Lucy Daniels

Animal Ark

The Purrfect Sleepover

Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Особлива подяка Джанет Бінгем

за Джека та Скарлетт

Люсі Деніелс

Котячі пустощі [Спецвидання перше]

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Ірини Гули

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2021

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2020

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978‑617‑7670‑50‑5

Аннотація

Амелія та Сем опікуються непосидючим кошеням на ім'я Луна, і маленька кицюня завдає їм великих проблем… Дітям доведеться розгадати причини нічної котячої бійки, в яку потрапила мала.

А ще Амелії та Сему потрібно допомогти з організацією Котосуботи, на якій ветеринари розповідатимуть, як правильно доглядати за котиками. Як дітям зробити цей день успішним і разом з тим вберегти Луну від небезпеки та повернути їй спокій?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія Гейвуд переступала з ноги на ногу, тривожно спостерігаючи, як містер і місіс Гоуп обстежують Зірочку. Черепахова кицька лежала на оглядовому столі у ветеринарній лікарні «Ковчег». Зірочка щойно прокинулася після наркозу і була млявою, з напівзаплющеними золотавими оченятами, а з ротика виглядав кінчик рожевого язичка.

Амелія нервово глянула на двох ветеринарів. Вони все ще були одягнені в зелені костюми і гумові медичні рукавички.

— Амеліє, із Зірочкою все добре, — спокійно та впевнено сказала місіс Гоуп. — Вона млява після наркозу, але операція пройшла успішно. — Ветеринарка вказала на пластир на поголеному рожевому в чорних плямках животику Зірочки.

Амелія з полегшенням видихнула. Вона непокоїлася через операцію, навіть попри пояснення містера та місіс Гоуп, що це дуже проста процедура і для Зірочки вона необхідна, аби в подальшому уникнути появи кошенят. Амелія, як відповідальна хазяйка, вирішила простерилізувати Зірочку, щойно вона достатньо підросла.

Дівчинка погладила спинку кішечки. У неї було незвичайне хутро в чорно‑руденьких плямках з вкрапленнями білого. Амелія досі пам’ятає день, коли вона із найкращим другом Семом знайшла кошенят біля готелю його батьків «Старий Млин». Безхатня мама‑кицька Карамель народила кошенят у гаражі!

— Акуратні шви! — зауважив Сем. Він любив тварин майже так само, як і Амелія. Відтоді як Амелія переїхала до Велфорда, «Ковчег» став для неї найулюбленішим місцем. І коли вона із Семом офіційно стали волонтерами у «Ковчезі» — здійснилася їхня заповітна мрія.

Містер Гоуп усміхнувся:

— Дякую, Семе! Я пишаюся своїми швами! З часом вони розсмокчуться, а хутро Зірочки швидко відросте.

— А що це за дивна плівка над її очима? — запитала Амелія.

— Це третя повіка, — відповіла місіс Гоуп. — У котиків є додаткова мембрана, яка допомагає сльозі поширитися і захистити рогівку очей. Плівка сховається через декілька годин, коли Зірочка остаточно прокинеться. Поводьтеся тихо і дайте їй можливість вдосталь поспати. Вона незабаром почуватиметься краще.

Містер Гоуп передав Амелії «Сертифікат про вакцинацію кішки», виданий ветеринарною лікарнею «Ковчег».

— Тримай! Це запис щеплень Зірочки, — сказав він. — Наступне щеплення зробимо через рік. Зараз можна забрати її додому. Тільки будьте обережні з її животиком.

Амелія підняла Зірочку:

— Коли вона одужає?

— Принесіть Зірочку в понеділок, щоб ми оглянули шви, — відповіла місіс Гоуп. — Вона буде млявою ще декілька днів. У приймальні Джулія дасть вам брошурку про післяопераційний догляд.

— А коли вона зможе вийти надвір? — запитала Амелія. Дівчинка відчайдушно прагнула показати Зірочці сад.

— Краще нехай вона побуде вдома ще сім днів, — відказала місіс Гоуп. — Але вже до кінця наступного тижня кицюня зможе насолоджуватися прогулянками.

Амелія зраділа: скоро починалися канікули, тож вона як раз зможе залишатися вдома і доглядати Зірочку.

— Ти це чуєш, Зірочко? — прошепотіла вона. — Ти скоро зможеш вийти надвір. Сем, а ти хочеш прийти на її першу прогулянку?

— Я б це нізащо не пропустив, — відповів Сем. — Так само, як і Мак.

— До речі, — сказала місіс Гоуп, — наступної суботи в нас буде гість. Наша давня подруга з ветеринарного коледжу — Розмарі Ло. Вона котячий експерт. Я впевнена, Розмарі з радістю з вами зустрінеться!

Амелія посміхнулася. «Котячий експерт — яка класна робота!»

— Ми плануємо провести особливий день тут, у лікарні, присвячений котикам, — продовжила місіс Гоуп. — Поради щодо догляду, харчування, поведінки — уся корисна інформація для власників котів.

В Амелії виникла ідея:

— Ви можете назвати цей день — Котосубота! — схвильовано сказала вона.

Сем дав їй «п’ять».

Місіс Гоуп заплескала в долоні:

— Котосубота! Мені подобається ця назва!

— Мені також! — підтримав містер Гоуп.

«Це ще одна можливість проявити себе!» — подумала Амелія і засяяла від радості.

— У школі ми саме вивчаємо тему про стародавніх єгиптян, — сказав Сем. — Вони дуже любили котів, і ми могли б організувати тематичне свято про цих милих тварин!

— Ах, так! — згадала Амелія. — У нашому класі є невеличкі брошури. Б’юся об заклад, міс Гафіс дозволить нам їх взяти.

— Геніально, — сказав містер Гоуп. — Я бачу, що ви двоє забезпечите успіх Котосуботі. Ми попросимо Джулію розмістити на веб‑сайті «Ковчегу» інформацію про свято.

— Це так цікаво! — очі у Сема засяяли.

— Я не можу дочекатися! — кивнула Амелія.

Мама Амелії відвезла їх додому. Щойно жінка відкрила вхідні двері, задзвонив телефон. Бабуся пішла на заняття з пілатесу, тому мамі довелося підбігти, аби взяти слухавку.

— Алло… О, привіт, Сью. Як ти? — Слухаючи, вона насупилася. — Звісно. Не переймайся. Ми добре подбаємо про Луну.

Амелія та Сем перезирнулися. Луна — це кошеня Еллі Райт, дівчинки, на рік молодшої від них, що жила через декілька будинків.

«Цікаво, що там не так…» — подумала Амелія.

Мама поклала слухавку:

— Це була мама Еллі. Їхній дідусь погано себе почуває, тож вони їдуть навідати його. Їх не буде до завтра. Місіс Райт питає, чи не могли б ви погодувати Луну та пограти з нею, щоб їй не було самотньо.

— Звісно, — радісно відказала Амелія. — Але спершу я подбаю про Зірочку.

Амелія дуже обережно дістала кицьку з кошика. Треті повіки зібралися у куточках очей, а кінчик язичка заховався в ротик.

— Вона вже краще виглядає, — зауважив Сем.

— Але вона тремтить, — стривожилася Амелія. — Мамо, можеш дати мені гарячу грілку?

Мама дала Амелії грілку, обгорнуту рушником, і дівчинка обережно поклала її у кошик поближче до Зірочки. Кицюня ледь муркнула і знову закрила очі. Амелія попестила вушка Зірочки та тихенько сказала:

— Я зараз піду до Луни, їй потрібна моя допомога, але я незабаром повернуся.

— Якщо хочеш, я також піду, — запропонував Сем.

Друзі відімкнули будинок Еллі запасним ключем, який зберігався у мами Амелії на випадок надзвичайних ситуацій. Щойно в дверному замку загримів ключ, кицька вибігла їм назустріч.

Луна була пухнастим кошеням, трохи дорослішим за Зірочку, із сірим хутром і блакитними оченятами. Амелія бачила, як вона кілька разів прокрадалася через їхній сад. Луна, піднявши хвостика і муркочучи, обвивалася навколо ніг. Амелія сіла на підлогу в передпокої, а Луна скочила їй на коліна і почала тертися головою об підборіддя.

Сем сів поруч із подругою і погладив Луну:

— Дивись, яке у неї красиве забарвлення.

— Ну що ж, кицюню, — Амелія обережно зняла Луну з колін, — знайдемо для тебе їжу.

Вони пішли до кухні. На стільниці мама Еллі залишила кілька пакетиків із кормом. Луна витягнулася і сперлася на ногу Амелії, щоб спостерігаючи, як дівчинка наповнює миску та нарізає м’ясо.

— Я наберу їй трішки свіжої води, — сказав Сем узявши іншу посудину.

Друзі поставили миски на підлогу. Луна з’їла кілька шматочків м’яса, випила трішки води та вибігла в котячі дверцята.

— Їй цікавіше гратися на вулиці, ніж їсти, — захихотіла Амелія.

Вони відчинили задні двері та вийшли на терасу. Вона була заставлена велосипедами, горщиками з квітами та садовими меблями. Під кріслом знайшлася гумова мишка. Сем кинув її Луні, і та миттю принесла іграшку хлопчику під ноги. Сем так розреготався, що аж його чорні кучері підскочили:

— Вона краще приносить іграшку, ніж Мак, а він же цуценя!

Через пів години забав з іграшками та полювання на палички, які Амелія та Сем совали по землі, Луна сіла і почала вмиватися. Кицька облизала лапку декілька разів з одного боку провела нею по мордочці та біля вушка. А потім узялася вмиватися іншою лапкою з іншого боку, так само повільно та акуратно.

— Здається, вона нарешті втомилася, — зауважила Амелія.

— Фух! — кивнув Сем. — Не знаю, як вона, а я так точно втомився!

Луна пішла за ними до будинку і заскочила в кошик, щойно Амелія зачинила задні двері. Коли друзі пішли, сіре кошеня задоволено замуркотіло.

— Вона засинає! — прошепотіла дівчинка.

— Це ігри виснажили її, — сказав Сем. — Доглядати за кошеням дуже просто!

— Еге ж, легко і весело! — з посмішкою кивнула Амелія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Зірочко! Зірочко! Ти де?

Амелія йшла парком при місячному світлі, взута в пухнасті домашні капці. Налякана Зірочка заблукала десь тут. Кущі шипами чіплялися до піжамних штанців Амелії. Вона звільнялася від них і знову кликала кицюню. Дівчинка шукала всюди, але ніде не було жодних слідів кошеняти. У темряві почувся виск. Дівчинка схвильовано здригнулася. Зірочка!..

Амелія прокинулася, мурашки побігли шкірою. Вона перевернулася й полегшено зітхнула. Зірочка, ціла та неушкоджена, спала у кошику біля ліжка.

«Слава Богу, це був тільки сон!»

Знову почулося котяче виття. Цього разу звук лунав знадвору. Амелія зіскочила з ліжка й підбігла до вікна, на підвіконні якого влаштовано було невеличкий диванчик.

