Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Люсі Деніелс

Цуценя уникає лиха

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Ірини Гули

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-78-7

Аннотація

До ветеринарної лікарні «Ковчег» потрапляє травмоване цуценя, якому конче необхідна дорога операція. Перед Семом та Амелією, які дуже люблять тварин і зголосилися допомагати в лікарні, стоїть непроста задача — відшукати власника собачки та зібрати кошти на її лікування. Аби врятувати цуценя, друзям доведеться виявити неабияку кмітливість. Адже важлива кожна хвилина!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Сидіти, Маку! — дав команду Сем Бакстер. Маленький тер’єрчик присів, і хоча його кудлатий зад так і не торкнувся підлоги, Амелія Гейвуд вдоволено усміхнулася.

— Чудова робота, Семе! Ти добре його тренуєш, — захоплено сказала вона своєму найкращому другові. Амелія не могла повірити, наскільки змінився Мак усього за декілька тижнів. Коли вона вперше зустріла Сема, його цуценя справді здавалося неслухняним.

— Не можу повірити, що це те саме цуценя, яке намагалося згризти моє взуття! — додала Джулія Камінські, адміністратор ветеринарної лікарні «Ковчег». Діти стояли в приймальні біля столу Джулії. Вона нахилилася, взяла в Сема повідець Мака та накинула його на настінний гачок.

— Маку буде добре зі мною. Чи не так, дорогенький? — жартома звернулася Джулія до цуценяти.

Амелія та Сем погладили кудлату білу шерсть Мака та попестили його за вушками, які стирчали догори. А тоді пішли до готелю «Ковчегу», де тваринок залишали на ніч. Друзі минули бокс з парою кроликів та ще один із плямистим далматинцем з перев’язаним хвостом.

Амелія відчувала неабияке піднесення. Усього кілька тижнів тому, після розлучення її батьків, Амелія переїхала з мамою до Велфорда, а «Ковчег» уже став її найулюбленішим місцем.

Містер та місіс Гоуп, ветеринари та власники «Ковчегу», стояли поруч з одним із боксів. У ньому лежала красива черепахова мама-кицька Карамель з чотирма кошенятами. Саме Амелія та Сем урятували їх, і сьогодні для всіх був особливий день.

— Привіт, — усміхнувся містер Гоуп, примруживши очі.

— Ви вчасно, адже саме сьогодні кошенята вирушать до своїх нових домівок, і ви зможете з ними попрощатися, — сказала місіс Гоуп. Доки вона розставляла на столі три котячі кошики та три пакунки з кормом, її руде волосся спало на одне плече. Вона додала ще листівки з інформацією про догляд за кошенятами.

Амелія глянула на настінний годинник. Майже дев’ята! Саме о цій годині мали прийти нові господарі. Дівчинка за них раділа, але все ж вона сумуватиме за кошенятами, коли їх заберуть!

Амелія підійшла до боксу Карамелі та взяла руденького котика. Коли вона із Семом знайшла кошенят, ті були такими крихітними, що вміщувалися на долоні. Але тепер вони виросли і стали вдвічі більшими. Руденький замуркотів та почав грайливо перебирати лапками, показуючи рожеві подушечки.

З приймальні почулися голоси. Джулія промовила: «Проходьте, вони на вас чекають» — і до просторої кімнати ввійшов друг Амелії та Сема — Джош.

— Вітаю! — посміхаючись, привітався хлопець.

Амелія поцілувала голівку кошеняти.

— Це твій! — сказала дівчинка і простягла Джошу котика.

— Привіт, Промінчику! — промовив хлопець, узявши кошеня в Амелії.

Руденьке хутро Промінчика було майже такого самого відтінку, як і Джошове волосся.

Наступною зайшла літня пані, шия якої була обмотана довгим фіолетовим шарфом.

— Вітаємо, місіс Кренборн, — хором сказали Амелія та Сем.

Слідом за нею з’явився містер Стівенс у куртці, геть усій вкритій плямами. Друзі привіталися і з ним.

У першу зустріч місіс Кренборн здалася їм сварливою тіткою, і тільки згодом вони зрозуміли, як сильно вона любить тварин. Сем обережно взяв черепахову кицьку та, переконавшись, що не помилився, передав її місіс Кренборн.

— Ну, здрастуй, Міс Іскринко, — привіталася жінка, притуляючи кошеня до щоки. Міс Іскринка замуркотіла та торкнулася своїм вологим носиком носа місіс Кренборн.

— Як зворушливо! — промовив містер Стівенс.

— Час і тобі, Краплинко, іти до нового дому, — Амелія підняла іншу черепахову кицьку, з білою краплинкою на хвості, та поклала її в третій кошик. Сем узяв маму-кицю.

Спочатку Карамель не хотіла залазити в кошик до Краплинки та виривалася з рук Сема. Але щойно Амелія поклала до кошика різну котячу смакоту, як Карамель одразу туди застрибнула.

Містер Гоуп притримав відчинені двері, поки Джош, місіс Кренборн та містер Стівенс виходили зі своїми новими улюбленцями та з пакетиками котячого корму.

— Дякую! — радісно вигукнув містер Стівенс.

— Я вам повідомлю, як призвичаюється Міс Іскринка, — широко посміхаючись, пообіцяла місіс Кренборн.

— Приходьте найближчим часом у гості до Промінчика! — додав Джош.

Амелія відчула, як тепло розходиться по її тілу, неначе сонячне світло. «Як же це чудово, що вони всі тепер мають нові домівки та люблячих господарів», — подумала вона.

Але з боксу пролунало сумне «мяу». Залишилася ще одна черепахова кицька, яку Амелія потай назвала Зірочкою за п’ятикутну плямку над очима.

