. Він узяв насіння соняшника й почав гризти його, крутячи в передніх лапках, поки не відділилася смугаста шкаралупа. Хом’ячок з’їв ядро, а потім скуштував трохи вівсяних зерен. З’ївши половину корму, він почав наповнювати защічні мішки. Його мордочка розтягувалася все ширше й ширше, поки миска не спорожніла.

— Начо з’їдає все, тому Гризьку нічого не лишається. Може, від цього він такий худий? — задумалася Амелія.

Тієї самої миті повернулися близнючки.

— Там його теж немає!

— Зазирнімо ще раз у вітальню, — запропонувала Амелія. — Ми могли не вгледіти якусь важливу деталь.

Спустившись, вони розділилися й почали обдивлятися підлогу навколішки. Жодних слідів Гризька не було.

— Він же не міг розтанути в повітрі! — вигукнув Сем.

Двері відчинилися, і ввійшов містер Сільва.

— Так, дівчатка, ми вирушаємо на ярмарок. Ви хочете… — сказав він і помітив їхні засмучені обличчя. — Що сталося?

— Олена загубила Гризька, — сказала Софія.

— Ні, це Софія за ним не догледіла! — вигукнула Олена.

Амелія втрутилася, доки не почалася чергова суперечка.

— Ми думаємо, що хом’ячок десь у квартирі, — підсумувала вона, — тому що двері в ресторан були зачинені.

Містер Сільва стривожено прикрив рота рукою.

— О ні! — вигукнув він. — Зазвичай двері зачинені, однак я відчиняв їх, тому що переносив коробки туди‑сюди сходами.

— Гризько міг утекти, — вжахнулася Олена.

Усі вони стовпилися в ресторані.

— Ти їдь на ярмарок, — сказав містер Сільва дружині, — а я залишуся тут і допоможу шукати хом’ячка.

Місіс Сільва вирушила в дорогу на фургоні, а решта уважно оглядали ресторан, зазирали під усі столики й навіть за барну стійку, однак, Гризька там і близько не було.

Залишилася лише кухня. Раковина була завалена брудними каструлями й пательнями.

— Дивіться! — вигукнула Софія. — Я щось знайшла.

На підлозі лежала купка чорних кульок і кілька шматочків чогось схожого на мокрий картон.

— А хіба не там стояла коробка з індійськими коржиками? — поцікавився Сем.

Містер Сільва здивовано вигукнув:

— Точно! Схоже, Гризько прокусив коробку та заліз усередину!

Він дістав мобільний телефон і подзвонив дружині.

— Не відповідає! — похитав головою чоловік.

— Якщо Гризько втече з коробки на велфордському ярмарку, ми ніколи його не знайдемо! — насупилася Амелія.

Близнючки зойкнули від жаху.

Амелія кинулася до дверей.

— Ходімо! — вигукнула вона. — Нам слід туди терміново потрапити, поки хом’ячок не втік.

Вони бігли до самого ярмарку. Мак помчав уперед, метляючи хвостом. Незабаром Амелія відчула безліч приємних запахів: солодких і пряних, фруктових і пікантних.

На ярмарку стояло кілька яток, що розташовувалися навколо величезного головного намету. Він був відкритий з одного боку й заповнений рядами розсувних столів. В одному кінці спорудили платформу, на якій стояв мер і перевіряв звукову систему.

— Перевірка: один‑два, — сказав він у мікрофон.

Коли діти добігли до яток, Амелія побачила таке розмаїття страв, яке можна було лише уявити: від чатні й шоколаду до сосисок і рагу. Дівчинка вдихала аромати, намагаючись вловити запах карі.

Мак спробував потягнути Сема до ятки, де чоловік смажив хот‑доги, але хлопчик насилу відтягнув його.

— У нас немає часу на сосиски, Маку. Ми шукаємо місіс Сільву.

Ставши навшпиньки, він оглянув натовп відвідувачів і показав пальцем усередину намету.

— Ось вона, Амеліє!

Вони промчали повз бабусю, яка несла один зі своїх пирогів з куркою на конкурс випічки.

— Привіт, діти, — сказала вона. — Куди це ви?..

— Вибач, бабусю! — крикнула Амелія, коли вони пробігали повз неї. — У нас надзвичайна ситуація з хом’яком!

