Lucy Daniels

Animal Ark

DOGGIE DRAMA

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Джанет Бінгем

за Джека та Скарлетт

Люсі Деніелс

Щенячі пригоди [Другий цикл. Книга п’ята]

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Аліни Комісарової

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2019

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7661-78-7

Аннотація

Учителька драматичного гуртка Амелії та Сема привозить до ветеринарної лікарні «Ковчег» своє щеня із гіпсовою пов’язкою на лапці. Ветеринари знімають гіпс, однак Оскар не стає на лапку. Виявляється, йому потрібна тривала реабілітація. У міс Сакс обмаль часу, адже в школі саме йде підготовка до вистави «Чарівник з країни Оз», у якій Амелія отримала головну роль. Чи вистачить дівчинці часу, щоб знайти спосіб допомогти крихітному тер’єрчику?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія Гейвуд відчувала гордість, коли споглядала вивіску біля дверей кам’яного будинку: «КОВЧЕГ, ВЕТЕРИНАРНА ЛІКАРНЯ».

«Моя мрія здійснилася!»

Відтоді, як дівчинка кілька місяців тому переїхала до Велфорда, вона хотіла допомагати в «Ковчезі». Спочатку містер і місіс Гоуп, ветеринари, яким належала ця лікарня, думали, що Амелія замала для цього. Але разом зі своїм другом Семом вона довела, що подружжя помиляється. Тепер Сем та Амелія — офіційні волонтери в «Ковчезі» й допомагають там на вихідних, а іноді — зранку перед школою.

— Я запізнився?

Амелія обернулася і побачила Сема, який вискочив із‑за рогу і підбіг до неї зі шкільним рюкзаком на плечі.

— Не поспішай, ми прийшли зарано, — вигукнула вона.

— Я ніяк не міг втекти з дому, — захекано відповів хлопчик. — Мак постійно намагався побігти за мною.

Мак — це милий тер’єрчик Сема.

— Можливо, він засмутився через те, що не зміг піти з тобою, — засміялася Амелія. — Але сьогодні у нас дуже багато справ: тварини потребують допомоги.

— Точно! — сказала місіс Гоуп, підіймаючись сходами за дітьми. Її руді кучері підстрибували з кожним кроком. Лікарка відчинила двері, і вони зайшли до порожньої приймальні, поки містер Гоуп паркувався.

— Що нам потрібно зробити насамперед? — нетерпляче запитала Амелія.

Місіс Гоуп усміхнулася:

— Ви можете почати з прибирання у тваринному готелі.

Так ветеринари називали місце, де тваринки залишалися певний час до повного одужання. Саме там колись перебувала Зірочка зі своєю мамою та іншими кошенятами, коли вони були ще зовсім крихітними. Діти доглядали за ними. А тепер Зірочка — домашня улюблениця Амелії!

Джулія Камінські, адміністраторка «Ковчегу», прибула на робоче місце одразу за містером Гоупом, піднявшись пандусом на інвалідному візку.

— Привіт, друзі! — усміхнулася вона до Амелії та Сема і ввімкнула комп’ютер на рецепції.

— Я піду підготуюся до прийому першого пацієнта, — сказала місіс Гоуп. — Джуліє, перевір електронну пошту, будь ласка. — Звернулася вона до адміністраторки. — І повідом, якщо там є щось термінове.

— Добре, — відповіла Джулія.

Місіс Гоуп пішла до свого кабінету, а Амелія та Сем попрямували коридором разом з містером Гоупом до готелю, минаючи оглядові кімнати. Тільки‑но вони переступили поріг готелю, як почули дивний голос: «Неслухняний хлопчик! Який же ти неслухняний хлопчик!»

— Хто це говорить? — запитав Сем, підскочивши від несподіванки.

Амелія розреготалася, адже зрозуміла, що це лунає голос яскравої зеленої папуги, що сидить у великій клітці. Вона зазирнула всередину, щоб розгледіти пташку, і помітила пов’язку навколо її крила.

— Познайомтеся з Геббі, — сказав містер Гоуп. — Вона врізалася у вікно і зламала крило.

А потім ветеринар вказав на сірого кролика з перев’язаним животиком, який дрімав на купці соломи.

— Хоппі видалили пухлину на шлунку. А в Клементини хвора ніжка, — закінчив він, вказуючи на черепаху в акваріумі.

— Бідолашні, — промовив Сем.

— Усі вони вже одужують, — заспокоїв дітей містер Гоуп. — На це просто потрібен час.

Поки ветеринар оглядав тваринок, Амелія та Сем прибирали клітки.

— Бридота, — сказав Сем, витираючи липкий пташиний послід із клітки Геббі.

І папужка повторила:

— Бридота!

Дівчинка розсміялася. Вона цілком згодна із Семом. Але ця робота була варта того, щоб постійно бути поруч зі звірятками! Амелія прибрала кролячі какулі Хоппі, а потім застелила її клітку чистим папером і свіжою соломою.

— Ви чудово попрацювали, — похвалив їх містер Гоуп. — Не забудьте вимити руки!

Амелія усміхнулася Семові, коли вони мили руки біля раковини.

Після цього діти з ветеринаром повернулися до приймальні. Там біля ніг кремезного фермера з густою сивою бородою лежала чорно‑біла вівчарка. Вона сумно поклала голову на його гумові чоботи.

— Містере Нікольсе, доброго ранку, — привітався містер Гоуп. — Що трапилося з Люсі?

— Вона нічогісінько не їсть, — відповів фермер.

— Я думаю, причиною цього можуть бути болі в животі.

Містер Гоуп присів і обережно відкрив пащу собаки. Діставши з кишені своєї сорочки маленький ліхтарик, він зазирнув всередину. Собака заскавулів.

— Як же мені її шкода, — прошепотіла Амелія. — У неї, мабуть, дуже болить животик!

— Справа не в цьому, у неї зубний біль, — повідомив містер Гоуп. — На жаль, зуб доведеться вирвати, а після обіду ви вже зможете забрати Люсі додому.

Містер Нікольс погладив собачку. Ветеринар Гоуп попрямував до процедурного кабінету і покликав Люсі за собою, але вівчарка навіть не поворухнулася і залишилася біля свого господаря.

— Ходи за ним, Люсі, — підбадьорив її фермер. — Я за тобою повернуся після обіду.

Вівчарка неначе з розумінням подивилася у вічі господаря і поквапилася у процедурну.

— Містер Гоуп добре про неї подбає, — запевнила чоловіка Амелія.

— Я знаю, — відповів містер Нікольс. — Сподіваюся, що нам вдасться знайти такого самого досвідченого ветеринара в новому місті.

— Ви переїжджаєте? — поцікавився Сем.

Містер Нікольс кивнув.

— Я вийшов на пенсію і продав усіх своїх звірят, окрім Люсі та двох лам.

— Лам? У Велфорді? — захоплено вигукнула Амелія.

Вона щоразу дізнавалася щось новеньке для себе про селище.

— Так, але їм потрібно знайти нову домівку, — додав містер Нікольс.

— Ви можете залишити інформацію тут, — сказала Амелія і вказала на дошку для оголошень, що висіла на стіні у приймальні. Там уже було багато плакатів з порадами щодо догляду за домашніми улюбленцями. А також повідомлення про загублених тварин і звіряток, що шукають господарів.

— Ми із Семом теж допоможемо!

— Ми вже віддали в хороші руки аж четверо кошенят, — додав із гордістю Сем.

— Але лами трішечки більші за котиків, чи не так? Ви впевнені, що вам вдасться знайти для них домівку? — із сумнівом запитав містер Нікольс.