— Бідолашне кошеня, — промовив Сем, розважаючи її коротенькою мотузочкою.

— Чи не знайшовся хтось, хто хотів би її забрати? — запитала Амелія.

— Поки що ні, — відповіла місіс Гоуп.

— Нам весь час необхідні бокси для пацієнтів, — додав містер Гоуп. — Цій малечі вже краще, тому ми не можемо тримати її тут надто довго. Якщо ми найближчим часом не знайдемо їй господарів, доведеться віддати її в притулок для тварин.

Серце Амелії тьохнуло. Вона потягнулася до боксу, щоб попестити м’яку пухнасту голівку кицюні, яка дивилася золотавими оченятами то на Амелію, то на Сема.

— Але троє із чотирьох кошенят у родинах — це непогано! — підбадьорила друзів місіс Гоуп.

Амелія кивнула, але подумки рішуче пообіцяла: «Я знайду тобі дім, Зірочко».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Джулія зазирнула у двері.

— У нас новий пацієнт, — сповістила вона Гоупам. — Його принесла Джейн Ендрюс. Вам краще поспішити.

Двоє ветеринарів поквапилися до оглядового кабінету. Амелія та Сем пішли слідом і, зупинившись біля дверей, мовчки спостерігали.

Жінка в картатій сорочці, яка, на думку Амелії, і мала бути Джейн Ендрюс, тримала цуценя. Воно важко дихало, вмостивши голову на руці жіночки, та втупило в підлогу сумні оченята.

— Вона не моя, — пояснювала Джейн. — Я знайшла її! Вона блукала поміж машинами на автозаправній станції, що біля автостради. Але на її нашийнику немає жетона-адресника, тому я принесла її сюди.

— Ви правильно вчинили, — схвально кивнула місіс Гоуп.

Джейн обережно поклала цуценя на оглядовий стіл. Маленька собачка сумно скулила. Містер Гоуп провів рукою по її голові, по кожній ніжці, по спинці та по боках.

— Кістки не зламані, — сповістив він. Але коли містер Гоуп легенько торкнувся до живота цуценяти, воно наморщилося. — Тут щось не так. Потрібно зробити рентген для впевненості, але, я гадаю, йому може знадобитися операція.

— Бідолаха, — зітхнула Джейн, пестячи вуха цуценяти.

— Спробуємо дізнатися, кому ти належиш, — сказала місіс Гоуп. Вона провела ручним зчитувачем мікрочіпів над спиною собачки. Амелія чекала, що він подасть звуковий сигнал. Але цього не сталося.

— Отакої! — промовила місіс Гоуп. — У неї взагалі немає чіпа. Це ускладнить пошук господаря. Але не думаю, що вона бродяча — вона нормально вгодована.

— Ви ж усе одно допоможете їй, чи не так? — схвильовано запитала Амелія.

Містер Гоуп спохмурнів.

— Боюся, усе не так просто. Операції для тварин можуть бути дорогими.

— Наскільки дорогими? — поцікавився Сем.

Містер Гоуп подивився на дружину, яка ніжно пестила собачку.

— Джулія розрахує точно, але, гадаю, десь тисячі дві фунтів. До того ж, можливо, доведеться звернутися до іншого фахівця, щоб допомогти цій малечі.

— Але… — спантеличено почала Амелія. Вона була готова віддати всі свої кишенькові гроші, щоб допомогти бідолашній тварині, проте там не набралося б і двохсот фунтів. Дві тисячі фунтів — це так багато! — Але що буде, якщо не зробити операцію? — запитала дівчинка, намагаючись приховати хвилювання.

За сумним виразом обличчя ветеринара вона все зрозуміла.

— Амеліє, іноді тварини помирають, — сказала місіс Гоуп. — З цим доводиться миритися. Але вона не страждатиме, ми дамо їй знеболювальне.

В Амелії щось стиснулося в грудях, а на очі накотилися сльози. Це несправедливо, що все зводиться до грошей!

Поруч з нею стояв Сем із широко розплющеними очима.

— Ми повинні щось зробити! — сказав він.

Амелія витерла сльози.

— Авжеж!

— Ми знайдемо власника собачки, і тоді її вилікують! — рішуче мовив Сем.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У робочому кабінеті готелю «Старий Млин», яким керували батьки Сема, Амелія підхопила один із плакатів, що поволі виходили з принтера. Дівчинка задоволено усміхнулася. На плакатах друзі розмістили фото цуценяти та великий яскравий надпис «ЗНАЙДЕНО СОБАЧКУ», а також детальну інформацію: де її знайшли та контакти «Ковчегу». Вони вже надрукували багато листівок, які склали стосиком на столі поруч із горщиком.

— Хтось та й має її впізнати, — радісно промовила Амелія. Біля її ніг жваво вертів хвостиком Семів песик. — Хіба не так, Маку?

Щеня скочило на стіл. Листівки розлетілися, і Мак почав їх ловити.

— Маку, ні! — закричав Сем.

Амелія кинулася збирати розкидані листівки. Сем потягнувся до Мака, але щеня весело застрибало на столі. Виляючи хвостиком, воно зачепило горщик із квіткою, який захитався й за мить гепнувся додолу. Земля розсипалася по килиму, та, на щастя, горщик не розбився.

— Поганий пес! — Сем нарешті схопив тер’єрчика. — Ох Маку, я думав, ти більше не пустуватимеш! Це була найулюбленіша мамина квітка!

Семове обличчя посмурнішало. Здавалося, він от-от розплачеться, й Амелія розуміла чому. Батьки дозволили Семові залишити цуценя за умови, що його поведінка зміниться на краще.