Вдалині віднівся силует Семового будинку, і водяне колесо готелю «Старий млин» чітко вимальовувалося над горизонтом. Амелія притулилася носом до вікна, вдивляючись у нічну темряву. Кішка знову завила, а тоді закричав інший кіт. Дівчинка не розуміла, звідки лунає цей шум.

Зірочка вилізла з кошика і забралася Амелії на коліна. Вушка киці нервово нашорошилися.

Амелія ніжно обійняла кошенятко.

— Все гаразд, Зірочко. Це котяча бійка, але тобі нема чого боятися. Вони не заподіять тобі шкоди. — Амелія кинула останній погляд у темряву. — Сподіваюся, котики не нашкодять одне одному. І дуже сподіваюся, що Луна не бере участь у цій бійці!

Наступного ранку Амелія з Семом пішли до будинку Еллі перевірити, як справи у Луни.

Сем тримав на повідку Мака і тому лишився зі своїм тер’єрчиком надворі, а Амелія увійшла до будинку. Дівчинка зупинилася у коридорі, брязкаючи ключем і вигукуючи:

— Луно! Сюди, кошеня! Ти де?

Але цього разу кицька не прибігла. «Де ж вона?» — здивувалася Амелія.

Дівчинка пішла коридором, продовжуючи брязкати ключем. Кухня була порожня. Коли Амелія побачила миски для їжі, її серце тьохнуло: там лежали вчорашні засохлі шматочки м’яса.

— Семе! — поспіхом кинулася Амелія до вхідних дверей. — Луна пропала! Ми повинні її знайти.

— Можливо, вона десь тут в будинку? — Сем легенько відтягнув Мака від огорожі, яку той наполегливо нюхав.

Діти обшукали весь нижній поверх, заглянули під диван і крісла у вітальні. Сем зазирнув під занавіску і навіть потрусив її, але кицьки не було і там. Діти обдивилися гардеробну, дівчинка перевірила навіть пральну машину на кухні: можливо, кошеня в ній сховалося… «Ох, Луно… Куди ти поділася?» — весь час думала Амелія.

— Спробуймо пошукати нагорі, — запропонував Сем.

Мак побіг попереду дітей. Кімната Еллі була дуже охайною. Серце Амелії затріпотіло від радості, коли вона побачила на подушці щось сіреньке і пухнасте — але це виявилася лише м’яка іграшка.

Оглянувши спальню Еллі, вони зазирнули в захаращену кімнату з двоярусними ліжками. Але Луни і там не було. Кицька не знайшлася ні у ванній кімнаті, ні в спальні батьків Еллі. Під великим ліжком Мак виявив запилюжений картатий тапочок, але Луна не знаходилася.

— Безнадійно, — важко зітхнула Амелія. — Кошеняти ніде немає.

— Не хвилюйся, — підтримав її Сем. — Можливо, кицька в саду. Ходімо!

В Елліному саду, за терасою, починався свіжоскошений газон, а за ним на вишні була облаштована мотузкова гойдалка.

Діти нервово бігали терасою, обнишпорюючи кожен куточок та заглядаючи під садові меблі. Мак носився за ними хвостиком, обнюхуючи велосипеди та горщики з квітами. Хлопчик став навкарачки й зазирнув під кущ, песик ліг поряд. Коли Сем відсунув скручений шланг, Мак вхопив резинового змія зубами, загарчав і почав його тріпати.

В Амелії від хвилювання перехоплювало подих. Урешті‑решт від безпорадності вона плюхнулася на білий садовий стілець.

— Це жахливо, Семе. Ми мали доглядати за Луною, а натомість загубили її!

— Гей! Не здавайся! — він поплескав подругу долонею по плечу.

— Я точно знаю, що Мак допоможе нам її знайти! — Сем узяв одну із садових іграшок Луни і дав понюхати песику. — Ось, Маку. Це запах Луни. Де вона, друже?

Собака обнюхав іграшку, лизнув її та помчав у сад.

— Гав! — Мак підскочив до розлогої вишні і сперся передніми лапками на гладенький коричневий стовбур. — Гав, гав!

— Він її знайшов! — радісно вигукнув Сем.

— Луно! — Амелія зазирнула між гілками та полегшено зітхнула. — Ось ти де!

Сіренька кицька сиділа на гілці й тремтіла. Її було недобре. Мокре хутро злиплося в кудли, а очі здавалися величезними. Чорні зіниці настільки розширилися, що навколо них залишилися лише тоненькі сині кільця радужки.

Кицька жалібно нявкала.

І Амелія заговорила до неї ніжно й тихесенько:

— Не бійся, Луно. Зараз ми тебе знімемо з дерева.

Сем приніс садовий стілець, Амелія стала на нього й потягнулася до кицьки.

— Ну ж бо, Луно, — вмовляла вона, — не бійся.

Здавалося, Луна згадала Амелію, бо вона не злякалася, а, тривожно нявкаючи, повільно переступала крихітними лапками вздовж гілки й нарешті опинилася в руках дівчинки. Амелія обережно передала кицюню Семові та спустилася зі стільця.

Дівчинка одразу побачила в Луни глибоку подряпину на голівці та видерте збоку хутро. Вона обережно провела руками по тілу кицьки й відчула, як Луна здригнулася. У дівчинки від хвилювання замлоїло в животі.

— Усе її тіло в подряпинах і ранах. Може, вона потрапила в котячу бійку, яку я чула минулої ночі? Вона, мабуть, сховалася на дереві, щоб врятуватися від нападника. — Амелія поглянула на Сема: — Ми повинні негайно віднести її до «Ковчегу»!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія знову занепокоєно спостерігала за Гоупами, які оглядали кошеня. Цього разу їхнім пацієнтом була не Зірочка, а Луна. Ветеринари прощупували руками кожен сантиметр тіла кицьки. Луна тремтіла від страху.

Амелія була впевнена, що при першій же нагоді кошеня зіскоче зі столу і втече.

— Бідолашна Луна, — пестила вушка кицьки місіс Гоуп, щоб заспокоїти маленьку. — Ці подряпини, безумовно, залишив кіт. Вона потрапила в бійку і тепер дуже налякана.

— З нею все буде добре? — стривожено запитала Амелія. У дівчинки від хвилювання знову замлоїло в животі. Вона відчувала свою провину через те, що кицюня травмувалася.

— Звісно, — відповів містер Гоуп. — Деякий час Луна виглядатиме хворобливою і знервованою, але незабаром їй стане краще. Наразі кішці потрібні антибіотики, щоб через подряпини не потрапила інфекція. Я зателефоную батькам Еллі, — сказав ветеринар і вийшов до приймальні.

— Мені прикро через те, що Луна потрапила в халепу, — прошепотіла дівчинка. — Як ви думаєте, Еллі з батьками сердитимуться на мене?

— Це не твоя провина, — заспокоїла її місіс Гоуп. — Коти іноді потрапляють у колотнечі, якщо виходять надвір. Це могло статися будь‑коли.

Амелія відчула полегшення.

Незабаром до оглядової кімнати зайшов містер Гоуп:

— Все добре. Містер Райт сказав, що вони сьогодні приїдуть додому.

Амелія вдячно посміхнулася:

— Мабуть, Еллі не терпиться побачити Луну, тим більш вона знає, що кицька поранена.

Гоупи дали Луні знеболювальне, вкололи антибіотики і поклали її назад до боксу.

Коли Амелія із Семом забирали Мака, до приймальні зайшов темноволосий хлопчик, який тримав стосик паперу. Амелія його впізнала — він навчався із ними у школі. Єдине, дівчинка не пам’ятала його імені.

— Привіт, Джуліє, — привітався хлопчик до адміністраторки. — Подивіться, які я зробив плакати! Можна залишити тут декілька?

Придивившись, Амелія вгледіла на плакатах малюнки котів та яскраві букви.

Діти перезирнулися.

— Дуже добре, Таріку, — похвалила його Джулія, під’їжджаючи на візку ближче, щоб роздивитися плакат.

— Ти також допомагаєш із Котосуботою? — бовкнула Амелія, не подумавши.

— Звичайно! Вже не дочекаюся суботи. Точніше, Котосуботи! Я, до речі, Тарік. Ти новенька в школі, чи не так? Олівія, якщо не помиляюся? — і він широко посміхнувся.

— Амелія, — поправив Сем і додав: — А я Сем.

— Ой, перепрошую. Правда, Котосубота — це чудова ідея?

— Так, — відповів Сем. — Власне, саме Амелія придумала це.

— Справді? — здивувався Тарік. — Круто. Учора ввечері мені довелося привезти сюди свого кота, аби вивести блох, і Гоупи розповіли мені про це свято. — Хлопчик постукав пальцем по плакату і посміхнувся: — Я стільки разів сюди приходив, що мені здається, я і сам зміг би багато чого розказати про котів.

Тарік зробив паузу, щоб перевести подих, аж раптом Амелія прохопилася:

— А Гоупи знають, що ти зробив плакати?

— Сьогодні вранці я показав їм дизайн, — кивнув Тарік. — Вони здивувалися, але були дуже задоволені. — Він простягнув два плакати: — Ось, візьміть двійко, повісите у себе вдома. Ви ж прийдете в суботу?

Амелія обурилася і неохоче взяла плакат. «Звичайно, ми прийдемо», — роздратовано подумала вона. Але промовчала.

— Дякую, Таріку, — ввічливо сказав Сем. — Побачимося там, — і хлопчик, поплескавши Амелію по плечу, потягнув її до дверей.

Дорогою додому дівчинка весь час кусала губи, поки нарешті не вибухнула:

— Тобі не здається, що це дивно? А він трохи любить командувати, чи не так?

— Тарік? — уточнив Сем. — Я думаю, що він просто захопився ідеєю Котосуботи.

— За кого він себе має? — розлютилася Амелія. — Це ми допомагаємо у «Ковчезі», а не він. І Котосубота — це моя ідея! Це ми повинні були робити плакати!

Хлопчик знизав плечима.

— Невже не добре, коли тобі ще хтось допомагає, га? А ці плакати — геніальні!

У глибині душі Амелія розуміла, що Сем має рацію. Тарік просто хотів допомогти.

Дівчинка зітхнула.

«А якщо він сподобається Гоупам більше, ніж ми? Він може стати волонтером у «Ковчезі» замість нас!»

— Не хвилюйся, — Сем наче прочитав її думки. — Ми ще якось допоможемо Гоупам. Придумаємо навіть щось краще.

Повернувшись до будинку Еллі, Сем закрив Мака у вітальні з його іграшкою, а потім вони віднесли Луну на кухню. Дівчинка відкрила кришку боксу. Кицюня, тремтячи, забилася у куток.

— Ходи сюди, Луно. Зараз ти в безпеці вдома, — ніжно пестячи кицьку, примовляла Амелія.

Луна повільно випросталася й виглянула із кошика. Дівчинка взяла кошеня на руки і витягла назовні. Діти поставили миски зі свіжим кормом та водою на підлогу, і Луна трошки попила, перш ніж рушити кухнею, обнюхала все навколо і заглядаючи в кожний куток.

Друзі сиділи на підлозі й терпляче чекали. Нарешті кицька підійшла до них і тикнулася головою у коліна Амелії.