Діти перезирнулися і усміхнулися одне одному.

— Ми постараємося! — з ентузіазмом відповіла Амелія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

На виході з лікарні містер Нікольс притримав двері для молодої жінки із коротким волоссям, забраним за вуха. Вона несла ковдрочку, з якої виглядав пухнастий коричневий хвостик.

— Добрий день, міс Сакс! — привітався Сем.

Амелія одразу впізнала жінку. Це була вчителька драматичного гуртка зі школи. Як виявилося, у ковдрі був маленький коричневий тер’єрчик, який дивився на дітей величезними очима. На одній із передніх лапок видніла гіпсова пов’язка.

— О, ні! — вигукнула дівчинка. — Що сталося?

— Цуцик захотів поплавати, — зітхнула міс Сакс, пестячи вушко щеняті. — Оскар обожнює гратися у воді. Він стрибнув у мілку річку, а, приземлившись, зламав собі лапку.

На щастя, сьогодні Оскару знімають гіпс.

Місіс Гоуп покликала міс Сакс із цуценям у процедурний кабінет.

— Ви теж можете зайти і допомогти, — запропонувала Амелії та Сему ветеринарка.

Діти широко посміхнулися й попрямували за пацієнтом. У процедурній місіс Гоуп поклала Оскара на оглядовий стіл. Сем пестив цуценя, тоді як Амелія міцно тримала лапку. Місіс Гоуп розрізала гіпс величезними ножицями.

Оскар позіхав і облизувався, та жодного разу не здригнувся.

«Хороший цуцик», — подумала дівчинка.

Амелія пильно спостерігала, як місіс Гоуп розмотала пов’язку під гіпсом і ніжно провела рукою по лапці щеняти.

— Здається, перелом загоївся, — сказала ветеринарка. — Оскаре, ти як думаєш? Спробуєш пройтися?

Жінка поклала цуценя на кахель.

Амелія затамувала подих. Щеня підняло лапку і пошкандибало кімнатою. Оскар зупинився, опустивши хвостик додолу.

— Не зупиняйся, — підбадьорювала його міс Сакс.

Але песик просто ліг біля ніг жінки, обнюхуючи лапку та вилизуючи хутро.

— Бідолашний Оскар, — зажурилася Амелія. — Він не хоче бавитися.

— Здається, щеня ще не готове ставати на лапку, — відповіла місіс Гоуп. — Мине деякий час, перш ніж Оскар повністю одужає. А поки що йому потрібні нескладні вправи, багато любові й турботи.

— Ох, дорогенька! — насупилася міс Сакс. — Скоро шкільна вистава, і в мене обмаль часу.

Діти перезирнулися. Минулого тижня вони проходили прослуховування на роль у виставі. Відколи друзі стали волонтерами в «Ковчезі», Амелія геть про це забула.

— Хлопчик, який зазвичай вигулює Оскара, бере одночасно декілька собак, тому він не може приділити моєму тер’єрчику додаткової уваги, — продовжила міс Сакс. — Навіть не знаю, що мені робити.

— Якби ж я могла чимось допомогти, — пробурмотіла дівчинка і нахилилася погладити гладеньку, шовковисту шерсть Оскара, коли він притулився до її руки м’якеньким теплим носиком.

— І я! — додав Сем.

— Побачимося в драматичному гуртку, — промовила жінка до дітей і, загорнувши щеня в ковдру, попрямувала до дверей.

Коли міс Сакс із песиком пішли, місіс Гоуп не втрималася й запитала:

— То ж ви не тільки ветеринари, але й актори?

— Ми ставимо «Чарівник з країни Оз», — відповів хлопчик. — Я хочу бути Бляшаним Лісорубом.

— А я пробувалася на роль Дороті, — підхопила Амелія.

— А Мак буде собачкою Дороті — Тото? — поцікавилася ветеринарка.

— Сподіваюся! — сказав Сем. — На сцені Мак чудово б виглядав. Зараз він дуже добре себе поводить. В усякому разі, більшу частину часу.

Поки діти розповідали про виставу, Амелія згадала, що сьогодні у них багацько уроків.

— Семе, — дівчинка подивилася на годинник, — нам час іти, інакше спізнимося до школи!

— Ну що ж, дуже дякую за допомогу! — відповіла місіс Гоуп. — Побачимося завтра вранці!

— Очевидно, що міс Сакс обере мене на роль Дороті, — заявила Тіффані після уроків. — Коли я виросту, то стану відомою акторкою!

Сем закотив очі, а Амелія прикусила губу, щоб втриматися від сміху.

Учасники драматичного гуртка чекали в класі на міс Сакс, яка мала оголосити акторський склад вистави «Чарівник з країни Оз».

— А Блискітка ідеально зіграє Тото! — продовжила Тіффані. — Моя собачка така розумна. Вона вміє перевертатися, сидіти й просити, і може навіть принести мені навушники.

Блискіткою звали пухнасте біле цуценя породи бішон‑фрізе, яке дівчинка зазвичай носила в спеціальному наплічнику.

Саме тоді приїхала міс Сакс з Оскаром на повідці. Крихітний тер’єрчик усе ще шкутильгав на трьох лапках.

— Оскаре, привіт! — присіла до нього Амелія. — Ти мене пам’ятаєш?

Песик заметляв хвостиком, облизуючи руку дівчинки. «Якби ж я могла тобі допомогти», — подумала вона.

— Усі збираємося в коло, — сказала міс Сакс із планшетом у руках. — Тут у мене список акторського складу.

Усі одразу затамували подих. Серце Амелії почало калатати.

— На жаль, не всі отримають ту роль, яку хотіли, — продовжила вчителька. — Інакше в нас було б сім Дороті! Але ви всі відіграєте важливу роль у виставі незалежно від того, ким будете!

— Роль Лякливого Лева дісталася… — жінка подивилася на список, — Калебу. Керел, ти будеш Бляшаним Лісорубом.

Амелія глянула на Сема. Хлопчик виглядав розчарованим.

— Семе, здається, ти чудово зіграєш Страшила, — сказала міс Сакс.

— Класно! — зрадів хлопчик, а його карі очі аж засвітилися.

— Іззі, — продовжила вчителька, — ти отримала роль Доброї Відьми Глінди.

Амелія побачила, як радісно аплодує її подружка.

— І нарешті Тіффані… — промовила міс Сакс, — враховуючи твій акторський талант, я вважаю, що ти просто чудово впораєшся із роллю…

— Дороті! — вигукнула дівчинка. — Я Дороті!

— Взагалі‑то, — відповіла вчителька, — ти будеш Лихою Відьмою Заходу.

— Але хто ж тоді гратиме Дороті? — застогнала Тіффані.

Міс Сакс глянула в планшет.

— Ну що ж, у мене був складний вибір… До того ж багато хто із вас хотів зіграти Дороті. Але я вирішила дати цю роль Амелії, адже вона так чудово показала себе на прослуховуванні!

— Мені? — Амелія не вірила власним вухам.

— Класно! — вигукнув Сем.

Амелія зашарілася. Щоки дівчинки розчервонілися ще більше, коли її обступили друзі, щоб привітати. Все ж вона помітила, як Тіффані зиркає на неї з протилежного кінця кімнати.

— Міс Сакс, а хто зіграє Тото? — поцікавився Сем.

— Я чула, що твій песик добре дресирований, — усміхнулася жінка, — тому думаю, що ця роль йому підійде! Тим більше, що за п’єсою Тото — це тер’єрчик.