— Не переймайся, — підбадьорила Амелія друга. Вона стала на коліна й ретельно згребла землю до горщика. Потім зірвала зламане стебельце і знову поставила горщик на стіл. — Ось! Тепер ніхто нічого не дізнається.

Сем одразу повеселішав:

— Ти справді так гадаєш?

Мак лизнув його по щоці, і хлопчик усміхнувся. Неможливо довго гніватися на це цуценя!

— Авжеж, — кивнула Амелія.

Мак вивільнився із Семових рук та чкурнув до вікна. Ставши на задні лапи, передніми він сперся на підвіконня і загавкав.

Амелія та Сем із цікавістю підійшли подивитися, що привернуло увагу Мака. З великого фургона, припаркованого перед входом до готелю «Старий Млин», щойно вийшла ціла група чоловіків і жінок. Один із чоловіків відчинив задні двері фургона і почав передавати обладнання іншим. Амелія побачила безліч жердин і штативів, якісь чорні конуси, схожі на парасольки, гігантські світильники… та величезні камери!

— Оце так! — захопливо вигукнула Амелія. — Схоже, це знімальна група!

Сем посміхнувся.

— Ходімо дізнаємося, навіщо вони тут!

Друзі поспішили на вулицю. Мак стрибав поруч.

Надворі Семова мама — місіс Бакстер — розмовляла з новоприбулими.

— Схоже, незабаром почнеться дощ, — казала вона. — Проходьте всередину, будь ласка, і почнімо заселятися.

Люди заметушилися, переносячи своє обладнання до готелю. Мак узявся обнюхувати камеру, і Сем швиденько підхопив його на руки, аби той не встиг нічого зіпсувати.

Місіс Бакстер покликала дітей.

— Знайомтеся, це мій син Сем, — промовила вона до знімальної групи. — А це його подруга Амелія.

— А це Мак, — сказав Сем.

— Привіт, друзі! — усміхнено привіталася висока жінка з коротким темним волоссям у завужених джинсах та шкіряній куртці. — Мене звуть Фрея Ворд. Ми зупинимося тут на декілька днів, поки будуть проходити зйомки.

— Клас! — захопливо вигукнув Сем.

— А що ви знімаєте? — із цікавістю запитала Амелія.

— Ми зніматимемо частину програми про сільську місцевість для телешоу, — відповіла Фрея. — Наразі нас цікавить фестиваль мотоциклів, який проходитиме у Велфорді.

— Мотоциклів? — пролунав голос позаду Амелії.

Вона озирнулася та побачила містера Фергюсона, що виходив із дверей. Він був постійним гостем готелю «Старий Млин», й Амелія часто бачила,

як він у шкіряному костюмі байкера полірує свій мотоцикл. Лисий та широкоплечий, він нагадував Амелії ведмедя грізлі.

— У мене теж є досить хороший мотоцикл, — заявив містер Фергюсон. — І я його вже виставляв на декількох шоу. Якщо ви не проти, я б міг знятися й у вашому.

Фрея ввічливо посміхнулася до нього.

— Е-е… ну… можливо.

Амелія підморгнула Сему. Містер Фергюсон, який зазвичай був не в гуморі, весь аж засяяв.

Щойно великі краплини дощу почали падати на дорогу, усі разом узялися переносити телевізійне обладнання до приміщення.

— Ух, ми й намокнемо, поки розповсюдимо все це, — промовив Сем, вказуючи на купку листівок.

— О, як сумно! — сказала Фрея, прочитавши оголошення. — Сподіваюся, ви невдовзі знайдете власника.

— Без сумніву, — рішуче відповіла Амелія. — Маленьке цуценятко розраховує на нас!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Пополудні Амелія та Сем пройшли під дощем увесь Велфорд, залишаючи в кожній поштовій скриньці листівку. Небо було темне, з густими хмарами, а по дорогах стікала вода. Щоразу, коли повз них проїжджала машина, діти відскакували вбік, аби на них не летіли бризки з-під коліс.

Амелія робила все можливе, щоб листівки та плакати залишалися сухими, тому тримала їх під парасолькою з візерунком собачих слідів. Мака одягнули в червоний плащик, але він не обминав жодної калюжі, і його білі лапки геть забруднилися. Згодом здавалося, ніби песик гуляє в брудних шкарпетках.

Амелія поклала останню листівку до поштової скриньки великого будинку.

— Тепер нам потрібно розклеїти плакати, — нагадала вона. — Там, де вони не намокнуть.

— Автобусна зупинка? — запропонував Сем, виглядаючи з-під капюшона. — Також ми можемо розклеїти їх у ратуші та в магазині.

— Хороша ідея, — підтримала Амелія.

Поки вони йшли селищем, дощ напустився сильніше.

— Ой, подивися, хто йде! — раптово сказав Сем.

Це була Тіффані, їхня однокласниця. Вона йшла тротуаром у блискучих гумових чобітках рожевого кольору й обережно обходила калюжки. На ній була бірюзова курточка-бомбер, а в руках — рожева парасолька в лад із кольором чобітків. Її сяюче каштанове волосся було зібране в гладенький хвостик, що підстрибував при ходьбі. Амелія зітхнула. Вона не дуже добре знала Тіффані, але щозустрічі ця дівчинка говорила їй щось недобре.

— Привіт, Тіффані! — без особливого ентузіазму привітався Сем.

— О, це ви двоє, — зневажливо відповіла Тіффані.

Мак підскочив до неї, струшуючи краплі води зі свого плащика.

— Ай! — зморщивши носа, відскочила Тіффані. — Заберіть від мене свого собаку! Я не хочу намокнути! І також не хочу, щоб намокла Блискітка!