— Хороша дівчинка! Луно, ти ж розумієш, що ти зараз вдома, чи не так? — ніжно погладила голівку кошеняти Амелія.

— Давай візьмемо її погратися в сад, — запропонував Сем.

Амелія з Семом відкрили задні двері, але Луна навіть не поворухнулася.

— Кошеня боїться! — вигукнув хлопчик.

— Вона, мабуть, переймається, що повернеться кривдник, — кивнула Амелія.

— Усе добре, Луно, — заспокоював її Сем.

Нарешті кицюня встала, потягнулася і попрямувала надвір. Вона знайшла у дворі свою іграшкову мишу і підхопила її кігтиком. А потім схопила зубами і перевернулася на спинку, притискаючи іграшку до себе, кусаючи її та муркочучи.

— Фух! — видихнула Амелія. — Слава Богу, вона нарешті прийшла до тями!

Раптом дівчинка почула шурхіт у саду. Їй перехопило подих.

На паркані сидів величезний рудий кіт з перебитим хвостом. На носі в нього виднівся блідий рубець, а краї вух були надірвані, наче після бою.

— О ні! Семе, дивися!

— Ой‑йой! — промовив Сем. — А він здоровезний!

Рудий кіт оглянув сад своїми жовтими очима, зупинивши погляд на кицюні.

— Шшш!!! — кіт вигнув спину, його шерсть настовурчилася. Хвіст стирчав до неба, нагадуючи колючий йоржик.

Амелія здригнулася.

Тоді рудий кіт зіскочив з огорожі й кинувся просто на Луну!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Шшш!!!

Випустивши кігті, рудий кіт стрибнув уперед. Луна вдарила його лапою, відвівши вуха назад… І швидко втекла. Перекрутившись в повітрі, кіт шмигнув за кицькою. Пухнастий хвіст Луни виглядав вдвічі більшим, щойно вона заскочила на вишню. Два стрибки — і кицюня вже на дереві, але рудий кіт не відставав.

Діти поквапом кинулися до дерева, але впіймати котів не змогли.

— Що нам робити? — розгубився Сем.

— Треба діяти і негайно! — Амелія озирнулася навколо й помітила… — Шланг!

Сем кинувся до поливального крана, а дівчинка схопила резинового змія, який затрусився і з нього бризнула вода. Амелія смикнула насадку і спрямувала струмінь води на вишню. Луна сховалася в листі, але рудий кіт уже шкрябався вгору по стовбуру. Зовсім скоро він зникне в листі, і діти не зможуть його зупинити…

Дівчинка націлила шланг на дерево, і з нього вдарила вода. Мокрий рудий кіт щосили чіплявся за кору.

— Влучний постріл! — закричав Сем.

— Шшш!

Кіт зістрибнув, приземлившись в калюжу біля дерева. Мокрий, з прилиплим до тіла хутром, він виглядав не таким вже й великим.

Рудий стрепенувся і скочив на паркан, на якому ледь втримався. З його хутра рясно стікала вода. Нарешті кіт дременув у свій сад по іншу сторону паркана.

— Фух! — видихнула Амелія, коли Сем закрутив кран. — Швидко! Дістаньмо Луну!

Садовий стілець все ще стояв біля дерева. Амелія піднялася на нього, аби дотягнутися до Луни. Але цього разу сіреньке кошеня вчепилося кігтями за гілки, й дівчинці довелося знімати його силоміць.

Коли Амелія передавала кицьку Семові, вона пручалася і била лапками.

— Ой! — хлопчик взяв пальця до рота. — Луно, я не рудий кіт. Не дряпай мене!

— Занесімо кицюню до будинку, — запропонувала Амелія. — Вона нажахана.

У кухні Луна вирвалася із Семових рук і попрямувала до свого кошика. Амелія простягнула руку, щоб погладити її.

— Тихесенько! — дівчинка різко відвела руку. — Бідолашне кошеня! Не бійся нас. Згадай, ми твої друзі! — Амелія глянула на Сема: — Може, якщо ми тихенько посидимо і говоритимемо спокійно, вона теж заспокоїться?

— Сподіваюся, ти маєш рацію, — похмуро відповів хлопчик.

Діти все ще залишалися в будинку, коли за пів години з гуркотом відчинилися вхідні двері і в коридор гамірно зайшло сімейство Райт. Луна підстрибнула і знову засичала.

— Ми в кухні! — гукнула Амелія. — Луна знову злякалася.

— Що сталося? — мама Еллі відкрила двері на кухню і ввійшла навшпиньках.

Слідом за нею, хоча і не так тихо, з’явилися Еллі та п’ятирічні брати‑близнюки Альфі і Бен. Тато Еллі зайшов останнім.

Еллі виглядала блідою та засмученою. Вона присіла біля кошика Луни і потягнулася до малої рукою. Перелякане кошеня тільки здригнулося і сумно занявкало.

Амелія з Семом швидко пояснили, що сталося. І, здалося, що Еллі зараз розплачеться.

— Еллі, з Луною все добре, — обіймаючи, заспокоювала подругу Амелія. — Цього разу той кіт її не впіймав. Кицька виявилася швидшою за нього!

— Добре, що ви були тут, — сказала місіс Райт. — Дайте вгадаю. Той інший кіт — рудий і великий? Весь у подряпинах?

Діти кивнули.

— Ми його добре знаємо. Цей кіт живе в будинку за парканом, — зітхнув тато Еллі.

— Він переслідує Луну щоразу, коли вона виходить на вулицю! — дорікнула Еллі.

Саме в цю хвилину відчинилися двері кухні.

— У вітальні щеня! — заявив Бен.

— Можна нам його залишити? — запитав Альфі.

Усі засміялися.

Близнюки помчали сходами нагору гратися, а Мак стрибав за ними й радісно скавулів.

Весь цей шум ще більше налякав кішку.

— Давайте ненадовго залиши‑мо Луну на самоті, — запропонувала мама Еллі. — Амеліє, Семе, чому б вам не пообідати з нами? А потім поглянемо, як там Луна.

Але й після обіду кицька все ще виглядала наляканою. Вона зашипіла, коли Амелія, Еллі та Сем сіли біля кошика.

— Усе гаразд, — промовила Еллі. — Я хочу тебе тільки погладити.

Дівчинка простягла руку, але Луна відсахнулася, погрозливо піднявши одну лапку.

— Обережно! — попередила Амелія.

Однак було запізно: Луна вдарила лапкою по руці Еллі.

— Ой! — з широко відкритими очима, Еллі піднесла поранений палець до губ. — Раніше Луна ніколи мене не дряпала!

Луна вилізла з кошика й сіла біля дверей, дивлячись на сад. Еллі підійшла навшпиньках та присіла поруч з нею, поклавши руку на підлогу. Кицька повернулася і знову вкусила дівчинку за палець.

— Ой‑йой! Ох, Луно, це дуже боляче! — Еллі схопилася за руку, а на очах виступили сльози. — Вона сама на себе не схожа!

Мама повела Еллі до рукомийника та потримала її руку під холодною водою.

— Що це з нею? — схлипувала Еллі.

— Вона просто налякана, — відповіла Амелія.

— Здається, так і є. Але я не знаю, як цьому зарадити, — зітхнула місіс Райт.

— Має бути спосіб допомогти Луні! — підбадьорила Амелія і, глянувши на Сема, додала: — Спробуємо дізнатися, яким чином можна це зробити.

Сем кивнув:

— Я мушу відвести Мака додому. Ходімо, Амеліє. Ми можемо все обдумати по дорозі.

Діти вийшли з дому Еллі та завернули за ріг. І майже наткнулися на хлопчика з картонною коробкою. Амелія б не звернула на нього уваги, бо всі її думки були про Луну. Але хлопчик привітався:

— Вітаю!

І серце дівчинки тьохнуло.

— Я сподівався вас зустріти, — зрадів Тарік. — Подивіться, я залишив вам два останні тістечка! — Хлопчик відкрив коробку: — Хіба вони не чудові?

Амелія побачила два кекси. Вони були покриті глазур’ю і прикрашені котячими мордочками. Одна кицька була чорно‑біла, а інша — смугаста. Тістечка виглядали дивовижно, але в Амелії миттю пропав апетит.

— Це ти їх приготував? — запитав Сем.

— Я приніс кекси у «Ковчег», — з гордістю кивнув Тарік, — і роздав людям, які чекають у приймальні. Джулія з’їла аж два!

Амелія ледь не ахнула.

— Ви розповідали комусь про Котосуботу? — поцікавився Тарік.

— Ми були зайняті. Ми допомагали пораненому кошеняті, — нахнюпилася Амелія.

— Це чудово! — вигукнув вражений Тарік. — Смачного! Побачимося в Котосуботу!

— Це так смачно! — відкусив тістечко Сем, коли Тарік пішов. — Ну ж бо, Амеліє, спробуй кексика!

Дівчинка відчула себе жалюгідно. Вона сумно глянула на кекс. «Тістечка… І чому ми про це не подумали?» Амелію дратувало, що Тарік так завзято допомагає у «Ковчезі». Дівчинка неохоче відкусила шматочок від кексу. Хоч як вона не хотіла цього визнавати, але тістечко було таким самим смачним, як і на вигляд. Амелія підняла голову і побачила, як Тарік ввійшов до одного із будинків через дорогу.

— Семе! — вона смикнула друга за рукав. — Цей будинок… він позаду будинку Еллі! Це значить…

— Рудий кіт, що напав на Луну, — ахнув Сем, — це кіт Таріка!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія з Семом спантеличено дивилися одне на одного.

— Я думаю, ми повинні сказати Таріку, — рішуче промовив Сем.

— Звісно! Він має знати, який мерзенний у нього кіт, — кивнула Амелія.

Діти пройшли садовою доріжкою та постукали в двері. За мить перед ними з’явилася темноволоса жінка із крихітним немовлям на руках. Її волосся стирчало у різні сторони, а під очима були темні кола. Але жінка привітно посміхалася.

— Вітаю! Ви друзі Таріка?

— Ааа, так, — відповіла Амелія. — Чи можна нам його побачити?

— Звісно! — і жінка покликала сина: — Таріку! Тут твої друзі! — А тоді повернулася до Амелії та Сема і мовила: — Він зараз вийде!

Дівчинка заглянула в згорток у маминих руках. У дитини було густе чорне волосся та довгі темні вії.

— Ах! — зітхнула Амелія. — Ваше немовля таке миле!

— Ага, поки мама не покладе її, — бурчав Тарік, спускаючись сходами. — Тоді вона починає кричати.

— Таріку, ти був таким самим, — посміхаючись відповіла мама. — Коли ти був немовлям, усі сусіди не спали!

Як за командою, дитина відкрила очі та почала ридати.

— Перепрошую, але мені потрібно замінити підгузок. — Мама Таріка пішла, залишивши його біля порогу.

— Привіт ще раз! — сказав Тарік. — Вам сподобалися тістечка? Хочете мені допомогти приготувати ще?

— Ні. Ми хочемо поговорити про твого кота, — невдоволено похитала головою Амелія.