Усі діти аплодували, окрім Тіффані — вона витирала хустинкою сльози…

Незважаючи на те, що Тіффані була не дуже милою в спілкуванні з однокласниками, серце Амелії краялося, коли вона бачила перед собою засмучену дівчинку. Вона глибоко вдихнула і підійшла до неї.

— Лиха Відьма — це насправді гарна роль, Тіффані.

— Ні, це неправда, — насуплено кинула дівчина.

— Але ти можеш добряче повеселитися, коли реготатимеш, кричатимеш і чаклуватимеш у цій ролі, — продовжила Амелія. — Лиха Відьма — справжня зірка вистави.

— Ти дійсно так уважаєш? — поцікавилася вона, схлипнувши.

— Звичайно. І, як сказала міс Сакс, ти з цим відмінно впораєшся.

Тіффані знову схлипнула і, усміхнувшись, сказала:

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— У мене все вийде, чи не так?

— Послухайте уважно, — промовила міс Сакс, роздаючи кожному копію сценарію. — Прошу, вивчіть вступну сцену, ми її будемо репетирувати вже завтра. Успіхів вам! Після зборів драматичного гуртка Амелія із Семом попрямували до нього додому, у готель «Старий Млин». Вона досі не могла усвідомити, що отримала головну роль, і це викликало змішані почуття радощів і хвилювання.

«Я сподіваюся, що не підведу міс Сакс…»

— Мені кортить розповісти Маку, що він гратиме Тото! — вигукнув Сем.

Містер Бакстер, тато Сема, саме випікав булочки на кухні для гостей готелю, від чого його темне волосся було притрушене борошном.

— Привіт, діти! Як справи у школі?

— Пречудово! — відповів Сем. — Тату, ти зараз упадеш від подиву — я граю Страшила у шкільній виставі!

— Вітаю! — містер Бакстер дав хлопцеві п’ять.

— А Амелія отримала роль Дороті. Круто, правда? І Мак гратиме Тото! Ходімо, треба його знайти, — сказав Сем, прихопивши із холодильника пакет сосисок.

Діти помітили маленького білого песика у вітальні, де він простягнувся на дивані поруч із містером Ферґюсоном. Чоловік часто зупинявся в готелі «Старий Млин», коли в нього були ділові зустрічі у Велфорді. Із порогу вони побачили, як чоловік пестить Мака.

— А хто тут у нас такий малесенький і гарнесенький? — сюсюкав з песиком містер Ферґюсон.

— Я думала, він не любить Мака, — прошепотіла Амелія.

— Так, це правда, — зашепотів Сем у відповідь. — Принаймні він так постійно каже.

Амелія увійшла за хлопчиком до вітальні, і містер Ферґюсон поспіхом відсмикнув руку від песика. Його обличчя одразу стало похмурим, як зазвичай.

— Е‑е‑е, я просто перевіряв, чи немає в нього бліх, — кинув він, схопив свій мотоциклетний шолом і вийшов із кімнати.

Мак спросоння відкрив одне око і, побачивши дітлахів, зістрибнув із дивана, щоб облизати їх.

— Він зіграє Тото краще за будького! — сказала Амелія.

— Так, я знаю, — усміхнувся Сем. — Ходімо, треба відрепетирувати наші ролі!

Після вечері Амелія виконала домашнє завдання з математики і піднялася нагору вчити свої репліки. Дівчинка присіла біля Зірочки, згорнутої калачиком на ліжку, і ніжно провела рукою по її строкатому хутрі. Кошеня вдоволено замуркотіло.

— Зірочко, ти ніколи не здогадаєшся, що трапилося! Я гратиму Дороті у виставі «Чарівник з країни Оз»!

Амелія ще не сповна усвідомила той факт, що вона — зірка вистави.

Дівчинка переодяглася в піжаму, плюхнулася на ліжко поруч із Зірочкою та почала читати п’єсу від початку до кінця.

— Дороті з’являється у кожній сцені! — звернулася вона до кішечки. — Мені потрібно запам’ятати так багато слів!

Амелія перечитувала знову і знову уривок, який міс Сакс перевірятиме завтра. Дівчинка повторювала свої репліки вголос, допоки очі не почали злипатися. У її думках вихором кружляли лише слова: «Йди по дорозі з жовтої цегли… Йди по дорозі з жовтої цегли… Йди по…»

— Амеліє, ти прокинулася?

Дівчинка моргнула. Десь за дверима спальні лунав мамин голос. Амелія сіла на ліжку і побачила, що крізь вікно пробиваються ранкові промінчики, а сценарій п’єси лежить поруч із нею. На годиннику була сьома ранку.

«О ні! Я не хочу запізнитися до “Ковчегу”!»

— Я вже прокинулася, мамо! — вигукнула Амелія.

Вона надягнула шкільну форму і помчала сходами вниз, де її вже чекала бабуся з гарячими тостами і склянкою соку. Погляд дівчинки зупинився на стільці, де стояла спортивна сумка з окулярами для плавання зверху.

— Ти збираєшся поплавати, бабусю? — поцікавилася Амелія.

— Майже вгадала, я йду на аквааеробіку, — відповіла та. — Там ми робимо різні вправи в басейні. Вода тримає тіло на плаву, тому навантаження на кістки майже немає. Для мого слабкого коліна це найкращий вид спорту.

— А це цікаво… — відповіла дівчинка.

Бабуся щойно підкинула ідею, як можна допомогти Оскару!

Простуючи селом до «Ковчегу», Амелія думала лише про аквааеробіку. Коли вона прийшла, Сем уже чекав її біля входу.

— Ну що, вивчила свої репліки? — запитав хлопець.

— Ніби так, — відказала Амелія, намагаючись приглушити відчуття тривоги, від якого замлоїло в животі.

Напевно, їй не завадило б переглянути п’єсу ще раз, але зараз на це не було часу.

Діти одразу взялися вичищати клітки у тваринному готелі, поки містер Гоуп оглядав його мешканців. Черепашку вже забрали додому, але кролиця Хоппі все ще перебувала там разом із папужкою.

— Неслухняний хлопчик! — вигукнула пташка, коли Сем прибирав у її клітці.

— Ні, неправда, — порснула Амелія.

У готелі з’явилися і нові мешканці: ящірка, яка відмовлялася їсти, три крихітки‑піщанки і велика сіра кішка, на яку надягли конусоподібний комір, щоб вона не могла чухати хворе вушко.

Діти завершили прибирання в готелі. Коли вони ввійшли до приймальні, то здивувалися, побачивши там місіс Гоуп і міс Сакс з Оскаром.

— Здається, він боїться ходити, — припустила вчителька, занепокоєно поморщивши чоло.

— Я була певна, що до цього часу Оскар уже ставатиме на лапку, — відповіла ветеринарка. — Зробимо рентген, щоб точно знати, чи загоївся перелом. Діти, ходімо зі мною, — звернулася вона до Амелії та Сема.

Амелія всміхнулася.

— Місіс Гоуп уже ставиться до нас майже як до справжніх ветеринарів!

У рентгенівському кабінеті дівчинка уважно спостерігала за тим, як лікарка кладе песика на стіл і розміщує його в правильному положенні. Потім вона вивела дітей з кімнати, щоб зробити знімок.

Згодом, вони вже разом розглядали результат рентгену на екрані комп’ютера в кабінеті місіс Гоуп. На чорному тлі було чітко видно білі кістки Оскарової лапки.

Ветеринарка уважно аналізувала зображення.

— Перелом повністю загоївся, — звернулася вона до міс Сакс. — Оскару просто потрібно трішки більше часу, щоб набратися сил.