— Хто це — Блискітка? — запитала Амелія, обмінявшись спантеличеним поглядом із Семом.

Тіффані єхидно всміхнулася та повернулася спиною. Через сітчасте віконце квадратного рожевого наплічника виглядало біле кудлате щенятко з блакитною стрічкою на голові. Амелія моргнула та від здивування відкрила рота.

— Овва! — вихопилось у Сема. — Там собачка в наплічнику!

Тіффані розвернулася до друзів обличчям.

— Це не наплічник! — зверхньо заявила вона. — Це переноска для собак. А Блискітка — це бішон-фрізе, які вирізняються ідеально білим хутром. Ти не любиш бруднитися, чи не так, Блискіточко? — Тіффані виразно поглянула на брудного Мака, який підстрибував, намагаючись побачити Блискітку. — То якого кольору твоє щеня? — з огидою запитала Тіффані в Сема.

— Коли ми виходили, він був білим, — ніяково відповів Сем і подивився на Амелію, яка намагалася приховати усмішку. — Здається, він хоче пограти із Блискіткою.

Тіффані знову фиркнула:

— Блискітка не грає з іншими цуценятами, особливо із такими бруднющими!

І Тіффані гордовито попрямувала геть. А Блискітка із сумом дивилася на Мака, била лапками по віконцю переноски й жалібно скавучала.

— От бідолашна, — промовив Сем. — Закладаюся, що вона залюбки б побігала по калюжах із Маком.

— Це точно, — погодилася Амелія. — Цуценятам важливо грати одне з одним. Сподіваюся, Тіффані знає, що робить.

Вираз обличчя Сема свідчив, що він у цьому дуже сумнівається.

Друзі розвісили плакати в усіх захищених від дощу місцях, які тільки знайшли. Передостанній повісили в бібліотеці, а останній зберегли для «Ковчегу». Діставшись ветеринарної лікарні, Сем та Амелія зняли мокрі куртки й спробували — звісно, безуспішно — вмовити Мака витерти лапи об килимок. Діти повісили плакат і вже збиралися пройти до готелю, коли почувся голос Джулії:

— Гарні новини!

Серце Амелії тьохнуло:

— Знайшовся власник собачки?

Адміністратор засмутилася:

— На жаль, ні. Але знайшлися господарі для останньої черепахової кицьки. Вони заберуть її наступного тижня.

— О, — вимовила Амелія, намагаючись приховати сум. — Це… гарні новини.

Друзі залишили Мака з Джулією, яка взялася рушником витирати його мокре хутро.

Собачка, знайдена біля автостради, лежала в боксі, поклавши голову на лапи.

— Їй краще? — запитала Амелія в місіс Гоуп, яка вислуховувала бідолашну стетоскопом.

— Ми впевнилися, що їй необхідна операція, — сказала ветеринар. — Її стан погіршується.

— І геть нічого не чути про власника? — стурбовано запитав Сем.

Місіс Гоуп похитала головою.

— Я щойно дала цуценяті знеболювальне. Їй трішки покращає. Хочете привітатися? Впевнена, вона зрадіє знайомим обличчям.

Амелія ніжно попестила голівку цуценяти, і воно слабо вильнуло хвостиком. «Якщо в неї десь є власник, вона, мабуть, дуже за ним сумує», — подумала Амелія.

— Не переймайся! Ми тобі допоможемо, — впевнено сказала дівчинка. — Я тобі обіцяю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня після сніданку, Сем разом із Маком прийшов до Амелії. Дощ не вщухав, і вони промокли до нитки.

— Є якісь новини? — з надією запитав Сем, доки вони піднімалися сходами.

Амелія похитала головою. Зранку мама запропонувала Амелії зателефонувати в «Ковчег», аби дізнатися, чи не знайшовся власник цуценяти. Проте досі ніхто не відгукнувся.

В Амелії лежав камінь на серці. Плакати, листівки… А якщо це все марно? Вона сіла на викладене подушками підвіконня у своїй спальні, Сем умостився поруч, а Мак — біля їхніх ніг.

— І що ми робитимемо? — запитав Сем. — Якщо собачку знайшли біля автостради, то власник, може, навіть і не живе у Велфорді. Можливо, він ніколи не побачить наших плакатів.

Амелія зрозуміла, що Сем має рацію. Вони довго сиділи, обдумуючи, що можна вдіяти, бо з кожним днем цуценяті ставало гірше.

— Ми повинні її врятувати, — рішуче сказала Амелія. — Тож, якщо не знайдемо власника… доведеться заплатити за операцію самостійно!

— Але як? — спантеличено запитав Сем. — У мене немає двох тисяч фунтів, і думаю, в тебе також.

Амелія задумливо накручувала на пальчик пасмо свого волосся. Раптом вона згадала розмову з телевізійною командою.

— Ти пам’ятаєш, що вчора розповів містер Фергюсон? Про мотоциклетне шоу?

Сем кивнув та, посміхаючись, почав розповідати:

— Бачила б ти його сьогодні вранці! Він хотів показати знімальній групі свій мотоцикл, тому весь час виходив на вулицю, щоб їх не пропустити, але через дощ вони не знімали. Містер Фергюсон дуже хоче потрапити на телебачення. Я бачив, як він крутився біля дзеркала в шоломі та своєму шкіряному костюмі.

Амелія розсміялася.

— А що, якби ми організували власне шоу? — запропонувала дівчинка. — У такий спосіб можна заробити багато грошей!

— Мотоциклетне шоу? — розгублено запитав Сем.

— Та ні, собачу виставку! — відповіла Амелія. — Ми могли би брати плату за участь.

Сем широко усміхнувся.

— Блискуча ідея!