— Ви маєте на увазі Гарбузика?

— Гарне ім’я для нього! — посміхнувся Сем.

Амелія штовхнула його, і він припинив сміятися.

— Ти знав, що кіт нападає на кошеня Луну, яке живе на сусідній вулиці? — запитала Амелія.

— Це не схоже на Гарбузика! — усмішка зникла з Тарікового обличчя. — Він ніколи не дряпається та не кусається. Гляньте, який він гарненький… — Хлопчик зник і швидко повернувся з величезним котом на руках. Гарбузик терся головою об Таріка й голосно муркотів. Кіт виглядав набагато привітнішим, ніж останнього разу, коли Амелія бачила його.

— Гарбузик не був лагідним із Луною! — сердито наполягала Амелія.

— Що ж, ви знаєте котів, — знизав плечима Тарік. — Вони захищають свою територію.

— Кіт був у саду Еллі. Це територія Луни! — розсердилася Амелія.

— Коти думають інакше, — намурмосився Тарік.

— Ну, може, тоді за них повинні думати їхні власники! — відрізала Амелія. Дівчинка розвернулася та пішла дорогою вгору.

— Амеліє! — гукнув Сем, але вона не відповіла.

Того самого дня Амелія відвезла Зірочку до «Ковчегу». Гоупи ретельно оглянули кошеня.

— Шви Зірочки добре загоюються, — повідомила місіс Гоуп. — І з її животиком все гаразд. Ні набряку, ні інфекції. Кошеня майже здорове.

— Тож вона незабаром зможе вийти на вулицю? — з надією запитала дівчинка.

— Наприкінці тижня, — відповів містер Гоуп. — Під час операції ми помістили їй під шкіру мікрочіп. Давай‑но перевіримо, чи добре він працює…

Лікар провів невеличким електронним сканером над ключицею Зірочки та вдоволено кивнув.

Кицька слухняно лежала і не капризувала. Коли Гоупи закінчили обстеження, Амелія підхопила кішечку та обійняла.

«Ти така молодчинка, Зірочко, — подумала дівчинка. — Я так тобою пишаюся!»

Коли Амелія повернулася до приймальні, Джулія розмовляла з невисокою жіночкою із акуратним каре.

— Підійди, Амеліє, — покликала дівчинку адміністратор. — Познайомся, це ветеринарка Ло!

— Котячий експерт! — радісно вигукнула Амелія.

— Я також про тебе багато чула. Гоупи мені розповідали по телефону, як ти і Сем допомагаєте у ветеринарній лікарні, — всміхнулася жінка.

— Нам у «Ковчезі» дуже подобається, — почервоніла задоволена Амелія.

— І ви зробили такі чудові плакати для Котосуботи! — промовила котячий експерт, вказуючи на дошку оголошень.

— Насправді, їх зробив хлопчик на ім’я Тарік, — засмутилася дівчинка.

— Треба ж! Гоупам дуже поталанило мати стількох помічників, — відповіла ветеринарка Ло. — Яка ж у тебе гарненька черепахова кицька! Мені дуже подобається її носик — рожевий з одного боку та чорний з іншого.

Амелія раптом подумала, що ветлікар Ло — саме та людина, що зможе допомогти Луні, і одразу ж забула про Таріка та його плакати.

— Чи можна у вас дещо дізнатися про кішок? — поцікавилася дівчинка.

— Звісно, — відповіла жінка.

Амелія швидко розповіла про Луну та Гарбузика.

— Чи можна припинити їхні бійки? — затамувавши подих, запитала вона.

Котячий експерт кивнула:

— Все налагодиться, коли кицька та кіт звикнуть одне до одного. Але на це потрібен час. Котики дуже не люблять змін. А поки що є лише кілька речей, які можуть допомогти уникнути їхніх бійок…

Амелія ловила кожне слово ветеринара Ло. Дівчинка не могла дочекатися, коли зможе все розповісти Еллі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня Амелія та Сем поспішили до будинку Еллі. Амелія поклала на кухонну стільницю великий паперовий мішок і з усмішкою дочекалася, поки навколо зібралися Еллі та її братики. А тоді висипала на стіл вісім апельсинів, безліч соснових шишок, дві пластикові гусениці та гумову рибку. Дівчинка не могла втриматися від сміху через розгублені вирази облич усієї компанії. Бен підхопив рибку і стиснув її. Іграшка пискнула.

— Ці речі для Луни! — пояснила Амелія. — Ветеринар Ло порадила частіше тримати кицьку вдома, щоб вона якомога рідше зустрічалася з Гарбузиком. Апельсини та соснові шишки для саду, щоб відлякувати кота.

— Апельсини та соснові шишки? — зморщила ніс Еллі. — Чим вони допоможуть?

Сем почистив один апельсин і дав по шматочку Альфі та Бену.

— Нам потрібна тільки шкірка. Лікар Ло сказала, що коти ненавидять цитрусові. Тому, якщо ми покладемо апельсинову цедру в саду, Гарбузик почує запах і триматиметься від вашого дому якнайдалі.

— Чудовий план! Але для чого соснові шишки? — запитала Еллі, смакуючи соковитим апельсином.

— Ми їх розкладемо біля паркана, — пояснила Амелія. — Гарбузик не захоче стрибати на колючі та хиткі шишки з огорожі.

— Величезний кіт тепер не потрапить до саду, — заявив Бен. Амелія кивнула.

— Ходімо зараз! — вихопилося в Еллі.

Амелія закинула апельсинові шкірки та шишки до мішку, діти вибігли на двір і розкидали відлякувальну суміш вздовж паркана.

Коли пакет спорожнів, компанія спинилася, щоб помилуватися померанчевими спіральками та розкриті шишки, які прикрасили клумби.

— Пахне Різдвом! — принюхався Сем.

— А заодно цей запах відлякає Гарбузика, — зауважила дівчинка. — Я сподіваюся, що наш план спрацює.

— Луна спостерігає за нами, — вказала Еллі на будинок. Кицька сиділа в домі на підвіконні і розмахувала хвостом так, ніби все ще була сердитою. Це нагадало дещо Амелії. Не тільки Луна була сердитою останнім часом...

— Мені дуже прикро, що я розгнівалася на Таріка, — прошепотіла дівчинка Сему. — То була просто дурість.

— Не переймайся, — заспокоїв її хлопчик. — Я все владнаю. Варто ще раз поговорити з Таріком. Можливо, він зрозуміє історію з Гарбузиком...

Саме тоді почулося скреготіння, між дошками мелькнуло руде хутро — і на паркані з’явився Гарбузик. Усі затаїли подих в очікуванні: що ж зробить великий кіт. Гарбузик нахилився уперед і почав трохи розгойдуватися. Його задні лапи напружилися, готуючись до стрибка. Амелія завмерла. Раптом Гарбузик побачив соснові шишки і завагався. А коли він учув запах цитрусових, миттю розвернувся та стрибнув у свій сад.

— Ура! Спрацювало! — Амелія привітала Сема та обняла Еллі. Братики‑блюзнюки радісно стрибали, плескаючи в долоні. Їм вдалося допомогти Луні! Тепер вона може безпечно грати у саду.

«Незабаром Зірочка також зможе виходити надвір...» — подумки посміхнулася Амелія.

Дівчинка не могла дочекатися того дня, коли нарешті покаже Зірочці сад. Тоді вона згадала ще дещо, і її усмішка стала ще ширшою.

Уже майже Котосубота!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

П’ятниця була останнім днем канікул, і Амелія хотіла провести якомога більше часу із Зірочкою. Дівчинка насипала кицюні корм і сіла на кухні з мамою та бабусею снідати яєчнею, весь час поглядаючи на кошеня. Щойно бабуся накинула фартух на спинку стільця, Зірочка тут же почала бавитися із зав’язками та кружляти навколо.

— Боже мій, — хіхікнула бабуся, притискаючи до себе кицьку, — це кошеня таке гарненьке!

Доївши яєчню, Амелія потягнулася за виноградом.

Саме тоді крізь вікно в кімнату блиснув сонячний промінчик. Зірочка стрибнула на нього і грайливо почала бити лапками. Амелія розреготалася і випадково впустила кілька виноградних ягід. Кицька кинулася до них, намагаючись зловити лапкою хоча б одну. Через мить дівчинка з мамою та бабусею сиділи на підлозі та гралися із Зірочкою виноградом.

— Усі в селі тільки й говорять про Котосуботу, — промовила мама. — Плакати, які повісив той хлопчик, що живе за рогом, просто фантастичні.

— Ну… — протягнула Амелія. — Справа не тільки в плакатах. Джулія розмістила багато реклами в соціальних мережах.

Задзвенів дзвіночок на вхідних дверях.

На порозі стояли Сем із Маком. Цуценя тримало в зубах тенісний м’ячик.

— Привіт, Амеліє! Хочеш з нами прогулятися? Б’юся об заклад, що містер Стівенс ще не чув про Котосуботу. Можливо, він також захоче прийти?

— Яка чудова ідея! — зраділа дівчинка. — Адже містер Стівенс прихистив маму Зірочки та одне із кошенят. Вони вправно ловлять мишей на його фермі. Ймовірно, він і не бачив тих плакатів, бо завжди дуже зайнятий. І щось мені підказує, що містер Стівенс не користується соціальними мережами.

Амелія нахилилася погладити Мака. Вушка щеняти стирчали догори, а хвостик метлявся по підлозі.

Діти попрощалися з мамою і бабусею й рушили в напрямку ферми. Минаючи автобусну зупинку, дівчинка помітила один із плакатів Таріка.

— Плакати по всьому Велфорді, — пробурчала вона.

— І один з них я бачив на твоєму вікні, — всміхнувся Сем.

— Це мама його почепила! Та і як ми могли його не почепити, якщо Тарік сам нам його дав…

— А я розмістив оголошення на рецепції в нашому готелі, аби про Котосуботу дізналися гості. Якщо прийде багато людей, буде просто чудово.

— Це так, — зітхнула Амелія. — Я лише боюся, щоб Гоупи не подумали, що Тарік кращий за нас.

— Тарік хоче тільки допомогти, і нічого більше! — посміхнувся хлопчик.

Незабаром друзі побачили ферму містера Стівенса і зупинилися. Довга ґрунтова у калюжах дорога прорізувала колючий живопліт, що обмежував просторі володіння фермера.

Мак потягнув повідець, і Сем розсміявся і рушив уперед.

— Так, Маку, нам сюди! Коли дійдемо до великого поля, зможеш там погасати! А‑а‑а‑й‑й‑й‑й! — раптом Сем спіткнувся об камінь і впав, розпластавшись на землі.

— Ти як? — Амелія поспішила на допомогу, але Мак дістався до хлопчика першим.

Сем сів прямо в багнюку та підхопив на руки цуценя. Він широко посміхнувся подрузі та кивком показав, що з ним все гаразд.

Амелія простягнула руку, щоб допомогти Семові піднятися, і розсміялася через брудні плями на його футболці:

— Ти весь у відбитках лап!

Сем звівся на ноги, обтрусився і обдивився навколо:

— Я впустив м’ячика Мака. Ти не бачиш, куди він закотився?