Дівчинка прошмигнула поблизу овочевої ятки фермера Стівенса й ледь не зіткнулася з батьком Калеба. Містер Періш відскочив від неї, тримаючи в руках яскраві фартухи.

«Цікаво, чи вдалося Калебу розпитати його про свиней…» — подумала Амелія, промчавши біля нього.

Але часу на зупинку не було. Містер і місіс Гоуп сиділи за сусіднім столиком і розкладали на тарілки печиво у формі лапок. Ветеринари помахали Амелії й Сему, які проскочили повз них.

— Не можемо зупинитися, — видихнув Сем. — Ми шукаємо хом’яка!

Місіс Сільва досі готувалася до ярмарку: на газових конфорках кипіли каструлі з карі, а в маленькому переносному нагрівачі лежали індійські овочеві оладки бхаджі.

— Куди ви так квапитеся? — запитала вона. — Хочете трохи карі?

— А де коробка з індійськими коржиками? — поцікавилася Амелія.

— Ось тут, — відказала місіс Сільва, показуючи собі під ноги.

Амелія зазирнула під стіл і побачила коробку без кришки.

«О ні, — вжахнулася вона. — Гризько, мабуть, утік!»

До них підбігли Олена й Софія.

— А ось і він! — вигукнула одна із сестер.

Біля однієї ніжки столу Гризько жував краєчок коржика. Його крихітні очі блищали, а вуса тремтіли. Амелія спробувала дотягнутися до нього, але той дременув прямісінько у жвавий натовп у наметі.

— Хапай його! — вигукнув Сем.

Друзі кинулися вслід за хом’яком.

— Що відбувається? — поцікавилася місіс Сільва, проте в дітей не було часу на пояснення.

Гризько то зникав, то з’являвся під ногами та під столами, поки Амелія, Сем і близнючки бігли щодуху за ним, щоб не відстати. Хом’ячок чкурнув під дитячий візочок. Маленький хлопчик зареготав і показав пальцем на хом’яка, який вибіг з іншого боку. Потім Гризько дістався до краю намету та пробіг під ним.

— Він на вулиці! — гукнула Амелія.

Діти вибігли з намету на траву.

— Дивіться! — заволав Сем. — Ятка із соком!

Чоловіка з рудою бородою було майже не видно за купами фруктів й овочів, які можна було вичавити в соковитискачах, що стояли на столі. Поруч із яткою височіла піраміда з яблук, а по ній, як по сходах, дерся вгору гризун.

На бігу Амелія крикнула:

— Гей!

У власника ятки відвисла щелепа, коли він помітив Гризька, який сидів на вершині піраміди із зелених та червоних яблук і був схожий на пухнасте золоте яблучко. Він потягнувся, щоб схопити його, але Гризько прудко стрибнув на стіл і зник серед моркви й капусти.

Чоловік знову спробував упіймати хом’яка, але промахнувся — і врізався в стіл. Фрукти хитнулися, а потім…

БАХ! Додолу впав великий ананас.

ХРЯСЬ! Кілька манго й груш теж опинилися на землі.

БУМ! Піраміда з яблук розлетілася. Соковиті кулі покотилися під ноги Амелії, вона спіткнулася та впала, розмахуючи руками. За нею борсався Сем, у якого ноги роз’їхалися в різні боки. Мак бігав навколо них, гавкаючи та ганяючись за фруктами.

Амелія зойкнула. Вони із Семом лежали на землі серед купи яблук.

Власник ятки з острахом дивився на розкидані фрукти.

— Це була… миша?

— Нам дуже прикро, — сказала дівчинка, схоплюючись на ноги та піднімаючи Сема. — Ми потім усе пояснимо!

Діти відчайдушно обнишпорювали територію навколо ятки із соком — і побачили, як Гризько чкурнув у натовп людей. В Амелії ледь серце не зупинилося від того, що хом’як метався між черевичками та чоботами, а потім знову помчав до намету.

— Його розтопчуть! — вигукнула дівчинка.

Велика німецька вівчарка загавкала, натягуючи повідок, коли поблизу неї пробіг Гризько.

— Або з’їдять! — додав Сем.

Потім Амелія знову побачила мера, і в неї виникла ідея. Дівчинка кинулася до намету й узяла до рук мікрофон.