Через дві години в спальні сиділи вже четверо: до Амелії із Семом приєдналися Іззі та Джош. Біля кожного стояла надпита чашка з гарячим шоколадом, а підлогу вкривали численні папірці з нотатками. Надворі все ще лило як з відра, дощ невпинно періщив у вікно, але в кімнаті було затишно й весело.

— І що в нас наразі є? — запитав Джош.

Амелія прочитала зі свого зошита, прикрашеного наліпками з тваринками:

— Дата та час: субота о 10 ранку. Розташування: ферма містера Стівенса.

— Чудово, що він погодився! Кращого місця для собачої виставки, ніж ферма, годі й шукати! — сказав Сем.

— Моя мама дасть нам дошки та стовпчики для смуги перешкод, — додала Іззі. — А інші необхідні речі для виставки знайдуться в містера Стівенса.

— Мої мама й бабуся збиратимуть гроші при вході, — сказала Амелія.

— А де перелік змагань? — запитав Джош.

Сем підняв Мака й витягнув аркуш, на якому сидів малий бешкетник.

— Ось він! У нас є «Найкращий трюк», «Чепурний собака», «Цуценя, найбільш схоже на свого власника», «Шалені лапки», «Вертлявий хвостик», «Найслухняніший» та «Біг з перешкодами».

— Буде весело! — зраділа Амелія. — А зараз потрібно залучити учасників. Маємо оповістити всіх!

— Я можу це зробити, — запропонував Джош.

— І я! — додала Іззі.

— А ми із Семом підемо до «Ковчегу» й запитаємо, чи не погодяться містер та місіс Гоуп бути суддями, — промовила Амелія. — Ходімо!

Кожен попрямував у своїх справах під дощем. Але Амелію дощ анітрохи не бентежив. Нарешті вона відчула, що знайшла реальну можливість допомогти цуценяті.

— Яка чудова ідея! — захопливо сказала місіс Гоуп, коли Сем та Амелія розповіли їй про свій задум. — Ми з містером Гоупом із задоволенням будемо суддями, і, крім того, зможемо допомогти із призами. — Вона провела їх до складського приміщення. — Тут зберігаються всі запаси. Виберіть, що вам потрібно, і ми принесемо це на виставку.

Сем заплескав у долоні:

— Ого! Ця кімната схожа на печеру Аладдіна, тільки для собак!

Амелія ахнула. Там було багато різної всячини: собачі іграшки, гребінці та щітки, пакетики з кормом, нашийники, навіть кошики! Дівчинка думала зробити трояндочки для переможців, але це було набагато краще!

— Дякую! — відповіла Амелія.

— Ви, друзі, робите надзвичайну справу, — мовив містер Гоуп і, спохмурнівши, додав: — Залишається тільки сподіватися, що це буде вчасно.

Амелія ковтнула. «Собача виставка повинна допомогти нам зібрати гроші! Ми маємо врятувати цуценятко!»

Поки інші складали перелік призів, Амелія нишком вислизнула, щоб відвідати Зірочку.

— Повернуся за хвилину, — шепнула вона Сему.

Дівчинка попрямувала до готелю і ще від дверей почула нявчання маленької кицьки. А підійшовши до боксу, побачила, як Зірочка своїми маленькими лапками дряпає сітчасті дверцята.

— Привіт! — Амелія відкрила бокс та взяла кицюню на руки, щоб попестити. Потім поставила її на підлогу й дала трохи погратися зі шматком старої мотузки. «Скоро її комусь віддадуть», — сумно думала вона.

Аж раптом Амелія почула, що її кличе Сем, який уже закінчив із переліком.

— Пробач, Зірочко, мені час іти, — зітхнула дівчинка. — Але я повернуся.

В Амелії аж серце краялося, так складно їй було покласти кошеня назад до боксу. Зірочка дивилася на неї великими сяючими оченятами. Дівчинка зачинила дверцята й ледь не розплакалася.

Поки вони поверталися до Амелії додому, дощ напустився ще сильніше, а порив вітру вивернув парасольку назовні. Сем тремтів. Тільки Мак радів погоді: він знову гасав по калюжах і хапав ротом краплини дощу. Повернувши за ріг, вони побачили знімальну групу Фреї Ворд поряд із припаркованим біля дороги фургоном. Містер Фергюсон також був там зі своїм мотоциклом.

— Може, вони його знімають? — припустив Сем. — Ходімо подивимось.

Вони підійшли ближче, і Амелія побачила, що всі чимось занепокоєні.

— Привіт! Щось сталося? — запитала дівчинка.

Фрея відвела погляд від планшета у водостійкій обкладинці, її мокре волосся прилипло до голови.

— Привіт, друзі! — знервовано відповіла вона. — На жаль, сталося. Хоча наше обладнання водонепроникне, але знімати в таких умовах просто неможливо! І дощ, за прогнозами, триватиме весь тиждень! Даремна поїздка.

— Тож, — промовив чоловік, який знімав камеру зі штатива, — зйомки припинено.

— До речі, а вам пощастило знайти власника бідолашної собачки? — запитала Фрея.

— Поки що ні, — відповіла Амелія. — Але ми організовуємо собачу виставку, щоб оплатити її лікування.

— Які ви молодці! — сказав оператор, запакувавши камеру.

Фрея та її команда завершували завантажувати обладнання.

— Щасти вам! — сказала вона, забираючись на переднє сидіння фургона.

Мак обтрусився, забризкавши містера Фергюсона крапельками води.

— Чи можу я з вами поговорити? — звернувся містер Фергюсон до Фреї, зиркнувши на Амелію та Сема. — Коли діти підуть.

— Так, звичайно, — відповіла режисерка.