— Ні, — відповіла дівчинка і теж узялась до пошуків.

Впоперек дороги була вмонтована широка металева решітка, до якої з обох боків примикав живопліт. Амелія із сумнівом подивилася на неї.

— Може, м'ячик закотився проміж прути? — припустив Сем.

Щеня обережно підійшло до решітки, але зупинилося, навіть не торканувшись її лапками.

— Ця решітка Маку не до вподоби, — зауважила дівчинка.

— Корови також її не люблять, — кивнув Сем. — Їхні копита застрягають у дірках, і тварини не можуть її перейти. О, я бачу м’ячик! — Хлопчик сів навпочіпки і простягнув руку крізь решітку, намагаючись ухопити м’яча. — Не можу, — похитав головою Сем. — Не можу дотягнутися…

Амелія стала на коліна, щоб теж спробувати. Металеві прути впиналися в коліна і стискали руку, але дівчинка зуміла доторкнутися до м’яча кінчиками пальців. Раптом поряд щось зашелестіло. У купі листя хтось був… Амелія нахмурилася.

— Там хтось є… — вона придивилася і побачила спочатку два, а згодом три клубочки, що лежали купкою. Колючі клубочки. У дівчинки перехопило подих і по шкірі пробігли мурашки. — Їжачки! Тут три малесенькі їжачки!

— Бідолашні! — зазирнув крізь решітку Сем. — Вони, мабуть, туди провалилися.

Мак просунув кінчик носа між стріжні та жалісно заскавулів.

— Що нам робити? — запитав Сем.

— Потрібно їх дістати! — рішуче заявила Амелія. — Тільки як підняти решітку? Можливо, містер Стівенс зможе нам допомогти?

— Я піду на ферму та спробую його знайти, — кивнув хлопчик.

— А ми з Маком зачекаємо на вас тут, — згодилася Амелія. — Але поспішіть, у нас обмаль часу!

Сем помчав. І вже дуже скоро повернувся разом з містером Стівенсом на джипі. Фермер швидко відсунув решітку. А тоді дістав з машини картонну коробку та кілька цупких рукавиць.

Тепер, коли решітка була відсунута, Амелія змогла краще розгледіти найближчого до неї їжачка. Його світло‑коричневі колючки мали білі кінчики. Дівчинка побачила крихітні лапки та серце‑подібне личко, вкрите сіро‑каштановою шерстю. Маленькі оченята малюка були тьмяними, а крихітний носик, що стирчав угору, зовсім сухим. Амелія точно знала, що це погано.

«Їжачок хворий!» — впевнила вона.

Колючки їжачка опустилися на мордочку, немов капюшон, і він скрутився у клубочок.

Одягнувши товсті рукавиці, діти поклали трьох їжачків до картонної коробки і побачили, як містер Стівенс щось шукає у живоплоті.

— Здається, я знайшов їхню маму, — сумно промовив фермер.

Він відхилив довгу траву і кивнув дітям. Амелія побачила велику їжачиху, яка нерухомо лежала на землі.

— Діти, мені дуже прикро, — продовжив містер Стівенс. — Схоже, що ці маленькі їжачки тепер сироти.

— О ні! — серце дівчинки стиснулося, і вона подивилася на Сема: — Бідолашні крихітки!

— Давайте відвеземо їжачків до «Ковчегу», — запропонував містер Стівенс. — Я вже зателефонував до ветеринарної лікарні і попередив про наш приїзд.

Щойно діти допомогли фермеру поставити решітку на місце, Сем заліз на переднє сидіння машини і посадив Мака собі на коліна. А містер Стівенс відсунув лопати, вили та сапки убік і звільнив на задньому сидінні місце для Амелії і коробки з їжачками.

Джип загуркотів по дорозі.

— Тримайтеся малята, — прошепотіла дівчинка. — Зовсім скоро ми приїдемо до «Ковчегу».

Амелія почувалася жахливо, адже їм не вдалося врятувати мамуїжачиху:

— Але вас, крихітки, ми врятуємо… Я обіцяю!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Через кілька хвилин містер Стівенс припаркував джип на невеликій автостоянці перед ветеринарною лікарнею. Амелія вискочила з машини з коробкою в руках. Містер Гоуп спустився сходами назустріч і провів дітей через вхідні двері.

— На жаль, мені час повертатися, — сказав фермер. — Сподіваюся, малята скоро одужають! Повідомте мені!

Місіс Гоуп уже чекала на них в оглядовій. Жінка поклала на стіл маленький бокс, всередині якого був зігрівальний килимок і м'яка підстилка.

— Проходьте! — запропонувала ветеринар. — Покладіть їжаків у бокс, щоб вони зігрілися. А тоді ми їх нагодуємо.

Амелія та Сем, знову натягнули рукавички і одного за одним переклали малят з коробки в бокс. Дівчинка відчула тепло зігрівального килимка.

— Діти, чи ви не допоможете мені приготувати молочну суміш, яку ви готували для кошенят Карамелі? — запитала місіс Гоуп. — Котяча суміш чудово підійде і їжачкам.

— Їжачки такі милі! — посміхнулася Амелія.

Змішавши сухе молоко з водою, діти набрали суміш у три шприци. Місіс Гоуп обережно загорнула одного з їжачків у рушничок і поклала на коліна. А потім направила кінчик шприца до ротика крихітки. Амелія з Семом уважно спостерігали.

— Ось! — показала дітям місіс Гоуп. — Бачите ці два маленьких нижніх зуби? Вони прорізаються приблизно у тритижневому віці. Здається, їжачкам близько трьох‑чотирьох тижнів.

Ветеринар передала загорнутого в рушник їжачка Амелії.

— Обережно, колючки! — попередила жінка. — Вони вже досить гострі!

Амелія помалу проштовхнула кінчик шприца в ротик їжачкові. Його чорненький носик сіпнувся, і маля стиснуло щелепи, наче не хотіло їсти. Але потім дівчинка побачила маленький рожевий язичок, і крихітна тваринка проковтнула суміш.

— Ух ти! — видихнув Сем.

Гоупи нагодували інших двох їжаків. Згодом ветеринар передав Сему крихітку, за якою щойно доглядав. Усі вони сіли в коло. Амелія всміхнулася щасливому Семові. Дівчинка прекрасно розуміла, як він почувається. «Годувати їжачків — це щось надзвичайне!» — подумала вона.

— Тваринки дуже голодні! — пояснила місіс Гоуп. — Ви їх вчасно знайшли!

— А як часто потрібно годувати малят? — запитала Амелія.

— Спочатку кожні дві години, — відповіла ветеринар. — Але через кілька днів ми почнемо додавати в суміш котячий корм і залишати їжу в боксі. І з нашою допомогою зовсім скоро їжачки навчаться їсти самостійно.

«Ми це зробимо!» — подумала Амелія, сповнена рішучості допомогти звірятам.

Коли дівчинка поклала сонних їжаків на зігрівальний килимок, то помітила біля стіни бокс, у якому кощава чорно‑біла кішка годувала новонароджене чорненьке кошеня. Воно було крихітним, з плоскими вушками та все ще закритими оченятами.

— Усього одне кошеня? — здивовано запитала дівчинка.

Містер Гоуп кивнув:

— Так. Решта загинули.

— Це так сумно! — проковтнула комок у горлі Амелія. — Сподіваюся, із цим кошеням все буде гаразд. Ми подбаємо про них, поки мама‑кицька не видужає достатньо, щоб повернутися додому.

Кішка потягнулася та почала вмивати крихітку. Вона муркотіла й водночас облизувала рожевим язичком личко та тіло кошеняти.

— Вона чудова мама! — розповів ветеринар.

— Бідолашна! — співчутливо промовила Амелія. — Кицька, мабуть, дуже сумує за кошенятами.

Раптом дівчинка засмутилася ще дужче. «Якби ж і їжачків хтось так сильно любив!» — подумала вона.

Наступного ранку Амелія прокинулась дуже рано й поглянула на Зірочку, що спала в кошику.

— Прокидайся, Зірочко! — Ніжно попестила вона кошеня. — Сьогодні Котосубота! Якби ж і ти могла завітати до «Ковчегу»!

Через пів години діти чекали на сходах ветеринарної лікарні. Джулія саме відчиняла двері. Амелія глянула на плакат Таріка, що висів на вікні, і їй довелося знову визнати, що оголошення просто чудове. «Як би я хотіла, щоб цей плакат зробили ми, а не Тарік!» — подумки зітхнула вона.

— Привіт, Семе, Амеліє! — гукнула адміністраторка. — А ви сьогодні дуже рано! Ветеринарка Ло буде тільки через годину!

— Хорошої Котосуботи! — привіталася дівчинка. — Ми прийшли допомогти! — Діти простягнули сумку: — Ми принесли зі школи всяку всячину про Єгипет. З чого почати?

Джулія швидко знайшла для них роботу. Спочатку вони влаштували в приймальні експозицію, присвячену Стародавньму Єгипту. Міс Гафіз позичила дітям статую Бастет, богині котів. Чорна фарфорова кішка з коштовним комірцем, золотими сережками та кільцем у носі виглядала приголомшливо в центрі столу.

На іншому столі Сем розставив чашки і глечики з лимонадом, а Амелія виклала на тарілку бабусині пряники у вигляді рудих котиків.

Потім діти розвісили інформаційні афіші Гоупів. Серед них був плакат про різні породи котів з десятками фотографій кішок усіх можливих розмірів і кольорів. Другий плакат розповідав про догляд за новонародженими кошенятами. А третій — про мову тіла, яку використовують коти у спілкуванні. Амелія звернула увагу на один факт:

— Поглянь, Семе! Іноді Зірочка повільно мені моргає, ніби вітається. Тут сказано, що так кішки показують свою симпатію та довіру.

— Розумно. Ми теж не закриваємо очі, якщо очікуємои удару… — зажмурився Сем.

Амелія тюкнула його в руку.

— Аа‑й‑й‑й! — хлопчик удавано злякався і насмішкувато застогнав. — Я знав, що тобі не можна довіряти…

— Гей, ви, двоє! — перервала їхню розмову Джулія. — Припиніть ледарювати і розставте ці стільці рядами.

Щойно діти закінчили приготування, як двері відчинилися і до кімнати зайшла їхня літня подруга — місіс Кренборн.

— Вітаю! — сказала вона. — Я надто рано?

— Зовсім ні, місіс Кренборн, — відповіла адміністраторка. — Всі от‑от прийдуть.

— Як справи в Міс Іскринки? — ввічливо запитала Амелія.

— У неї все гаразд, — широко всміхнулася місіс Кренборн. — Я з нетерпінням чекаю сьогоднішньої доповіді, щоб дізнатися, як за нею можна краще доглядати.

Наступною приїхала ветеринарка Ло. Оглянувши приміщення, жінка широко всміхнулася:

— Ви чудово попрацювали.

Нарешті прибули Гоупи. Сьогодні вони виглядали інакше — замість зелених костюмів, ветеринари були одягнені в повсякденні брюки та футболки.