Амелія нахилилася попестити песика, який лежав на колінах у вчительки. Він глянув на дівчинку сумними очима.

— А може, аквааеробіка допоможе Оскару стати на лапку? — поцікавилася дівчинка. — У моєї бабусі хворе коліно, і вона каже, що це дієва річ.

— Можливо, — відказала місіс Гоуп, піднявши здивовано брови, — але найближча лікарня з басейном знаходиться в Йорку. Таке лікування може влетіти нам в копієчку.

— Не думаю, що мені це по кишені, — сумно відказала міс Сакс і попестила песика за вушком. — Раніше Оскар був таким грайливим, а зараз… Мені боляче бачити його в такому стані.

Амелія побачила, що в міс Сакс сльози навертаються на очі. Дівчинці дуже хотілося допомогти їм з песиком бодай чимось.

— Нічого, ти намагалася, — пошепки заспокоював подругу Сем.

Амелія знову нахилилася почухати песика.

«Я вигадаю, як зарадити твоїй біді, Оскаре. Не знаю як, але я обіцяю!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Після школи Амелія пішла на заняття драматичного гуртка. «Я так втомилася», — подумала вона, намагаючись не позіхнути. Дівчинка зробила помилку на уроці математики і ледве переставляла ноги, граючи у футбол на фізкультурі. Та, незважаючи на втому, Амелія не мала наміру полишати волонтерство в «Ковчезі» чи відмовлятися від ролі у виставі.

«Мені все це так подобається, що я знайду сили!»

Увійшовши до шкільної зали, дівчинка звернула увагу на міс Сакс. Вона говорила з чоловіком, біля якого стояли дві валізи на коліщатках. Оскар дрімав під стільцем, поклавши пухнасту голівку на лапки.

— Добрий день, — привіталася вчителька, коли актори були в повному складі. — Знайомтеся, це містер Періш, тато Калеба. Він — дизайнер, і він запропонував пошити нам костюми для вистави.

— Гаразд, трагіки, — сказав батько Калеба і усміхнувся. — Будь ласка, станьте у рядок і назвіть мені свої імена та ролі у виставі.

Актори стали один за одним у чергу.

— А що таке «трагіки»? — запитав Сем Амелію.

— Вишуканий синонім до слова «актор», — відповів Керел, що стояв за ними.

Після того як містер Періш склав повний список імен і ролей, він відкрив валізи й дістав звідти костюми.

— Не переймайтеся, якщо вони не підходять вам за розміром, — заспокоював він, роздаючи кожному вбрання, — я їх перешию за вашими мірками.

— Фу! Це просто жах! — Тіффані тримала в руках чорний плащ і чорний гострий капелюх. — Я хочу блискітки і паєтки. Ось такий хочу! — вказала дівчинка на костюм Іззі.

— Але ж вона грає Добру Відьму, а ти — Лиху, — зауважив містер Періш.

— Усе одно, я це не одягну, — продовжувала скаржитися Тіффані.

— Може, ти хоча б спробуєш приміряти, а тоді робитимеш висновки? — запропонувала міс Сакс.

— А мені мій дуже подобається! — Сем був настільки у захваті від свого костюма Страшила, що приміряв його поверх шкільної форми.

Амелія усміхнулася, побачивши його у джинсовому комбінезоні та латаній сорочці, з коміра та рукавів якої стирчала солома.

— Ми можемо поставити тебе на полях «Весняної ферми», щоб відлякувати ворон! — жартувала вона.

— А ось і костюм Дороті, але до нього не вистачає пари рубінових черевичків, — сказав дизайнер і дав Амелії блакитну картату сукню з пишними рукавами.

— Дякую, містере Періш!

Амелія помчала до жіночого туалету перевдягатися. Вона подивилася на себе в дзеркало і усміхнулася.

— Якщо заплести волосся у коси, буде ще краще. А може, я зможу зробити рубінові черевички сама? — подумала дівчинка.

Повертаючись до зали, Амелія мугикала: «Йди по дорозі з жовтої цегли».

— Агов, Дороті! — привітав дівчинку Калеб, Лякливий Лев, помахавши їй рукою. На ньому була довга шуба зі штучного хутра і кошлата грива. Для завершення образу йому не вистачало лише розфарбувати обличчя, як у справжнього лева. На протилежній стороні кімнати Амелія помітила Керела у костюмі Бляшаного Лісоруба зі сріблястої блискучої тканини. І ось уже персонажі вистави «Чарівник з країни Оз» почали оживати!

Шкільна зала ледь не вибухнула від радощів, поки містер Періш і міс Сакс підганяли костюми та завершували образи. Навіть Тіффані вже була у своєму костюмі й репетирувала відьомський регіт.

Лише Оскар не розділяв радощів дітей. Маленький песик лежав під стільцем із самого початку примірки. «Мені так шкода, що я не маю вільного часу, аби погратися з тобою», — подумала Амелія і підійшла попестити щеня.

— Гей, Амеліє, подивися на мій головний убір!

Амелія підвела погляд і розреготалася, побачивши потріпаний солом’яний капелюх, що покривав чорні кучері Сема.

— Як Оскар? — запитав хлопчик.

— Усе ще сумує, — відказала вона. — Песик навіть не хоче вставати. Як його підбадьорити?

— Є ідея! — Сем покопирсався у портфелі й дістав гумову кісточку. — Дай йому іграшку Мака.

Амелія простягнула Оскару кісточку, щоб той її понюхав. Він повільно вибрався з‑під стільця на своїх трьох здорових лапках, не торкаючись до землі хворою.

— Оскаре, апорт! — кинула дівчинка кісточку в бік Сема.

Песик, шкутильгаючи, дістався до іграшки і приніс її Амелії.

— Молодець! — сказала вона і попестила його м’яку шерсть за вушками.

Так вони бавилися, поки іншим акторам підшивали костюми.

— Я дуже вам вдячна за те, що ви розважили Оскара, — подякувала дітям вчителька, підійшовши до них.

— Міс Сакс, я тут подумала, — звернулася до неї Амелія, — може, зайнятися акватерапією з песиком удома у ванні?

— Чудова ідея, але в мене немає ванни, лише душ, — зітхнула вона.

— Ваш цуцик такий гарненький, міс Сакс, — Калеб почухав песика. — Тато говорить, що придбає мені домашнього улюбленця. Але поки що ми не знаємо, кого взяти.

— Собаки класні, — підхопив Сем, — але їм треба приділяти багато уваги.

— А мої батьки якраз обоє дуже зайняті, — зітхнув Калеб.

І, немов за сигналом, містер Періш підійшов до них, щоб попрацювати з костюмом Амелії.

— Тоді, може, котика? — запропонувала дівчинка. — Їх не треба вигулювати, на відміну від собак.

— У мами сильна алергія на їхню шерсть, — сумно відказав Калеб.

— А як щодо піщанок? — підхопив Сем. — Їм не треба багато місця.

Калеб похитав головою, від чого розв’язалася його грива Лякливого Лева.

— Вони нудні, а я хочу якусь цікаву тваринку, — додав він.

— У нас велика територія навколо ферми, — сказав містер Періш, прикріплюючи левову гриву назад, — так що місця там удосталь.

Міс Сакс поплескала в долоні, щоб привернути увагу.

— Діти, послухайте, будь ласка. Якщо ви всі в костюмах, спробуємо відіграти вступну сцену, гаразд? Ставайте в коло, і розпочинаємо.

Актори підійшли до вчительки.

— Гаразд, Амеліє, — сказала вона, — починай!