— Допоможіть! — крикнула вона. — Ловіть хом’яка!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Усі здивовано втупилися на дівчинку, зокрема й мер, огрядний чоловік із блискучим церемонійним ланцюжком.

— Хом’яка? — запитала жінка, жуючи шоколадний млинець. — Як сюди потрапив хом’як?

— Це довга історія, — відповіла Амелія в мікрофон.

Вона побачила, як Олена й Софія заклопотано шукали всюди гризуна.

— Але ми маємо повернути його додому цілого та неушкодженого. Господарі дуже сумують за ним. Будь ласка, допоможіть нам зловити Гризька!

Натовп загудів, погоджуючись допомогти. Обережно ступаючи, усі почали обшукувати намет. Амелія побачила, що містер і місіс Гоуп долучилися до пошуків. Якщо з Гризьком трапиться щось погане, вони, принаймні, будуть поруч, щоб йому допомогти.

— Він тут! — крикнула дівчинка‑підліток із морозивом у руках.

— Хом’як під столом! — вигукнув торговець сиром.

— Тепер він за цими ящиками, — крикнув хтось інший.

— Йой!

Амелія різко обернулася. Місіс Кренборн, літня жінка, яка жила в селищі, била рушником по підставці для кексів.

— Ану злізай із моїх тістечок! — верещала вона. — Геть!

Діти кинулися до хом’ячка. Містер Ферґюсон саме наминав печиво.

— Не таке смачне, як ваше! — сказав він із повним ротом.

На столі були викладені фруктові та морквяні тістечка, швейцарські булочки й кекси. Один із кексів був политий білою глазур’ю з візерунком, схожим на крихітні відбитки лапок на свіжому сніжку. Амелія нахилилася ближче. Це були справжні відбитки!

Сліди лапок у глазурі вели до краю столу та вниз по коробках, наповнених паперовими тарілками й серветками. Амелія й Сем пішли по слідах, а далі вже побачили, як Гризько тікає з намету.

— Тільки не це! — сказав Сем і тріснув себе по лобі.

— Ми його ніколи не впіймаємо! — застогнала Амелія.

Діти вискочили з намету якраз тоді, коли щось рожеве пролетіло в повітрі. Мигдальне печиво впало на траву, але Гризько прошмигнув повз нього.

— Хіба ти не хочеш смаколиків? — запитала Тіффані. — Вони ж такі смачні.

Дівчинка підкинула в повітря ще одне мигдальне печиво — цього разу зелене. Гризько зупинився й понюхав його.

Амелія затамувала подих. Посмикуючи вусами, гризун почав жувати край печива.

Амелія блискавично схопила хом’ячка й передала його Олені. На мить їй здалося, що Софія почне скаржитися, але цього разу близнючки не сперечалися. Гризько й далі жував мигдальне печиво.

— Ну і ну, Тіффані, — прошепотіла Амелія. — Тобі вдалося.

— Звичайно, мені вдалося, — переможно сказала дівчинка. — Перед моїм печивом неможливо встояти.

— Дякую тобі! — Софія обійняла Тіффані й притиснула до себе. — Ти врятувала нашого улюбленця.

— Ти героїня, — додала Олена і передала Гризька сестрі. — Потримай і ти його. Він має знати, що ми обидві поруч.

Софія всміхнулася сестрі, коли вони одночасно попестили свого гризунчика.

— Приємно бачити, що він тепер їсть! — сказав Сем.

— Добре, що близнючки теж порозумілися, — додала Амелія.

— Хочете й ви покуштувати? — запитала Тіффані, простягаючи тарілку з мигдальним печивом дівчаткам і Сему.

— Ти впевнена? — запитала Амелія. — Хіба вони не потрібні тобі для конкурсу випічки?

Тіффані знизала плечима.

— Домашні тваринки важливіші, ніж якісь конкурси випічки. Я б не хотіла загубити Блискітку.

Вони всі взяли по мигдальному печиву.

— М‑м‑м, — протягнула Олена. — Як смачно!

— Воно чудове, — додав Сем.

Амелія просто кивнула, адже її рот був напханий.

Тіффані зніяковіло зашарілася.

Містер Сільва підійшов до дітей, розмахуючи порожньою пластиковою баночкою.

— Софіє, можеш покласти Гризька сюди. Я зробив у кришці отвори для повітря. Думаю, хом’ячок дуже втомився після сьогоднішніх пригод.