— Юні наші помічники, я бачу, ви сьогодні важко попрацювали! — зауважила місіс Гоуп, широко посміхаючись до дітей.

Незабаром прибули інші гості, і місця в приймальні почали швидко заповнюватися. Амелія посміхнулася Семові:

— Схоже, Котосубота матиме успіх!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Ласкаво просимо, — звернулася місіс Гоуп до гостей, — та дякуємо, що завітали в цей особливий день до «Ковчегу». Для вас ми приготували багато цікавої інформації. Не соромтеся ставити питання. А розпочнемо із розповіді про найкориснішу їжу для котів і кошенят. Хто‑небудь знає, якою має бути вага у котиків?

Із присутніх ніхто не відповів, тому Амелія підняла руку:

— Повинні прощупуватися ребра.

— Правильно, Амеліє, — кивнула та широко всміхнулася дівчинці місіс Гоуп.

Ветеринар продовжувала розповідь, і ось нарешті почали підніматися руки, гості почали ставити питання.

Амелія озирнулася та нахмурилася.

— Немає Таріка! — прошепотіла вона Сему.

— Дивно… — хлопчик здивовано підняв брови. — Він із нетерпінням чекав на Котосуботу!

— Невеличка перерва! — через деякий час оголосив містер Гоуп. — Будь ласка, пригощайтеся чаєм чи лимонадом. Наступна розповідь про найбільших у світі кішок від Скарлет Рід, яка працює в сафарі‑парку.

Доки гості збиралися біля фуршетного столу, голосно розмовляючи, ветеринар покликав Амелію та Сема.

— Діти, у мене для вас особливе завдання!

Друзі пішли слідом за ним до притулку для тварин, який вони називали «готелем». Їжачки совалися в боксі, натикаючись одне на одного.

— Ми з місіс Гоуп дуже зайняті зараз, а цих звірят треба годувати кожні дві години, — пояснив містер Гоуп, вказавши на піднос із шприцами. — Чи можна вам довірити цю справу?

— Без проблем! — вигукнула дівчинка. Амелія дуже пишалася, що їм доручили таке важливе завдання.

— Я знав, що на вас можна розраховувати, — всміхнувся ветеринар.

Він пояснив, як зробити правильні пропорції для суміші і, записавши дозування у нотатник, все інше залишив на розсуд друзів.

Їжачки одразу накинулися на їжу і незабаром вже були ситі та сонні. Найменшу крихітку дівчинка залишила на руках подовше.

— Він виглядає вже значно краще, — раділа Амелія, помітивши, що його носик став блискуче чорним і з цікавістю принюхується до навколишніх запахів. — Він такий гарнесенький! Не хочеться навіть його відпускати!

— Поки ти няньчишся з малечею, я гляну, як там кицька з кошеням.

Хлопчик поклав двох інших їжаків до боксу і нахилився, щоб привітатися з мамою‑кішкою та її крихіткою. Амелія чула задоволене мурчання кицьки. Але раптом його перекрив якийсь галас.

— Що трапилося? — схвильовано запитала дівчинка.

— Це з приймальні, — зауважив Сем. — Схоже, комусь потрібна допомога!

Амелія швиденько поклала їжака до боксу, і діти стрімко вибігли геть.

У приймальні жінка із сафарі‑парку перервала свою розповідь, бо усі повернули голови та здивовано дивилися на… Таріка!

Схвильований і засмучений хлопчик стояв у дверях.

— Мій кіт, Гарбузик! — швидко казав Тарік. — Він пропав! Я боюся, що його поранено. Може часом хтось приніс його до вас?

— Мені жаль, Таріку, — відповіла місіс Гоуп. — Але ми не бачили Гарбузика. Коли він загубився?

— Минулої ночі. Я всюди його шукав, — хлопчик озирнувся. — Може хтось його бачив? Він рудий. А на носі в нього шрам зигзагом.

Гості похитали головами.

— Ось чому Таріка не було, — прошепотіла Амелія Сему.

— Він, мабуть, дуже засмучений, — кивнув хлопчик. — Коли Мак загубився, я дуже хвилювався.

Дівчинка одразу зрозуміла, як потрібно діяти. «Тарік іноді мене дратує, але зараз це неважливо… Гарбузик може потрапити в халепу!» . І вони з Семом поспішили до хлопчика.

— Ми допоможемо знайти Гарбузика, — рішуче сказала Амелія.

— Але ж ви пропустите доповідь ветеринара Ло… — ніяково всміхнувся Тарік.

— Нічого страшного, — заспокоїла його дівчинка. — Гарбузик важливіший! Ходімо!

Коли діти наближалися до будинку Таріка, Амелія побачила, що Еллі грається в саду, і попрямувала до неї.

— Ти часом не бачила Гарбузика? Він зник.

Еллі глянула на хлопців, які чекали біля воріт, і відповіла:

— Ні. Але я можу допомогти його знайти.

— Ти впевнена? — запитала Амелія. — Усе‑таки Гарбузик нападав на Луну…

— Що ж… Якби Луна пропала, я б не знаходила собі місця, — відповіла Еллі. — Тарік, мабуть, почувається жахливо.

Дівчата приєдналися до хлопців. І коли Тарік почув, що Еллі допомагатиме у пошуках, вдячно всміхнувся:

— Дякую тобі, Еллі!

Хлопчик привів друзів до себе додому і гукнув:

— Мамо! Мої друзі прийшли допомогти у пошуках Гарбузика.

Мама Таріка, одягнена в халат, зайшла в коридор і, позіхнувши, промовила:

— Це добре! Будь ласка, не галасуйте! Аміна нарешті заснула.

«Вона не дуже переймається за Гарбузика, — зрозуміла Амелія. — Маленькі діти, мабуть, дуже втомлюють».

Діти обшукали весь будинок і сад Таріка, але Гарбузика ніде не було.

Нарешті Сем прошепотів:

— Амеліє, ми скрізь дивилися. Гарбузика тут немає.

— Потрібно подумати, де він ще може бути, — кивнула дівчинка.

— Ми ніколи його не знайдемо! — застогнав Тарік і плюхнувся на колоду, що лежала в саду.

— Ми не здамося! — поклала руку йому на плече Амелія.

— Якщо потрібно, ми перевернемо все селище! — додав Сем.

— Чому б нам не розділитися? — запропонувала Амелія. — Тоді ми зможемо обшукати більше місць.

— Чудова ідея! — погодилася Еллі. — Я піду з Семом.

— Добре! — кивнула Амелія. — Але треба вигадати, як ми повідомимо одне одного, якщо знайдеться Гарбузик?

— Я запитаю в мами, чи дасть вона свій телефон, — сказала Еллі, перелазячи через паркан до свого саду.

— Тату! — крикнув Тарік у дім, підбігши до задніх дверей. — Можна позичити твій мобільний телефон?

У будинку розлігся голосний, пронизливий плач немовляти:

— А‑А‑А‑А‑А‑А‑АААХХХХХ!

Амелія здригнулася і закрила вуха.

— Таріку! — суворо промовив батько, вийдя на ґанок. — Хіба ми не просили тебе поводитися тихо, коли спить твоя сестра?

— Тату, вибач! — застогнав Тарік. — Я забув. Я досі не можу знайти Гарбузика. Можна взяти твій телефон?

— Тільки, якщо поводитимешся тихо! — відповів чоловік, витягнув із кишені телефон та віддав його синові.

Якраз тоді через паркан перескочила Еллі, вимахуючи червоним телефоном.

— Є!

Діти обмінялися номерами. А Аміна продовжувала ридати… Плач було чути через весь сад.

— Уххх! — скривився Сем. — Немовлята дуже галасливі!

— А знаєш, — задумливо сказала Амелія, — ветеринар Ло розказувала, що коти не люблять змін. А немовля в домі, яке завжди плаче, — це величезні зміни!

— Вагомі зміни, щоб Гарбузик утік! — широко відкрив очі Сем.

Діти вийшли на вулицю.

— Я піду он тією дорогою, Еллі, — промовив Сем, показуючи ліворуч.

— А ми підемо в цей бік, — відповів Тарік, показуючи праворуч.

— Таріку, не хвилюйся, — посміхнувся Сем. — Нам не вперше доводиться розшукувати тварин.

— Ми тут все гарненько обнишпоримо, — додала Амелія. — Ну, йдемо шукати!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія і Тарік обійшли увесь Велфорд, заглядаючи у кожен сад та запитуючи у перехожих, чи вони не бачили Гарбузика. Одного разу дівчинка вгледіла рудого кота, який прогулювався доріжкою. Вона ахнула і схопила Таріка за руку, але той похитав головою. У цього котика були білі носочки і він не мав бойового шраму. Зблизька кіт виявився зовсім не схожим на Гарбузика!

Діти обійшли Індійську харчевню і зазирнули в сміттєві баки.

Нічого!

Вони зайшли до місцевого магазинчика. Тарік показав продавчині фотографію Гарбузика на телефоні свого батька.

— Я його не бачила, — похитала головою жінка. — Але, можливо, хтось із покупців бачив. Я запитиватиму у кожного, хто до мене заходять.

Хлопчик подякував продавчині та поспішив на вулицю, аби продовжити пошуки Гарбузика.

Діти пройшли декілька миль. Нарешті вони дісталися до околиці села, за якою починався ліс.

— Як думаєш, — Амелія зиркнула в хащі, — Гарбузик міг сюди забрести?

— Сумніваюся! — похитав головою Тарік.

У хлопчика задзвенів телефон.

— Привіт, Еллі! Ви його знайшли? — плечі Таріка опустилися. — Добре, побачимося там.

— Не знайшли? — запитала Амелія.

Тарік покачав головою.

— Вони запропонували зустрітися біля «Ковчегу», — хлопчик важко зітхнув. — Ми ніколи не знайдемо Гарбузика!

— Звісно знайдемо! — підбадьорила його дівчинка. — Можливо, нам допоможе ветеринарка Ло. Вона має знати, де шукати втікача.

Діти зустрілися з Семом та Еллі на подвір’ї «Ковчегу» й попрямували до дверей. Перед ними сходами піднімалися двоє підлітків.

— Я хочу дізнатися про котячі бійки, — розповідав хлопець у бейсбольній кепці товаришу. — Минулої ночі я прокинувся від котячого галасу.

Амелія побачила здивовані очі Сема.

Підказка!

Дівчинка прискорила темп.

— Привіт, — сором’язливо мовила Амелія, адже хлопці були значно старшими за неї. «Але нам потрібно знайти Гарбузика!» , — підбадьорила себе дівчинка і, набравшись сміливості, запитала: — Ми шукаємо зниклого кота, а ви казали, що чули котячу бійку. Де вона відбувалася?

— Звук нібито лунав з парку, — знизав плечима хлопець. — Мій будинок з протилежного боку.

— Дякуємо! — відповіла дівчинка та повернулася до друзів. — Що ж, ходімо!

Амелія і Тарік рушили вгору вулицею, а Сем та Еллі одразу за ними. Через декілька хвилин діти дійшли до парку. Він був широкий, зелений із безліччю дерев. Посеред парку облаштовано дитячий майданчик з яскравими лазанками, гірками та гойдалками, огороджений невисоким дерев’яним парканом.