Усі повернулися до дівчинки. І щойно вона відкрила рота, то заціпеніла. Амелія відчувала на собі пильні погляди однокласників і не могла пригадати ані слова.

— Тото, де це ми? — підказувала Тіффані, закочуючи очі. — Ти не змогла запам’ятати навіть першу фразу?

Амелії вдалося пригадати наступні кілька рядків, періодично затинаючись. А під час сцени, коли Дороті зустрічає Добру Відьму Глінду, дівчинка подивилася на свою подружку в блискучому відьомському костюмі й випадково назвала її справжнім іменем.

— Я Глінда, — прошепотіла Іззі.

— Вибач, Іззі, — перепросила Амелія. — Ой, тобто, Гліндо…

Раптом Тіффані вийшла вперед, змахнувши накидкою, і театрально розреготалася:

— Ха‑ха‑ха!

Амелія цього аж ніяк не очікувала, тому розгубилася і не могла пригадати слів.

— Вибачте, міс Сакс, — сказала вона, ледве стримуючи сльози, — я думала, що вивчила свої репліки напам’ять, але я постійно їх забуваю.

— Це всього лише наша перша репетиція, — заспокоювала її міс Сакс. — Не хвилюйся, Амеліє. Може, почитаєш з аркуша, якщо не можеш пригадати слова?

— Вона зіпсує виставу, якщо не вивчить свою роль! — обурилася Тіффані й махнула відьомською чарівною паличкою на дівчинку.

— Дайте Амелії шанс, — підтримав подругу Сем.

— Так, давай ти прийдеш до мене після школи завтра? — запропонував Калеб. — Ми можемо пробігтися по репліках кілька разів, а потім поговорити про тваринок!

Амелія ледве видавила із себе посмішку і, щойно взявши до рук сценарій, занепокоїлася:

«Може, Тіффані має рацію?»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Поїхали, — сказав містер Періш наступного дня, завів двигун і повіз дітей довгою дорогою до ферми. Полуденне сонце заливало теплим промінням поля, повз які вони проїжджали.

На задньому сидінні автівки позіхнула Амелія. Зараз їй хотілося тільки поспати, а не вчити роль. «Але ж мені потрібно запам’ятати всі мої репліки», — подумала занепокоєно дівчинка. Цього разу вона хотіла зробити все як треба.

Поруч з нею на колінах у Сема сидів Мак і весело гавкав, поки містер Періш віз їх до великого фермерського будинку. Щойно машина зупинилася, Калеб вискочив з неї.

— Ходімо, — радісно вигукнув він. — Я вам усе покажу!

Містер Періш зайшов до будинку. А діти з песиком пішли за Калебом до величезного старого сараю за фермою. Хлопець відчинив двері, і Амелія побачила, що там порожньо. Мак лапками підкидав з підлоги тирсу і сіно, перебігаючи з одного кутка в інший.

— Маку, поруч, — дав команду Сем.

Щеня підбігло до нього.

— Хороший хлопчик.

— Він такий чудовий, — сумно зітхнув Калеб. — Я не можу дочекатися, коли в мене буде свій домашній улюбленець.

— І в тебе для нього вдосталь місця! — підбадьорив його Сем, озираючись. — Цей сарай просто величезний.

— Ми робимо з нього магазин, — відповів Калеб. — Мама хоче продавати продукти, вирощені на фермах Велфорда. Тут усе зовсім інакше! Просто раніше ми жили у квартирі.

— До сільського життя швидко звикаєш, — поділилася Амелія власним досвідом.

Калеб привів їх до іншої будівлі. Амелія здогадалася, що колись це була конюшня. На відміну від порожнього сараю, тут було безліч усього: на стіні висіла коркова дошка зі світлинами та малюнками одягу, на столі лежали ескізи, а полиці були доверху забиті тканинами різноманітних кольорів і візерунків на будь‑який смак. Амелія впізнала блакитну картату тканину, з якої було пошито сукню Дороті. Далі вона побачила мотки ниток усіх кольорів веселки та коробки, наповнені ґудзиками й блискавками, сантиметрову стрічку, подушечку для шпильок і голок. Біля вікна навіть стояла пара манекенів, одягнених у яскраві сорочки.

— А це татова студія, — гордо промовив Калеб.

— Оце так! — вигукнула Амелія.

Вона повернулася до хлопців і запитала:

— Може, повторимо ту сцену з вистави зараз? Я вчора так погано виступила, що…

— Звичайно! — підхопив Калеб.

— Не критикуй себе аж так, — підбадьорив подругу Сем. — Тобі дали найбільше реплік, тому їх дійсно складно запам’ятати з першого разу. Та не хвилюйся — ми допоможемо!

Амелія усміхнулася. Підтримка друзів дуже важлива для неї.

Діти повернулися до сараю, де відвели місце для умовної сцени. Оскільки у Страшили та Лякливого Лева не було реплік у цьому епізоді, Сем грав Глінду, а Калеб — Лиху Відьму Заходу.

Амелія кружляла з Маком на руках, удаючи, що вони потрапили в смерч.

— Тото, де це ми?

Цього разу репетиція пройшла набагато краще, адже на неї не дивилося так багато глядачів. Амелія пам’ятала майже всі свої репліки. Коли вони закінчили, з дверей сараю пролунали гучні оплески. Дівчинка озирнулася і побачила жінку з довгим кучерявим волоссям, що плескала в долоні.

— Мамо! — вигукнув Калеб. — Давно ти тут?

— Та ні, тільки‑но прийшла, — сказала місіс Періш. — Діти, ходімо до будинку, вечеря вже готова.

Вони всі сиділи за великим сосновим столом і насолоджувалися смачною лазаньєю та яблучним пирогом на десерт. Після вечері Амелія, Сем і Калеб буцали футбольний м’яч на одному з великих полів біля будинку, а Мак ганявся за ним. Вечірнє сонце було схоже на вогненно‑помаранчеву кулю, що котилася за обрій полів. Діти сіли в машину, щоб містер Періш відвіз їх додому.

Але дорогою автівка почала трястися і видавати дивні звуки:

— Пфф‑пфф‑пфф!

— О, ні! Здається мені, що у нас спустило колесо, — сказав тато Калеба.

Він зупинив машину на узбіччі поруч з пасовищем і вийшов перевірити свою здогадку, а діти з песиком залишилися всередині.

— Дивися, Семе, он твій близнюк! — пожартував Калеб, вказуючи на щось за вікном.

— Га? Але ж у мене немає ніякого… О! — Сем порснув зі сміху.

Посеред поля стояло опудало у рваних старих штанах і вицвілій червоній сорочці. Позаду нього Амелія помітила двох тваринок, які спокійно щипали травичку. Вони були білі й волохаті, як вівці, але набагато більші та з довгими шиями.

— Це, певно, ті самі лами містера Нікольса, — припустила дівчинка.

— А ось і він! — повідомив Сем.

Містер Нікольс неквапливо простував до машини, а за ним, наступаючи на п’яти, йшла його чорно‑біла вівчарка.

— Як почувається Люсі? — крикнула Амелія через відкрите вікно. Фермер зупинився і усміхнувся.

— Набагато краще відтоді, як містер Гоуп видалив їй хворий зуб!

Він повернувся до містера Періша:

— Я можу чимось допомогти?

— У мене спустило колесо, — відказав той. — А я залишив домкрат удома.

— На моєму тракторі є вилковий навантажувач, який повинен упоратися з цим, — сказав містер Нікольс. — Чому б вам, діти, не піти привітатися з Ларрі та Ліамом, поки ми замінимо колесо? Ви можете навіть погодувати їх з рук, тільки обережно.