Амелія із Семом і Маком попрямували далі, а коли дівчинка озирнулася, то побачила, як містер Фергюсон щось втлумачує Фреї через вікно фургона.

— Схоже, він дуже хоче потрапити на телебачення! — сказала вона Сему зі сміхом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

У суботу о пів на дев’яту Амелія та Сем із Маком приїхали на «Весняну ферму», щоб допомогти підготувати все до виставки. Дощ не вщухав! Останні кілька днів минули в нескінченних організаційних клопотах. І хоча навіть місцева газета розмістила безкоштовну рекламу події, Амелія не мала уявлення, скільки людей зрештою прийде.

— Я так хвилююся! — сказала вона, заходячи до амбара.

— Я також, — відповів Сем.

В амбарі метушилися люди. Іззі з мамою завершували облаштовувати смугу перешкод. У дальньому кінці містер Стівенс та його сини складали з тюків сіна п’єдестал для переможців і ряди сидінь для глядачів.

— Це дивовижно! — захоплено сказала Амелія. — Дякую вам усім!

Містер Стівенс указав на тюк сіна, де сиділа Карамель разом зі своїм кошеням Краплинкою.

— Вони обоє добре влаштувалися, — посміхнувся він.

Амелія згадала, що це той самий амбар, де вони із Семом знайшли Карамель. Помітно було, що містер Стівенс добре про неї дбає, адже вона виглядає значно здоровішою. Карамель та Краплинка із цікавістю спостерігали за всім, що відбувалося.

— Навряд чи вони зраділи вторгненню у свою домівку! — зауважила Амелія.

— Я впевнений, вони сховаються, коли приїдуть учасники із собаками, — промовив містер Стівенс.

Джош теж був у амбарі разом зі своїми батьками. Згодом прибули й Гоупи із призами. Мама та бабуся Амелії вже влаштувалися біля дверей готові збирати гроші за вхід у глядачів та учасників.

«Хоч би хтось прийшов», — схвильовано думала Амелія.

Але перші відвідувачі з’явилися ще за 10 хвилин до десятої. А незабаром фермерською доріжкою вже сунув цілий натовп у супроводі розмаїття собак: і великих, і маленьких, і мисливських псів, і диванних пухнастиків. Амелія навіть помітила Тіффані з переноскою, з якої виглядала Блискітка.

— Неймовірно, скільки прийшло людей! — промовив Сем. — Час розпочинати шоу!

Спостерігаючи, як мама та бабуся продають вхідні квитки, Амелія із Семом раптом почули гул двигуна. Це прибув містер Фергюсон на мотоциклі. Але позаду нього сидів ще хтось. Дівчинка розгублено хмурилася, поки новоприбулі паркувалися та знімали шоломи. Овва! З містером Фергюсоном приїхала Фрея Ворд! Режисерка зняла з мотоцикла дві великі сумки й попрямувала до амбара.

— Агов, ви двоє, привіт, — радісно привіталася вона.

— Ми думали, ви вже поїхали, — здивувалася Амелія.

Міс Ворд усміхнулася.

— Моя знімальна група — так, але містер Фергюсон переконав мене залишитися. Я погодилася зняти сюжет про вашу собачу виставку для місцевого телебачення.

Містер Фергюсон розчервонівся.

— Я подумав, що це допоможе розповсюдити інформацію про зниклу собачку, — ніяково сказав він. — Можливо, власник побачить її у вечірніх новинах.

— Це чудово, містере Фергюсоне! — зраділа дівчинка й задоволено поглянула на Сема.

Міс Ворд зиркнула на сумки.

— У мене тут обладнання для зйомки. Дозвольте мені зайти всередину та налаштувати його!

— А хто у вас ведучий? — поцікавився містер Фергюсон.

— Ми про це навіть не подумали, — стривожено відповів Сем.

Містер Фергюсон розправив плечі.

— Ну що ж, можна нікого не шукати, — впевнено промовив він. — Я звик часто виступати, та й люди кажуть, що в мене це добре виходить.

— Якщо це не завдасть вам клопоту, ми будемо дуже вдячні, — ввічливо сказала Амелія.

Містер Фергюсон миттю почав поправляти свої шкіряні штани, заходячи до амбара.

— Він усе ж потрапить на телебачення! — розсміялася Амелія. — Але завдяки йому і ми також!

За п’ять хвилин усі були готові починати. Господарі із собаками-учасниками сиділи попереду, глядачі — позаду. Фрея встановила штатив із камерою навпроти виставкового майданчика, а містер Фергюсон став на тюк сіна.

— Увага, пані та панове, собаки та цуценята! — красномовно звернувся він до присутніх.

Амелія оглянула амбар. Їй здалося, що всередині зібралося близько двохсот людей — набагато більше, ніж вона очікувала!

— Нарешті настав час почати перший конкурс «Найкращий трюк», — продовжував містер Фергюсон. — Учасники конкурсу, будь ласка, вишикуйтесь!

Приміщення наповнилося гавкотом та жвавою балаканиною, щойно господарі почали виводити на середину амбара собак різних порід: величезного датського дога, крихітного чихуахуа, чорного лабрадора зі шляхетною мордою, мопса з приплюснутим носом, бордер-колі з висолопленим язиком. А ще тут була симпатична пара спанієлів з довгими, немов атласними, вушками. За ними поспішали гордовитий доберман, маленький йоркширський тер’єр із шовковистою шерстю, урівноважена такса і дратівливий англійський гончак. Деякі інші собаки були звичайні. Їх бабуся Амелії називала «мішані», бо в них було всього потрошку від різних порід. Дівчинці всі вони здалися чарівними.