Дівчинка обережно поклала гризуна в баночку, і він миттю згорнувся калачиком.

— Сходіть порозважайтеся, — сказав батько близнючок. — Я подбаю про Гризька.

Сестри подалися гуляти зі своїми однокласниками, а Тіффані пішла подивитися на фартухи містера Періша.

— Я просто вмираю з голоду! — вигукнув Сем. — Ходімо мерщій щось поїмо!

— А чого тобі хочеться? — запитала Амелія.

Сем усміхнувся:

— Усе, що завгодно, окрім яблук! Як щодо карі?

Мак гавкнув, неначе погоджувався з господарем.

Амелія з Семом підійшли до ятки місіс Сільви. Вони стали в чергу й почали вивчати меню.

— Курячу корму, будь ласка, — попросила дівчинка.

— Я буду баранину тандурі, — сказав Сем.

— Тільки вам доведеться їсти його лише з рисом, — попередила їх місіс Сільва. — Я була вимушена викинути індійські коржики, але, принаймні, Гризько цілий і неушкоджений.

Вона подала їм тарілки та похитала головою, коли вони спробували розрахуватися.

— Це за рахунок закладу, — сказала вона, усміхаючись. — На знак подяки за те, що допомогли нам упіймати хом’ячка.

Діти знайшли вільне місце на траві й насолодилися пряними стравами. Потім вони з’їли по морозиву й приєдналися до натовпу, що зібрався у великому наметі на церемонію нагородження. Амелія та Сем підійшли до бабусі, яка нервово всміхнулася їм.

— Успіху тобі, — побажала їй онучка.

Мер саме оголошував переможців конкурсу випічки. Амелія затамувала подих, коли черга дійшла до результатів конкурсу на найкращий пиріг. Мер кахикнув.

— Перше місце завоювала… Колетта! За її чудовий пиріг із куркою!

Амелія радісно скрикнула. Бабуся затулилася руками, але не змогла приховати усмішки. Вона поквапилася забрати свій приз і повернулася з блискучою червоною формою для випічки.

— Вітаю, бабусю, — сказала дівчинка, обіймаючи її.

— А тепер я хочу нагородити спеціальним призом кмітливу юну леді, яка допомогла з сьогоднішнім порятунком гризуна. Тіффані! Будь ласка, підійдіть і заберіть свою нагороду!

Тіффані вийшла вперед. Амелія аплодувала разом з усіма, коли мер вручив дівчинці коробку цукерок. Чи не вперше Тіффані всміхнулася.

— Було дуже люб’язно з її боку допомогти нам упіймати Гризька, — прошепотів Сем.

Амелія кивнула. Сьогодні вона побачила іншу Тіффані. Можливо, вона не така вже й погана.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Після закінчення ярмарку Сем та Амелія трохи затрималися, щоб допомогти сім’ї Сільва зібратися. Гризько спокійно спав у баночці.

— Він, мабуть, утомився від усієї цієї біганини! — припустив Сем.

— А ще він досхочу наївся печива! — засміялася Олена.

Амелія та Сем пішли додому разом із Маком, і ще на порозі, відчули яскравий аромат солодкої випічки. У дівчинки аж забурчало в животі.

Діти попрямували на кухню й побачили, що бабуся дістає з духової шафи нову форму з пирогом.

— Не можу повірити, що ти знову печеш, — здивувалася дівчинка.

— Один милий чоловік із яткою з соком дав мені купу яблук, — відповіла бабуся. — Бо вони такі побиті, що він не зможе з них нічого зробити!

— Е‑е‑е, можливо, ми трохи в цьому винні, — пробурмотів Сем.

Амелія з Семом накинулися на гарячий пиріг із густими холодними вершками. До них підійшла Зірочка, подивилася на Амелію й сумно, благально нявкнула. У кошеняти були крихти на вусах.

— Бабусю, Зірочка їла яблучний пиріг?

— Угу, — трохи винувато мугикнула бабуся. — Але лише один чи два шматочки. Мені здалося, що вона була страшенно голодна!

— Це дуже схоже на Мака. На нього як глянеш, то можна подумати, що він умирає з голоду! — пирхнув від сміху Сем.

Амелія погладила м’яке черепахове хутро Зірочки й дала їй облизати залишки вершків.