Діти перестрибнули огорожу та почали шукати рудого кота.

— Дивіться! — раптом ахнув Тарік… Хлопчик висмикнув щось із огорожі. Усміхаючись, він розкрив долоню й показав друзям. Це був жмуток рудої шерсті!

— Гарбузик десь тут! — схвильовано вигукнула Амелія. Задумавшись, вона сіла на одну із гойдалок і почала озиратися. «Де ж ти сховався, Гарбузику?»

— Тут його немає, — заглянула Еллі під карусель.

— І тут нема, — промовив Сем, зазирнувши під гірку.

Тарік зник в іграшковому кольоровому будиночку. Хлопчик висунув голову із віконця і гукнув:

— І тут теж немає!

Амелія насупилася: «Ми не перевірили тільки одне місце…»

Лазанка була виготовлена із дерева та мотузок. Дівчинка зістрибнула з гойдалки і видерлася по мотузковій драбині, яка вела до маленької дерев’яної хатинки. Опустивши голову, Амелія незграбно пролізла крізь маленький дверний проріз.

У дерев’яному будиночку було темно, але дівчинка все одно угледіла рудого кота.

— Гарбузику! — тихо покликала вона. — Ось де ти!

Таріків котик забився у куток хатинки, підібгавши лапки та сховавши мордочку, ніби хотів зробитися якомога меншим.

— Таріку! Він тут! — закричала Амелія, висунувши голову з маленьких дверей.

Хлопчик швидко заліз до неї. Дівчинка відсунулася вбік, аби йому вистачило місця. І коли Тарік обережно брав свого улюбленця, Амелія помітила на його очах сльози.

— Привіт, Гарбузику! — прошепотів хлопчик. — Ми всюди тебе шукали!

Гарбузик притулився до Таріка і, муркочучи, потерся мордочкою об його щоку.

Сем та Еллі теж піднялися мотузковою драбиною і зазирнули до хатинки.

— Ну, схоже, Гарбузик не поранений! — вигукнув хлопчик.

— Я такий радий, що з ним все гаразд! — обняв кота ще міцніше Тарік. — Дякую вам, друзі! Я б ніколи не знайшов його без вас!

— Ми раді, що Гарбузик у безпеці! — радісно відповіла Амелія.

Діти спустилися вниз і обступили рудого, щоб погладити його. Величезний кіт тулився до Таріка та задоволено муркотів.

— Тепер він такий привітний, — зауважила Амелія. — Таріку, ти був правий. У саду кіт захищав свою територію.

Хлопчик кивнув:

— Я впевнений, коли Гарбузик звикне до Луни, він більше не думатиме, що сад Еллі належить йому. Тоді, можливо, вони порозуміються. А може навіть потоваришують!

Його слова розсмішили Амелію.

«Не тільки Гарбузик захищає свою територію, — подумала дівчинка. — І я поводилася так, наче “Ковчег” належить мені!»

— Гм! — почала дівчинка. — Вибач мене, Таріку! Я поводилася негарно. Я не повинна була сердитися на тебе через Котосуботу! Ти дуже багато зробив!

— Усе гаразд, — всміхнувся він Амелії, виглядаючи з‑за Гарбузика. — Мені також подобається допомагати у «Ковчезі».

— «Ковчег»! — витріщив очі Сем. — О котрій годині ми повинні погодувати їжачків?

— О, ні! — зиркнула на годинник Амелія. — П’ять хвилин тому!

— Про що це ви говорите? — здивовано перезирнулись Тарік і Еллі.

— Розповімо пізніше! — вигукнула Амелія через плече і побігла за Семом. — Побачимося у «Ковчезі»!

У лікарні все ще було повно людей, які слухали Котосуботню доповідь докторки Ло. Але, коли Амелія і Сем влетіли до приймальні, докторка замовкла, і всі до них повернулися. Місіс Гоуп неабияк здивувалася, коли діти пробігли повз неї у лікарняний готель, але вона вирішила, що зараз не варто їх зупиняти та вимагати пояснень.

Вони забігли до готелю, і серце Амелії стиснулося у грудях, а Сем важко зітхнув. Бокс їжачків був пустим!

— Невже вони змогли якось вони втекли?! — здивовано вигукнув хлопчик. — Але куди вони поповзли?

Амелії до горла підступив клубок, адже вона знала, що крихітки не виживуть без їхньої допомоги. «Ми повинні їх знайти!» — у відчаї подумала дівчинка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія озирнулася навколо і побачила, що бокс мами‑кицьки відчинений.

— Хтось забув зачинити дверцята, — промовила дівчинка, підійшла, щоб їх прикрити, — й отетеріла. Її серце наповнилося радістю. Вона не могла повірити своїм очам: — Поглянь, Семе! — прошепотіла Амелія.

Мама‑кішка лежала в боксі й годувала не тільки кошеня, але й трьох їжачків!

— Я бачу таке вперше, — промовила місіс Гоуп, підійшовши до дітей. — У звіряток з’явилася нова мама!

Амелія навшпиньках пройшла вперед. Діти обступили бокс і вражено спостерігали.

— Нічого собі! — здивувався Сем. — Мені здається, що це кішка відчинила дверцята боксу їжачків.

— Я бачила багато цікавого за свою практику, але такого… — здивовано сказала місіс Гоуп.

— Наймиліша картина у всьому світі! — ахнула від захвату Амелія.

Маленький чорний котик притиснувся до колючих братиків. А мама‑кицька, задоволено муркочучи, облизувала їжачків, так ніби колючки були м’якеньким котячим хутром.

Амелія зачаровано дивилася на дивну маленьку сімейку. Зненацька за її спиною відчинилися двері, і вона підскочила.

До кімнати зайшов містер Гоуп з незнайомим чоловіком.

— Тут все гаразд? — запитав ветеринар. — Містер Гайд прийшов провідати Місті та кошеня.

— Містере Гайде, — всміхнулася місіс Гоуп, — підійдіть, будь ласка, і подивіться. Ви не повірите своїм очам!

Чоловік зазирнув у бокс. І, витріщаючись, нахилився ближче.

— Боже милостивий! — потер потилицю чоловік, широко посміхаючись. — І часто таке трапляється?

— Я якось чув, що кішки можуть вигодовувати малюків інших тварин, — сказав ветеринар.

— Але раніше ми нічого подібного не бачили, — додала місіс Гоуп. — Містере Гайде, ваша кішка дуже особлива!

— Згоден! — вихопилося в чоловіка. — Я не можу дочекатися повернення Місті додому. Заберу кицьку, щойно ви дозволите! І якщо ви не заперечуватимете, я заберу всіх її малят. Будьте певні, кішка добре їх догляне!

— У вас є сад для їжачків? — поцікавилася Амелія.

— Звісно! — всміхнувся містер Гайд. — У мене розкішний сад, там багато схованок. А в паркані є отвори, через які влізають і вилізають дикі звірятка. Ці дірочки ми називаємо «їжачковими стежками». Я зроблю для малят ще декілька схованок. І сподіваюся, коли вони виростуть, то з’їдять у саду всіх равликів!

Амелія вдоволено кивнула і, озирнувшись, побачила, як усі широко посміхаються.

Місіс Гоуп обережно зачинила бокс, і вони всі дружно повернулися слухати ветеринарку Ло. Амелія з Семом сіли біля Таріка та Еллі. З залу пролунало запитання від жінки в елегантному одязі:

— Що робити, аби кицька не дряпала меблі?

— Тут вам може допомогти дряпка, на якій кішка зможе точити кігті, — відповіла докторка Ло леді. — Щоб привчити до неї кицьку, можна покласти зверху трохи їжі, або повісити іграшку. Незабаром кішка зрозуміє, що їй дряпати замість меблів.

— Як справи у Гарбузика? — прошепотів Сем.

— Він вдома у безпеці, — тихенько відповів Тарік. — Котику знадобиться час, щоб звикнути до моєї сестрички.

— Таріку! — шепнула Амелія. — Запитай у ветеринарки Ло про Гарбузика!

На подив дівчинки, Тарік засоромився.

— Ну ж бо! — наполягала Амелія.

Тарік підняв руку… Коли лікарка Ло з посмішкою подивилася на нього, він схвильовано запитав:

— У мене є сестричка, вона ще зовсім немовля. Мій котик, Гарбузик, еее… не зносить її плачу. Що мені робити?

— Чудове запитання! — відповіла ветеринарка. — Вітаю з народженням сестрички! Гарбузик пристосується, але на це потрібен час. А поки що намагайся приділяти котику максимум уваги та любові саме тоді, коли твоя сестричка поруч. Нехай у Гарбузика вона асоціюється з приємними враженнями.

Тарік кивнув.

— А також, — продовжила жінка, — попроси батьків знайти спокійне місце в будинку, куди твоя сестра не потраплятиме. Це може бути підсобка чи твоя спальня.

— Підсобка, можливо, підійде, — знову кивнув Тарік. — А у спальні плач сестри добре чутно. Я ледве заснув минулої ночі. — Хлопчик сів на своє місце і посміхнувся Амелії.

Дівчинка зраділа усмішці Таріка, але досі хвилювалася за нього. Здалося, що не тільки Гарбузику було некомфортно перебувати із немовлятком удома. З народженням сестрички все життя хлопчика перевернулося з ніг на голову. Недарма Тарік хотів допомагати ветеринарам та проводити вільний час у «Ковчезі»…

Коли питання у гостей закінчилися, встала місіс Гоуп:

— Ну що ж… Це було останнє запитання на сьогодні. Маю надію, вам сподобалася Котосубота. Спасибі, що прийшли. Особлива подяка Амелії Гейвуд — за чудову ідею проведення Котосуботи та її друзям, Семові й Таріку, за допомогу в організації. Діти, встаньте, будь ласка!

Усі заплескали в долоні, і Амелія відчула легкий рум’янець на щічках.

Якби ж то Котосубота була кожного тиждня!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Гості залишали «Ковчег», обговорюючи своїх кішок і цікаву доповідь ветеринарки Ло. Коли діти прибирали зі столу, Амелія помітила, що Тарік засумував.

— Усе гаразд? — тихесенько запитала дівчинка.

— Я в порядку! — з легкою усмішкою на обличчі відповів хлопчик, знімаючи зі стіни плакат. — Мені тільки сумно, що закінчилася Котосубота. Було дуже весело!

— Ідея! — вигукнула Амелія. — А влаштуймо сьогодні у мене піжамну вечірку! Ти прийдеш, Семе?

Хлопчик захоплено кивнув.

— Таріку, а що ти про це думаєш? — запитала дівчинка.

— Справді? — засяяв від задоволеня Тарік.

— Звісно! Ти нарешті виспишся… Без плачу твоєї сестрички! Хоча Сем хропе!

— Ей! — вигукнув Сем, грайливо штурхаючи Амелію.

— Це було б чудово! — відповів Тарік.

— Прекрасно! — видихнула дівчинка. — Влаштуємо нічне свято!