— Ого! — зрадів Калеб. — Я ніколи раніше ще не бачив ламу зблизька.

— Я теж, — усміхнулася Амелія. — То пішли подивимося!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Легкий вітерець пробіг полем, коли Амелія, Сем і Калеб вийшли з машини. Діти попрямували з Маком на повідці через ворота на пасовище. Лами підійшли до них, похитуючи головами.

Амелія простягнула руку, аби погладити Ларрі, того, що трохи більший. Його біла кудлата шерсть була густою й м’якою. Сем зірвав жмуточок трави і простягнув ламі. Калеб повторив за Семом. Тварини повільно жували траву, поглядаючи на дітей великими карими очима з довгими віями.

Тим часом у згасаючому світлі заходу сонця Амелія побачила трактор містера Нікольса, що з гуркотом їхав дорогою. Через кілька хвилин передня частина машини містера Періша уже була в повітрі.

Калеб згодував ще трохи трави Ліаму, який був меншим, і попестив його по носу.

— Ці лами такі дружелюбні! Вони просто приголомшливі! — захоплено повторював він. Емоції переповнювали Калеба. Його очі були майже такі самі великі, як у лами, а на обличчі хлопчика застигла широка усмішка.

— А от Мак щось сумнівається, — засміявся Сем. — Дивіться!

Маленький песик нюхав лам, але не підходив занадто близько.

Коли замінили колесо, у нічному небі вже сяяли місяць і зорі. Калеб не хотів відходити від лам навіть тоді, коли до нього підійшов батько і містер Нікольс.

В Амелії виникла ідея.

— Містер Нікольс не може залишити Ларрі й Ліама, тому що він переїжджає. Може, ви взяли б їх до себе? — запропонувала дівчинка.

— Вони могли б жити на полях біля вашого будинку, — додав Сем.

— І лами зовсім не нудні, — наголосила Амелія.

Очі Калеба загорілися:

— Тату, ну будь ласочка! Лами — це ідеальні домашні улюбленці.

Містер Періш погладив Ліама і усміхнувся.

— Гм, а це непогана ідея. Я навіть міг би використовувати їхню шерсть для виготовлення одягу…

— Вони чудові, — сказав містер Нікольс, — хоча іноді трохи пустують.

І, неначе для підтвердження слів господаря, Ларрі зубами зірвав з нього капелюх.

Повернувшись додому, Амелія в піднесеному настрої готувалася до сну. Раніше вона б валилася з ніг від утоми, але після сьогоднішніх подій їй зовсім не хотілося спати.

— Сподіваюся, батьки Калеба погодяться забрати лам, — розповідала вона мамі та бабусі, підіймаючись сходами із зубною щіткою в руках. — А ще у мене з’явилася ідея щодо реабілітації Оскара!

— Оскар? — запитала мама. — Це хтось з твого класу?

Амелія розреготалася:

— Це песик міс Сакс. Пам’ятаєш, зі зламаною лапкою? Місіс Гоуп сказала, що акватерапія допоможе йому стати на неї, але у вчительки вдома немає ванни, лише душ. Тому я… — дівчинка зупинилася, щоб пропустити бабусю. — Я подумала, можливо, ми б могли з ним позайматися у нашій ванні?

— Це щось схоже на аквааеробіку для собак? — поцікавилася вона.

— Саме так! — зраділа Амелія її здогадці.

— Ти впевнена, що це хороша ідея? — засумнівалася бабуся.

— Завтра вранці я зателефоную до «Ковчегу» і переговорю з місіс Гоуп, — підсумувала мама.

Амелія зраділа ще більше:

— Дякую, мамо!

Дівчинка почистила зуби, надягла піжаму і зручно вмостилася в ліжку, а Зірочка тихенько муркотіла в неї в ногах. Вимкнувши світло, Амелія заплющила очі. У голові роїлося безліч думок про Оскара, виставу й лам. Що скажуть Гоупи про її ідею?

«Вони просто МУСЯТЬ сказати “так”», — подумала вона, засинаючи.

— По‑моєму, це блискуча ідея! — сказала місіс Гоуп наступного ранку, коли дівчинка озвучила їй свій план акватерапії. — Ти добре придумала, Амеліє!

Вона усміхнулася. Їй кортіло вже поділитися гарною новиною із міс Сакс.

— Тільки не перестарайся, — додав містер Гоуп. — Займайтеся з невеличкими інтервалами.

Амелія, як ніколи, була сповнена сил та енергії після школи.

— Ти впевнена, що твої мама і бабуся не заперечують? — уточнила вчителька, коли дівчинка перед репетицією випалила цю інформацію.

— Так, стовідсотково, — запевнила її Амелія. — Може, почнемо після репетиції?

— Було б чудово, якщо тобі зручно, — відповіла міс Сакс.

Репетиція пройшла бездоганно завдяки тим додатковим тренуванням із Семом, Калебом і Маком.

— А ти не така вже й кепська Дороті, — визнала Тіффані наприкінці.

Після драматичного гуртка Амелія прийшла додому з міс Сакс та Оскаром. Поки бабуся пригощала вчительку чаєм, дівчинка готувала теплу ванну для песика.

— Готово! — вигукнула вона.

Зірочка прибігла до кімнати й застрибнула на підвіконня, де вона зазвичай сиділа, поки Амелія приймала ванну. Та коли міс Сакс принесла Оскара, хвіст кошеняти настовбурчився від жаху.

— Не бійся, Зірочко, — заспокоювала її дівчинка, — Оскар тебе не образить.

Маленька кицька підозріло спостерігала за ними з підвіконня, і навіть вигнула спину. Амелія обережно взяла Оскара на руки, підтримуючи під пухнастим коричневим животиком, і потихеньку почала опускати його в теплу воду.

«Хоч би це спрацювало!» — думала дівчинка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Оскар почав скавчати та пручатися, ледве доторкнувшись лапками до води.

— Не думаю, що йому подобається, — занепокоїлася міс Сакс.

Та щойно Амелія опустила песика трохи нижче, він почав потихеньку гребти. Дівчинка зітхнула з полегшенням, коли щеня стало активніше перебирати лапками.

— Молодець, Оскаре! — похвалила песика Амелія.

— Він навіть трохи ворушить хворою лапкою, — зауважила вчителька.

— Нумо, Оскаре. Давай! — заохочувала його Амелія.

Вона обережно тримала песика у воді, щоб той ще трохи погріб. Через кілька хвилин він почав сповільнюватися і відсапуватися, тому Амелія витягла його з ванни.

— Візьміть, будь ласка, рушник для Оскара, ось там, на вішаку, — сказала вона міс Сакс.

Але коли жінка потягнулася за рушником, песик вискочив з рук дівчинки і почав струшувати із себе воду, розбризкуючи її всюди! Зірочка голосно нявкнула і вискочила за двері, а Амелія і міс Сакс витирали сльози від реготу.

— Маленький негідник! — жінка взяла його на руки й скуйовдила шерсть рушником. — А тепер давай подивимося, як там твоя лапка, — сказала вона і опустила Оскара додолу.

Але він, як і раніше, стояв тільки на трьох, не торкаючись хворою лапкою підлоги. Амелія розчаровано зітхнула.

— Уже краще, адже він не підіймає її так високо, як раніше, — зауважила міс Сакс. — Аби він повноцінно на неї ставав, потрібен ще час, як і казала місіс Гоуп.

Амелія кивнула:

— Ви праві. Думаю, йому просто потрібна практика, як і нам для вистави!