— Що за маленьке порося? — вигукнула вона. Дівчинка повернулася до Сема. — Я тут згадала, що в нас є деякі плани…

Через кілька днів Амелія з Семом були на фермі Перішів. Вони допомагали Калебу зробити стовпчик, об який можна чухатися. Містер і місіс Періш відгородили частину одного поля й побудували на ньому просторий свинарник. Стовпчик для чухання стояв прямо в центрі свинарника й цілком його довершував.

Енні та Кейт базікали з місіс Періш. Лами Ларрі й Ліам стояли по той бік паркану, визираючи з‑за нього, як допитливі сусіди.

Дейзі з Піпом схвильовано сопіли у своєму новому загоні, доки Амелія забивала останній цвях у стовпчик.

— Готово, — сказала вона й відійшла, коли Дейзі нетерпляче підштовхнула її.

Стовпчик для чухання насправді був дерев’яним дрючком, закріпленим вертикально та покритим щетинистими килимками з кокоса. Дейзі та Піп, ставши пліч‑о‑пліч, затисли між собою стовп. Вони задоволено рохкали, коли терлися своїми широкими задами об жорстку поверхню.

— Їм подобається! — радісно вигукнув Сем.

— Свинкам усе до вподоби, — додала Амелія. — Тут просто ідеально.

У свинарнику було достатньо місця для Дейзі та Піпа й багато трави, у якій можна порпатися.

Місіс Періш задоволено кивнула.

— Вони добре влаштовуються. Я така рада, що ми змогли їх забрати до себе. Це була чудова ідея, Амеліє.

— Не можу повірити, що в нас тепер є дві свині та дві лами. Нещодавно в нас зовсім не було домашніх тварин, а тепер аж чотири! — радісно вигукнув Калеб.

— Вистачить на цілий контактний зоопарк! — розсміялася Амелія.

Містер і місіс Періш нічого не сказали, але дівчинці здалося, що вони перезирнулися.

— Гм, — подумала вона, — може, це й непогана ідея!

— Ну, — сказала Енні, — нам час прощатися з нашими гігантськими мініпігами. Вони з Кейт почухали Дейзі та Піпа за вушками й почастували їх свинячими коржиками.

— Бувайте, поросята. Ми навідаємося!

— А ми будемо раді бачити вас у будь‑який час, — усміхнулася місіс Періш.

— Дякуємо, — відказала Кейт. — Нам їх не вистачатиме, але ми знаємо, що їм тут буде набагато краще. І тепер у Теммі й Тіма з’явилося достатньо простору.

Енні глянула на годинник у своєму телефоні.

— Нам варто поквапитися. Слід іще пересадити ту клумбу на сільській галявині!

Містер і місіс Гоуп приїхали якраз услід за від’їздом колишніх власниць поросят. Ветеринари обійшли свинарник, задоволено всміхаючись.

— Який фантастичний загін! — вигукнула місіс Гоуп. — Це просто мрія. Дейзі й Піпу дуже пощастило.

— Так, діти, — сказав містер Гоуп. — «Ковчег» вами пишається!

— Дякую, — відповіла Амелія.

Вона думала, що її серце розірветься від щастя. Сем усміхнувся, і дівчинка дала йому п’ять.

— Узагалі‑то, містере та місіс Гоуп, тепер, коли в Дейзі та Піпа з’явилося більше місця, ми хотіли б попросити вас про дещо…

— Сюрприз! — вигукнула Амелія, коли Олена й Софія відчинили двері.

— Подобається? — запитав Сем. Він тримав у руках клітку для хом’ячка, а Амелія — коробку зі щойно спеченими ласощами для гризунів.

Близнючки розгублено витріщилися на них.

— Я дещо дізналася, — пояснила Амелія. — Виявляється, хом’ячкам краще жити поодинці. Я порадилася з містером і місіс Гоуп, і вони погодилися віддати нам запасну клітку.

— Тепер у Гризька буде власна домівка, — додав Сем.

— І Начо не з’їдатиме його корм, — додала дівчинка.

— Це чудово! — вигукнула Олена.

— Переселімо відразу Гризька в новий будиночок, — запропонувала Софія.

Діти пішли нагору, і настала черга Амелії дивуватися. Двох’ярусне ліжко зникло, а замість нього в різних кінцях кімнати стояли два нових. Одне досі було занехаяне, друге — ідеально застелене, а посередині кімнати було багато вільного місця.