Діти сиділи на ковдрочці у кімнаті Амелії і ласували свіжоспеченими кексами, які приніс Тарік. До полуночі ще було далеко, однак близько дев’ятої дітей зморило, і вони позаповзали у спальні мішки. Зірочка згорнулася клубочком біля них. Амелія з Семом розповідали Таріку про всі дивовижні події, що їм довелося побачити у «Ковчезі». Дівчинка думала, що Тарік їх уважно слухає, поки не повернулася і не побачила, що він солодко спить…

— Я також втомилася. У нас був насичений день! — позіхнула дівчинка, вимикаючи світло. — На добраніч, Семе!

— Гарна вийшла Котосубота! — відповів хлопчик.

Наступного ранку діти спустилися сходами до сніданку. Зірочка крутилася біля ніг Амелії. І раптом дівчинка згадала, що сьогодні особливий день.

— Нарешті Зірочка може вийти надвір!

Амелія з друзями промчали кухнею повз маму та бабусю. Кицька неначе зрозуміла, що зараз станеться щось незвичне, і побігла за дітьми.

— Всім доброго ранку! — привіталася бабуся. — Перш ніж вийти на вулицю, не хочете поїсти?

— Сніданок зачекає! — вигукнула дівчинка.

— Я все ще ситий вчорашніми тістечками! — потер живіт Сем.

Тарік із Семом спостерігали, як Амелія відчиняє задні двері. Кицька глянула на неї і допитливо нявкнула.

— Зірочко, все гаразд! Ходімо, погуляємо! — благала дівчинка.

Амелія взулася, і вони вийшли надвір. Кошеня стояло на порозі й терлося мордочкою об дверну раму.

— Зірочка вагається, — припустив Сем.

Амелія затамувала подих, щойно Зірочка виставила за двері одну лапку, а потім другу. На якусь мить кицька зупинилася посеред дверей. На її чорно‑руде хутро подув легенький вітерець. Кошеня моргнуло, потягнулося до світла і вийшло з будинку.

— Зірочко, давай! — вигукнув Тарік.

Кицька почала вивчати все навкруги: обнюхала килимок з кокосового волокна біля передпокою, ступаючи обережно, ніби йшла по колючках. Потім зіскочила з килимка на доріжку. Заспівав чорний дрізд, і Зірочка заворушила вушками, намагаючись знайти джерело звуку. Вона пройшлася по траві, обнюхуючі кожну вкриту росою стеблину і нареші озирнувшись, глянула на Амелію.

— Зірочко, не бійся! — підбадьорила її дівчинка. — У тебе все чудово виходить!

Аж раптом на паркані з’явилася сіренька кицька.

— О, ні! — затамувала подих Амелія. — Луна!

— Це не віщує нічого доброго! — нахмурився Сем.

Протягом декількох хвилин Луна зверху спостерігала за Зірочкою, а потім зістрибнула на траву і почала гасати садом.

Амелія уважно пильнувала за сіренькою кішечкою.

— Луна вважає, що цей сад — її територія!

Тарік стривожився:

— Сподіваюся, що кицька не навчилася поганому в Гарбузика!

Дівчинка ледь стримувалася, щоб не забрати Зірочку, але вона змусила себе стриматися і продовжила пильнувати. Луна попрямувала до кошеняти Амелії. Цікаво, що і Зірочка пішла до неї назустріч.

Луна повільно моргнула. Зірочка моргнула у відповідь.

Луна торкнулася носика Зірочки, Зірочка теж торкнулася носика Луни.

Раптом кицьки почали обнюхувати одна одну й тулитися боками. Зірочка легенько зачепила лапкою хвостик Луни, а та грайливо її посунула.

— Здається, у Зірочки з’явилася нова подруга! — полегшено зітхнув Сем.

Амелія глянула на усміхненого Таріка, який спостерігав за котячими пустощами.

«А у мене — новий друг!» — щасливо посміхнувшись, подумала дівчинка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

До ветеринарної лікарні увійшла молода жінка із коротким волоссям, забраним за вуха. Вона несла ковдрочку, з якої виглядав пухнастий коричневий хвостик.

— Добрий день, міс Сакс! — привітався Сем.

Амелія пригадала, що це вчителька драматичного гуртка зі школи. Як виявилося, у ковдрі був маленький коричневий тер’єрчик, який дивився на дітей величезними очима. На одній із передніх лапок видніла гіпсова пов’язка.

— О, ні! — вигукнула дівчинка. — Що сталося?

— Цуцик захотів поплавати, — зітхнула міс Сакс, пестячи вушко щеняті. — Оскар обожнює гратися у воді. Він стрибнув у мілку річку, а, приземлившись, зламав собі лапку. На щастя, сьогодні Оскару знімають гіпс.

Місіс Гоуп покликала міс Сакс з цуциком у процедурний кабінет.

— Ви можете зайти і допомогти, — запропонувала Амелії та Сему ветеринар.

Діти широко посміхнулися й попрямували за пацієнтом. У процедурній місіс Гоуп поклала Оскара на оглядовий стіл. Сем ніжно пестив цуценя, тоді як Амелія міцно тримала лапку. Місіс Гоуп розрізала гіпс величезними ножицями. Оскар позіхав і нервово облизувався, та жодного разу не здригнувся.

«Хороший цуцик», — подумала дівчинка.

Амелія пильно спостерігала, як місіс Гоуп розмотала пов’язку під гіпсом і ніжно провела рукою по лапці щеняти.

— Здається, перелом загоївся, — сказала ветеринарка. — Оскар, а ти як думаєш? Спробуєш пройтися?

Жінка обережно поклала цуцика на кахель. Амелія затамувала подих. Щеня підняло лапку і пошкандибало кімнатою. Песик зупинився, опустивши хвостик додолу.

— Не зупиняйся, — підбадьорювала його міс Сакс.

Але песик просто ліг біля ніг жінки, обнюхуючи лапку та вилизуючи хутро.

— Бідолашний Оскар, — зажурилася Амелія. — Він не хоче бавитися.

— Здається, щеня ще не готове ставати на лапку, — відповіла місіс Гоуп. — Мине деякий час, перш ніж Оскар повністю одужає. А поки що йому потрібні нескладні вправи, багато любові й турботи.

— Ох, дорогенька! — насупилася міс Сакс. — Скоро шкільна вистава, і в мене обмаль часу!

Діти перезирнулися. Минулого тижня вони проходили прослуховування на роль у виставі. Відколи друзі стали волонтерами у «Ковчезі», Амелія геть про це забула.

— Хлопчик, який зазвичай вигулює Оскара, бере одночасно декілька собак, собаками, тому він не може приділити моєму тер’єрчику додаткової уваги, — продовжила міс Сакс. — Навіть не знаю, що мені робити?

— Якби ж я могла чимось допомогти, — пробурмотіла дівчинка і нахилилася погладити гладеньку, шовковисту шерсть Оскара, коли він притулився до її руки м’якеньким теплим носиком.

— І я! — додав Сем.

— Побачимося в драматичному гуртку, — промовила жінка до дітей і, загорнувши щеня в ковдру, попрямувала до дверей.

Коли міс Сакс з песиком пішли, місіс Гоуп не втрималася й запитала:

— То ж ви не тільки ветеринари, але й актори?

— Ми робимо постановку «Чарівник з країни Оз», — відповів хлопчик. — Я хочу бути Бляшаним Лісорубом.

— А я пробувалася на роль Дороті, — підхопила Амелія.

— А Мак буде собачкою Дороті — Тото? — поцікавилася ветеринар.

— Сподіваюсь! — відповів Сем. — На сцені Мак чудово б виглядав. Зараз він дуже добре себе поводить. В усякому разі, більшу частину часу.

Поки діти розповідали про виставу, Амелія згадала, що сьогодні у них повно уроків.

— Семе, — дівчинка подивилася на годинник, — нам час іти, інакше спізнимося до школи!

— Ну що ж, дуже дякую за допомогу! — відповіла місіс Гоуп. — Побачимося завтра вранці!

— Очевидно, що міс Сакс вибере мене на роль Дороті, — заявила Тіффані після уроків. — Коли я виросту, то стану відомою акторкою!

Сем закотив очі, а Амелія прикусила губу, щоб втриматися від сміху.

Учасники драматичного гуртка чекали у класі на міс Сакс, яка мала оголосити акторський склад вистави «Чарівник з країни Оз».

— А Блискітка ідеально зіграє Тото! — продовжила Тіффані. — Моя собачка така розумна. Вона вміє перевертатися, сидіти і просити, може навіть принести мені навушники.

Блискіткою звалося пухнасте біле цуценя породи бішон‑фрізе, яке дівчинка зазвичай носила у спеціальному наплічнику.

Саме тоді приїхала міс Сакс з Оскаром на повідку. Крихітний тер’єрчик все ще шкутильгав на трьох лапках.

— Оскаре, привіт! — присіла до нього Амелія. — Ти ж мене пам’ятаєш?

Песик завиляв хвостиком, облизуючи руку дівчинки. «Якби ж я могла тобі допомогти», — подумала вона.

— Усі збираємося в коло, — сказала міс Сакс з планшетом у руках. — Тут в мене список акторського складу.

Всі одразу затамували подих. Серце Амелії почало калатати частіше.

— На жаль, не всі отримають ту роль, яку хотіли, — продовжила вчителька. — Інакше у нас було б сім Дороті! Але ви всі відіграєте важливу роль у виставі, незалежно від того, ким будете!

— Роль Лякливого Лева дісталася…— жінка подивилася на список, — Калебу. Карел, ти будеш Бляшаним Лісорубом.

Амелія глянула на Сема. Хлопчик виглядав розчарованим.

— Семе, мені здається, ти чудово зіграєш Страшила, — сказала міс Сакс.

— Класно! — зрадів хлопчик, а його карі очі зблиснули!

— Іззі, — продовжила вчителька, — ти отримала роль Доброї Відьми Глінди.

Амелія побачила, як радісно аплодує її подружка.

— І нарешті Тіффані… — промовила міс Сакс, — враховуючи твій акторський талант, я вважаю, що ти просто чудово впораєшся із роллю…

— Дороті! — вигукнула дівчинка. — Я Дороті!

— Насправді, — відповіла вчителька, — ти будеш Лихою Відьмою Заходу.

— Але хто ж тоді гратиме Дороті? — застогнала Тіффані.

Міс Сакс глянула у планшет.

— Ну що ж, у мене був складний вибір… До того ж багато хто із вас хотів зіграти Дороті. Але я вирішила дати цю роль Амелії, адже вона так чудово показала себе на прослуховуванні!

— Мене? — Амелія не вірила власним вухам.

— Класно! — вигукнув Сем.

Дівчинка зашарілась, і ще більше засмутилась, коли її обступили друзі, щоб привітати. Все ж вона помітила, як Тіффані зиркає на неї з протилежного кінця кімнати.

— Міс Сакс, а хто зіграє Тото? — поцікавився Сем.

— Я чула, що твій песик добре дресирований, — посміхнулася жінка, — тому думаю, що ця роль йому підійде! Тим більше Тото — це тер’єрчик.

Усі діти аплодували, окрім Тіффані — вона витирала хустинкою сльози…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.