— Учасники конкурсу, приготуйтеся продемонструвати свій найкращий трюк, — голосно і виразно оголосив містер Фергюсон. — Щасти вам. І нехай переможе найкращий пес!

Першим вийшов високий чоловік із датським догом. Господар тримав котячий кошик.

— Трюк Джаспера незвичайний тим, що він може вміститися в цей кошик!

Глядачі голосно розсміялися. Джаспер був настільки великий, що його голова діставала до грудей власника! Високий чоловік поставив кошик на землю і наказав:

— Джаспере! Спати!

Джаспер став передніми лапами в кошик. Потім вигнувся дугою і туди ж поставив задні лапи. Опустив хвіст і сів. Дуже повільно він склав довгі передні лапи і якимось дивом скрутився в калачик. Котячий кошик зник під його великим тілом.

— Овва! — видихнула Амелія.

Усі заплескали в долоні, звідусіль чулися захопливі вигуки. Чоловік почастував Джаспера за вдало виконаний трюк. Потім вийшла жінка із крихітним чихуахуа, який подолав мініатюрну смугу перешкод, пробігши її риссю й кумедно стрибаючи. За ним з’явився лабрадор у супроводі маленької дівчинки, яку Амелія бачила в підготовчому класі школи. Дівчинка провела свого собаку крізь обруч, урочисто потиснула йому лапу та повернулася на своє місце. Мама дала обом смаколики. Потім з’явився мопс, який удавав, що він мертвий, лежачи нерухомо з піднятими лапками догори. Далі бордер-колі підтанцьовував у такт музики, яку ввімкнув на телефоні його власник.

Нарешті вийшли два спанієлі. Їхній власник, чоловік у смугастій толстовці, дав команду: «Пензі, Лайк, обійнятися!» Два собаки сіли на задні лапки один навпроти одного, а передніми сперлися один одному на плечі, торкнувшись носиками.

Амелія відчула, як розтануло її серце. В амбарі пролунали гучні оплески та вигуки:

— Неймовірно!

Згодом було ще кілька трюків від песиків, і останнім вийшов далматинець. Власниця собаки, жінка з фіолетовими пасмами волосся, дала команду:

— Дотті! Ховайся!

Дотті почала гавкати та шалено ганяти по амбару в пошуках сховку.

Сем почухав голову.

— Гм, це був трюк?

— О, ні, — засмучено вигукнула власниця Дотті, поспішаючи за нею. — Вона повинна була закрити очі лапками!

Усі засміялися. Містер та місіс Гоуп підійшли до містера Фергюсона й почали щось жваво обговорювати. А глядачі збентежено розмовляли в очікуванні результатів конкурсу. За якусь мить містер Фергюсон знову зайняв своє місце на сцені, зробленій із тюка сіна.

— Пані та панове, цуценята і собаки, — звернувся він, — дякуємо, що показали нам свої найкращі трюки! Переможцем першого конкурсу стає…

В амбарі запанувала тиша.

— …Містер Денні з Пензі та Лайком!

Амелія й Сем гучно вітали переможців оплесками разом з усіма. Містер Денні підійшов зі своїми спанієлями до Гоупів, які вручили йому приз — по писклявій іграшці для кожної собачки. Фрея зняла на камеру, як Гоупи потискують руку містеру Денні, а Пензі та Лайк граються своїми призами.

— Наші веселощі тільки починаються! — продовжив містер Фергюсон. — Зараз саме час обрати переможця в номінації «Чепурний собака»!

Учасники змагань почали збиратися в центрі амбара. Жінка в жовтій сукні погладжувала високого елегантного афганського гончака із довгим гладеньким хутром. Товстенький лисуватий чоловік розчісував біло-коричневе хутро сенбернара. Підліток тримав чорного кудлатого пуделя з акуратною стрижкою. Поруч із ним стояла Тіффані із самовдоволеним виразом обличчя. «Вона вважає, що вже перемогла», — подумала Амелія. Тіффані обережно поклала свою переноску на тюк сіна. Блискітка нашорошила вуха.

— Настав твій час сяяти! — сказала Тіффані собачці.

Коли дівчинка розстебнула блискавку переноски, Блискітка миттю вилізла й обтрусилася. Подивилася на відчинені двері амбара та, схвильовано гавкаючи, зістрибнула з тюка сіна.

— Блискітко, ні! — вигукнула Тіффані. Але було вже запізно: собачка вибігла з амбара. — Повернися! — заверещала Тіффані й помчала за нею.

— Цікаво, що Блискітка побачила? — пробурмотіла Амелія.

Сем озирнувся.

— О-о! А де Мак?

І вони обоє чкурнули за Блискіткою та Тіффані.

Коли Сем з Амелією вибігли надвір, Тіффані стояла, прикривши рота рукою, готова розплакатися. У великій каламутній калюжі гасали два собаки. Їх було важко розрізнити, бо все їхнє хутро вкривала коричнева багнюка. З брудної калюжі виблискували дві пари оченят та два рожеві язички. Цуцики радісно перекочувалися та підстрибували. Блакитна стрічка Блискітки погойдувалася на поверхні брудної води.

— Блискітко! — захникала Тіффані. — Поглянь, яка ти брудна!

Маленька собачка швиденько вискочила з калюжі та помчала до хазяйки. Вона була вся мокра, але, схоже, її це зовсім не хвилювало.

— Мабуть, Тіффані, тобі доведеться її трішки почистити? — насмішкувато запропонував Сем.

Дівчинка ображено глянула на хлопця та вказала на Мака.

— У всьому винне твоє невиховане собача! Блискітка ніколи б не борсалася в багнюці, якби твоє противне щеня не змусило її це зробити!