— Мама з татом нам їх купили, — сказала Олена. — Як добре, що тепер у нас окремі ліжка.

— Олена перестала плутати свої речі з моїми, — додала Софія.

Олена нахилилася, щоб підняти плюшевого ведмедика зі свого боку кімнати, поклала його на незастелене ліжко сестри та прошепотіла:

— Ну, майже перестала.

Близнючки перезирнулися і розсміялися.

Амелія всміхнулася Сему. Сестри припинили сперечатися, і тепер у них був особистий простір. Та й хом’ячки стали щасливішими, як Дейзі та Піп!

Сем поставив нову клітку поруч зі старою, де, згорнувшись калачиком, спали Начо та Гризько. Сестрички приготували клітку, поклали тирсу на дно й підстилку в кубло.

Потім Софія взяла баночку з ласощами для хом’ячків, трусонула її і гризуни прокинулися. Вони позіхнули й сіли біля ґраток своєї клітки, посмикуючи вусами.

Олена всміхнулася.

— Вони обожнюють ці смаколики!

Дівчинка дістала Гризька й посадила його в нову клітку. Хом’ячок на мить завмер, немов вирішуючи, чи подобається йому там. Потім почав досліджувати клітку, ретельно обнюхуючи кожен куточок.

— Тримай, Гризьку. Твоє перше частування в новому будиночку.

Софія дала йому погризти печиво для хом’ячків. Він затиснув смаколик у передніх лапках і задоволено почав жувати.

— А Начо ми теж пригостимо? — запитав Сем.

— Зовсім трохи, — сказала Софія, відламуючи шматочок. — Містер Гоуп сказав, що він дуже погладшав, тому що їв за двох. Зараз він на дієті.

Хом’ячки жадібно накинулися на ласощі. Після цього Гризько далі досліджував свою нову клітку, а Начо сидів і облизувався.

Він злизав кожну крихточку зі своїх маленьких рожевих лапок, перш ніж узявся вимивати мордочку та вушка.

— Ну що ж, — промовив Сем. — Мені ще треба вигуляти Мака. Хто зі мною?

— Я! — вигукнула Олена, схоплюючись на ноги. — Ходімо з ним у парк.

— Парк — відстій! — обурилася Софія. — Я голосую за ліс.

— Чому б нам спочатку не піти в парк, а потім до лісу? — запропонувала Амелія.

Обидві сестри кивнули.

Близнючки спустилися вниз, щоб узутися, а Амелія та Сем пішли за ними.

— Вони досі не можуть ніяк примиритися, — прошепотів Сем.

— Гадаю, що саме так іноді поводяться сестри, — з усмішкою відповіла дівчинка. Зачиняючи двері спальні, вона глянула на Начо та Гризька, які сиділи у своїх окремих клітках.

— Принаймні, ми всі можемо погодитися з одним — допомагати тваринам — найкраща справа у світі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На екрані комп’ютера з’явилося чарівне димчасто‑сіре кошеня, яке стояло на задніх лапках перед дзеркалом і боксувало з власним відображенням. Воно підстрибувало та било лапками по склу, а його пухнасте хутро наїжачилося. Потім кошеня пригнулося, потрясло крихітною дупкою та стрибнуло. Воно вдарилося об дзеркало, відскочило й чкурнуло геть, метляючи лапами врізнобіч.

Мак схвильовано загавкав. Сем і Амелія зареготали.

— Це так мило! — прокоментувала дівчинка й звернулася до друга: — Гей! Може, і нам варто зробити кілька кумедних відео з домашніми тваринками для сайту «Ковчега»?

— Це чудова ідея! — сказав містер Гоуп, дістаючи із шафи купу різного приладдя. — Ми давно не оновлювали сайт. Треба зробити це кумедно та дружелюбно, щоб привернути увагу нових клієнтів до лікарні. Кілька відео з тваринками — це якраз те, чого нам не вистачає.

Він поклав на підлогу все, що тримав у руках.

— Я дам вам свій старий телефон, щоб ви змогли зняти кілька відео.

Амелія стиснула руки від хвилювання. Очі Сема засяяли.

— У Велфорді так багато класних тваринок, що ми обов’язково знімемо кілька неймовірних відео! — сказав він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.