Наступного дня була субота. Амелія і Сем уже знали розпорядок дня у «Ковчезі», тому спочатку вони прибрали у клітках готелю й поповнили запаси їжі та іграшок на полицях. Потім діти допомогли ветеринарам прийняти пацієнтів. Сьогодні вони оглядали великого сенбернара з розладом шлунка, морську свинку з висипом на шкірі й смугасту кішку, яку господарі збиралися стерилізувати, аби в майбутньому в неї не було кошенят.

Об одинадцятій годині прийшов містер Нікольс разом з Люсі.

— У Люсі знову болять зубки? — запитала Амелія.

— З нею все гаразд, — запевнив її фермер. — Я просто зайшов придбати кілька жувальних паличок для неї. До речі, у твого друга Калеба незабаром буде двоє домашніх улюбленців.

— Лами? — одноголосно вигукнули Амелія і Сем.

Містер Нікольс розсміявся.

— Так, ви вгадали. Наступного тижня вони переїдуть на ферму Перішів. Я дуже вдячний, що ви допомогли мені знайти для лам нову домівку.

Амелія широко всміхнулася. У Калеба буде не просто один домашній улюбленець, а одразу дві чудові лами!

У неділю дівчинка робила рубінові черевички для свого образу. Вона поставила на газету пару старих кросівок, які Мак жував у саду. Мама намазала їх клеєм ПВА, а Амелія посипала червоними блискітками.

Зірочка теж хотіла допомогти, але Амелія махала руками, щоб кішка не підходила:

— Вибач, Зірочко, але ти зараз сама станеш рубіновим кошеням! — пояснювала вона.

Черевички вже сохли. Тим часом міс Сакс привела Оскара на черговий сеанс акватерапії. Цього разу маленький тер’єрчик без вагань заліз у ванну, а Амелія міцно тримала його під животиком. Щойно дівчинка опустила песика у воду, він почав гребти всіма лапами.

— По‑моєму, Оскару почала подобатися акватерапія! — зраділа вчителька. — І це, здається, йде йому на користь.

І дійсно, коли вони завершили лікувальну процедуру і витерли песика, Оскар нарешті поставив хвору лапку на підлогу.

— Ура! — радісно вигукнула міс Сакс, чим налякала цуценя. Оскар побіг до неї через усю кімнату. Після цього він знову підняв лапку.

— О, ні, — розчаровано протягнула Амелія.

Міс Сакс усміхнулася і попестила Оскара по голівці.

— Йому раз за разом стає краще, — сказала вона. — І все це завдяки тобі, Амеліє.

Дівчинка зашарілася від таких слів, а Оскар на кілька секунд став на хвору лапку, перш ніж знову підняти її. Песик усе поглядав у бік ванни.

— Я думаю, він хоче спробувати ще раз, — припустила міс Сакс.

Щойно Амелія знову взяла його на руки, Оскар заметляв хвостом. Вона ще не встигла опустити його у ванну, а цуценя уже жваво перебирало лапками.

«Я не можу повірити, що це все‑таки спрацювало!» — подумала Амелія.

— Давай, Оскаре! — підбадьорювала вона песика, коли той почав гребти.

В Амелії було так багато справ: школа, репетиції вистави, волонтерство в «Ковчезі» й сеанси акватерапії з Оскаром, що наступні кілька тижнів промайнули непомітно.

За день до вистави драматичний гурток зібрався у шкільній залі на генеральну репетицію. Усі актори стояли на сцені.

Оскар насторожено сидів біля ніг міс Сакс, більше не піднімаючи лапку.

Амелія всміхнулася, згадавши, як уперше зустріла його в «Ковчезі», загорнутого в ковдру. Тепер він зовсім інший!

Усі актори вже перевдягнулися у свої костюми. Блакитна картата сукня Амелії тепер сиділа ідеально, а її волосся було заплетене у дві довгі коси. Сем у комбінезоні й латаній сорочці, з якої стирчала солома, став схожим на справжнє Страшило. Навіть Мак мав костюм для ролі Тото — червону хустку навколо шиї.

— Зараз відбудеться репетиція вистави, — вигукнула міс Сакс. — Усі на місця!

Актори швидко звільнили сцену. Завіса закрилася, а потім знову відкрилася, оголошуючи таким чином про початок дійства.

Амелія обняла Мака і почала кружляти на місці, ніби вони потрапили в смерч.

— Тото, де це ми? — почала вона.

Репетиція пройшла чудово. Дороті й Тото тікали із замку Лихої Відьми разом зі Страшилою, Бляшаним Лісорубом і Лякливим Левом.

— Ти нізащо не втечеш від мене! — розреготалася Тіффані, не виходячи із ролі лиходійки.

— Це ми ще подивимося! — впевнено відповіла Амелія.

Вона схопила відро з водою, що стояло збоку, і виплеснула його на Лиху Відьму. Але та встигла відскочити, і замість неї вода забризкала Мака! Маленький тер’єрчик заскавчав і обтрусився, оббризкавши водою Страшила, Бляшаного Лісоруба і Лякливого Лева.

— Вибач мені, Маку! — перепросила Амелія.

— Тіффані, — звернулася до дівчинки міс Сакс, — Дороті повинна облити водою Лиху Відьму.

— А потім вона тане, — додав Сем, витираючи рукавом краплі води з обличчя.

— Але я не хочу промокнути до нитки, — сперечалася Тіффані. — Я — справжня акторка.

— Ну, у такому разі, як справжня акторка ти повинна робити те, що говорить режисер, — твердо сказала вчителька. — Давайте приберемо і продовжимо за сценарієм.

На щастя, їм вдалося завершити репетицію без нових витівок. Тіффані зіграла сцену, в якій вона тане, без води. Однак усе вийшло вдало.

— Молодці, діти, — похвалила їх міс Сакс. — Ви всі так багато працювали останні кілька тижнів. Не забудьте гарненько виспатися! Завтра важливий день!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня час у школі для Амелії тягнувся нестерпно довго. Вона взагалі не могла зосередитися на заняттях. Дівчинці все спадало на думку, що могло б піти не так під час вистави: зірветься завіса, хтось послизнеться в калюжі води. Однак найбільшим страхом було те, що глядачі несхвально гудітимуть і свистітимуть, якщо вона забуде слова…

Того вечора, коли мама і бабуся везли Амелію до школи на виставу, у неї млоїло в животі від хвилювання. Щойно вона вийшла з машини, її ноги стали ватяними. «А якщо я зіпсую виставу?» — із жахом подумала дівчинка.

Мама поцілувала її в маківку і промовила:

— Спершу мені здалося, що ти взяла на себе забагато позашкільних справ: «Ковчег», а ще вистава. Але ти впоралася з усім на диво добре, і я знаю, що сьогодні в тебе теж усе вдасться.

— Дякую, мамо, — сказала Амелія, шкодуючи, що не поділяє її впевненості.

— Ні пуху ні пера, — сказала бабуся, обіймаючи онучку. — Так кажуть актори на удачу.

Незважаючи на підтримку рідних, Амелія не могла вгамувати те млоїсте відчуття тривоги. Вона ходила туди‑сюди коридором, повторюючи свої репліки, здавалося, в мільйонний раз.

«Я точно щось зроблю не так».

А якщо їй просто сказати міс Сакс, що вона не може вийти на сцену? Це буде краще, аніж вийти туди, проковтнути язика зі страху і підвести всіх…

У цей момент у дверях шкільної зали з’явилася вчителька.

— Діти, час перевдягатися в костюми!

Амелія поспішила в гримерну разом з іншими акторами, а Оскар підскочив до неї, метляючи хвостом.

«Ти мій щасливий талісман, Оскаре», — з надією подумала вона. Дівчинка обійняла песика, усміхнулася, ухиляючись від дружніх облизувань.

Залишалося кілька хвилин до початку. Амелія чекала на сцені разом з Маком, коли відкриється завіса. По той бік вона чула гул публіки, яка очікувала на виставу. Дівчинка глибоко вдихнула, щоб заспокоїтися. Мак не міг всидіти в неї на руках і занепокоєно совався, а його гострі білі вушка тривожно сіпалися.

— Ти теж нервуєш, Маку? — пошепки запитала Амелія.

Щойно заграла музика зі звуком грому й завиванням вітру, Мак почав дуже голосно гавкати.

— Тихіше, — намагалася заспокоїти його дівчинка. — Не забувай, що ти Тото, а я — Дороті.

Раптом, злякано смикнувшись, Мак зіскочив з її рук.

— Маку! Повернися! — ледве чутно покликала Амелія.

Але він не звертав уваги. Дівчинка помітила, що Сем намагається зловити його біля краю сцени, але Мак сховався за яскраво розфарбованими декораціями країни Оз.

— Що ж нам тепер робити? — вигукнув Сем. — Мак не хоче виходити звідти.

— У нього страх перед сценою — заявила Тіффані. — Я так і знала, що Блискітка повинна була отримати цю роль!

— Він, напевно, боїться, що його знову обіллють водою, — обурено відказав їй Сем.

Міс Сакс обережно вийшла за завісу.

— Перепрошую за затримку, — почула Амелія, як вчителька звертається до публіки. — Ми постараємося розпочати якнайшвидше.

Амелія присіла біля декорації, де ховався Мак.

— Виходь, Маку, будь ласочка!

— Мак, до мене! — сказав Сем. — Ходи‑но сюди!

Але песик не зрушив з місця. Він тремтів, з острахом притиснувши вушка до голови.

За мить Оскар підскочив до Амелії і сів біля її ніг.

— Оскаре, що ти робиш на сцені? — здивовано прошепотіла дівчинка.

Маленький тер’єрчик подивився на неї своїми великими карими очима і заметляв хвостом.

Раптом Амелія посміхнулася і запитала:

— Ти хочеш бути Тото? — він знову помахав хвостом.

Дівчинка взяла його на руки, а він спокійно сидів і не пручався.

— Міс Сакс, здається, у нас тепер новий Тото!

Вчителька видихнула з полегшенням:

— Слава Богу, що в нас є дублер.

Вона повернулася до акторів і промовила:

— Усі на місця! Час починати!

Амелія з Оскаром на руках поспішила на центр сцени. За мить завіса піднялася.

Дівчинка уважно вдивлялася в обличчя присутніх. Вона побачила маму і бабусю в першому ряду, містера і місіс Гоуп, містера Нікольса, сім’ю Періш, містера Ферґюсона і багатьох інших односельчан, з якими вона встигла познайомитися за час перебування у Велфорді. Також у залі сиділи батьки Сема, а на колінах у місіс Бакстер вона вгледіла Мака. Песик виглядав набагато щасливішим, коли зійшов зі сцени.

Амелія глибоко вдихнула. Її серце шалено калатало. Вона глянула на Оскара і подумала: «Якщо тобі вистачило хоробрості вилікувати зламану лапку, то в мене точно вистачить сміливості приборкати страх перед сценою».

Вона ще раз глибоко вдихнула і закружляла, тримаючи песика на руках.

— Тото, де це ми? — розпочала вона голосно і чітко.

Під час вистави Амелія відчувала себе справжньою Дороті, а з Оскара вийшов неперевершений Тото — він не пручався в дівчинки на руках і навіть махав хвостиком за командою. Ніхто не забув свої слова, а Тіффані була такою страхітливою, як і належить Лихій Відьмі!

— Ти ніколи не втечеш від мене, Дороті! Ха‑ха‑ха! — реготала вона. А під чорним відьомським капелюхом було видно її обличчя, замасковане в яскраво‑зелений колір.

— Це ми ще побачимо, — заявила Амелія.

Плюх! Вона вилила відро води на свою однокласницю. Тіффані драматично скрикнула і вдала, що тане.

Наприкінці вистави всі актори повернулися на сцену для фінального поклону. Глядачі зустріли їх гучними оплесками. Амелія стояла між Семом і Тіффані. Вона дивилася на маму і бабусю, які усміхалися й аплодували в першому ряду.

«Ми зробили це!» — подумала дівчинка, сяючи від гордості.

Коли актори вклонилися востаннє, Оскар вискочив на сцену перед ними, і від цього натовп зааплодував ще голосніше. Амелія зраділа, побачивши, що лапка маленького песика повністю загоїлася.

Усміхаючись, дівчинка підхопила Оскара на руки й помахала глядачам його лапкою.

— Я без тебе не впоралася б, — прошепотіла Амелія песику на вушко. — Ти був справжньою зіркою вистави!

— А ось і твоя вода, Димку, — Амелія Гейвуд прикріпила пляшку до клітки. Пухнастий сірий кролик перестав жувати сухий корм, помітивши водичку, і зробив ковток. Дівчинка погладила його носик через металеву сітку.

— Ти став таким жвавим після того, як тебе вилікували.

Сем Бакстер, найкращий друг Амелії, поставив маленьку мисочку із собачим кормом у сусідню клітку і попестив жорсткошерстого тер’єрчика. Маленький песик обережно заметляв забинтованим хвостиком.

— Рубі теж значно краще, — повідомив хлопець. — Думаю, сьогодні вона поїде додому.

Суботнього ранку Амелія із Семом були в «Ковчезі», ветеринарній лікарні Велфорда. Вони допомагали в готелі — кімнаті, де тварини перебувають певний час до повного одужання.

«Ковчег» був найулюбленішим місцем дівчинки. Амелія із Семом наполегливо працювали, аби довести ветеринарам, містеру і місіс Гоуп, що вони можуть піклуватися про тварин не гірше за них. Діти навідувалися туди на вихідних і майже щодня перед школою. Щоразу на порозі «Ковчегу» Амелію охоплювало хвилювання.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Усе готово, — сказав Сем. —Ходімо покличемо Мака, а то щось він притих. Сподіваюся, не шукає неприємностей на свого хвоста!

Маком звався тер’єрчик Сема.

Коли діти ввійшли до приймальні, то побачили песика, який стояв передніми лапками на підлокітнику інвалідного візка Джулії Камінські. Адміністраторка сміялася, лоскочучи його пухнасту білу мордочку. Песик висолопив язика, а його куций хвіст метляв з боку в бік. Джулія усміхнулася Сему й Амелії.

— Я не можу встояти перед цим цуценям!

— А він — перед вами! — усміхнувся Сем.

Чоловік зі щетиною на обличчі штовхнув плечем вхідні двері «Ковчегу». Діти впізнали його. Це був містер Сільва, власник індійського ресторану у Велфорді. Він ніс клітку для хом’ячків. За ним увійшли його доньки — Олена і Софія, на два роки молодші за Амелію та Сема. Хоча дівчата і були близнючками, але їх можна було запросто відрізнити — Олена з темним хвилястим волоссям, зібраним у хвіст, і в сукні, тоді як Софія — з короткою стрижкою та в джинсах.

— Добрий день, Джею, — привітно сказала Джулія. — Привіт, дівчатка. Кого ви принесли до нас сьогодні?

Читайте «Хом’ячок утікач», аби дізнатися, що буде далі…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.