Вона прикріпила повідець до брудного нашийника Блискітки й попрямувала геть. Собачка дивилася через плече назад і тягнулася до калюжі, у якій сидів Мак.

— Бідолашна Тіффані, — захихотіла Амелія. — Але принаймні Блискітка повеселилася!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Друзі повернулися до амбара саме тієї миті, коли оголошували переможця конкурсу «Чепурний собака» — афганського гончака. Тіффані, яка намагалася вичистити Блискітку, роздратовано насупилася, спостерігаючи, як власниця переможця отримує приз — красивий нашийник золотавого кольору.

— Вітаємо вас, пані Тейлор, вітаємо тебе, Портіє! — промовив містер Фергюсон. — Наступний конкурс — «Цуценя, найбільш схоже на свого власника»!

— Оце буде кумедно! — захихотів Сем. — Виставка проходить добре, чи не так?

Амелія кивнула.

— Авжеж! Хоча я весь час думаю про бідолашне цуценя, — зітхнула вона. — Сподіваюся, що ми зберемо достатньо грошей для його лікування.

На конкурс «Цуценя, найбільш схоже на свого власника» подало заявки неочікувано багато учасників. Переможцями стали білий кудлатий пудель та його власниця — дама із білявим кучерявим волоссям.

Згодом почалося випробування на смузі перешкод. Собаки мали пробігти містком із дощок, проповзти поміж вазонів з квітами, оббігти дорожні конуси та пройти лабіринт із тюків сіна, і насамкінець стрибнути крізь обруч. Добре натренована вівчарка із сусідньої ферми першою дісталася фінішу та здобула приз.

— На вас, шановні гості, чекає ще багато веселощів! — оголосив містер Фергюсон. — Не пропустіть конкурси «Музична перерва», «Шалені лапки» та «Вертлявий хвостик»! Але наразі конкурс «Найслухняніший»!

Сем нервово прикусив губу.

— Я записав Мака на цей конкурс.

— Він виступить блискуче! — підбадьорила хлопця Амелія. Вона обійняла Мака та побажала йому успіху. Брудне хутро вже майже обсохло й зараз нагадувало колючки їжака. Серед глядачів, які сиділи на тюках сіна, Амелія помітила Семових батьків.

— Поглянь, твої мама й тато прийшли за тебе вболівати! — радісно сповістила дівчинка.

— Саме тому я й хвилююся! — спохмурнів Сем. — А якщо Мак не впорається? Батьки вирішать, що він досі надто пустотливий, і зрештою змусять мене відмовитися від нього.

— Не думай про це! — сказала Амелія. — Просто зроби все можливе.

Але серце дівчинки калатало, коли вона дивилася, як Сем і Мак виходять на змагальний майданчик. Поруч із ними вишикувалися ще кілька власників із собаками.

— На старт, увага… Нехай переможе найкращий пес! — вигукнув містер Фергюсон.

Містер Гоуп стояв біля лінії, де мали стартувати собаки.

— Будь ласка, спочатку дайте своєму собаці команду підійти до дорожнього конуса та сісти, — розпорядився містер Фергюсон.

Власники почали вмовляти своїх улюбленців.

— Йдемо, Фіалочко! — благала жінка свого худорлявого гончака.

— Ну ж бо, Перлинко! — закликав високий чоловік маленьку білу собачку.

— Поруч, Маку! Хороший хлопчик! — наказував Сем, біжучи поряд зі своїм цуценям. Щойно вони дісталися конуса, як хлопчик дав нову команду: — Сидіти!

І Мак одразу сів, спритно підібгавши під себе передні лапки!

— Молодець, Маку! — вигукнула Амелія. «Поки все йде нормально…» — думала вона.

Нарешті всі собаки сіли.

— Накажіть своїм улюбленцям підійти до цього конуса, а тоді перевернутися на спину, — звернувся містер Гоуп до господарів.

— Поруч, Маку! — наказав Сем.

Інші власники теж покликали своїх собак. Усі вони по черзі підійшли до конуса й перевернулися, показуючи свої животики.

— Дуже добре! — сказав містер Гоуп. — А тепер останнє завдання! Собаки повинні пройти за господарями через лабіринт із дорожніх конусів, а потім стрибнути крізь обруч. Перший собака, який це виконає, здобуде перемогу!

Учасники стартували, й Амелія затамувала подих. Сем зосереджено вів Мака лабіринтом із конусів. Амелія перевела погляд на Семових батьків: містер Бакстер напружився й виглядав занепокоєним, а схвильована місіс Бакстер притисла зчеплені руки до грудей. Мак слідував за Семом, виляючи хвостиком. Вони першими дісталися обруча, який був підвішений мотузкою до балок даху. Амелія ледь могла на це дивитися.

— Маку, стрибай! — впевнено наказав Сем.

Мак присів, притиснувши вуха до голови. Глядачі затамували подих. Уся увага була зосереджена на цуценяті Сема.

«Ти це зможеш зробити!» — подумки підтримувала свого друга Амелія.

Але Мак не зрушив з місця. Інші собаки, одна за одною, діставшись до обруча, стрибали крізь нього, залишаючи Сема та Мака позаду.

Узявши Мака на руки, Сем ледь не розплакався. Амелія навіть не чула, як містер Фергюсон оголосив переможця — місіс Еванс та її жорсткошерстого тер’єра Скампа. Дівчинка прожогом кинулася до свого друга. Мак, анітрошки не зважаючи на розчарування Сема, лизнув його у щоку.

— Ви дуже добре виступили! — промовила Амелія.

— Він просто не знав, що робити! — сумно сказав Сем. — Він ніколи раніше не бачив обруча.

Підійшли усміхнені батьки Сема.

— Семе, це було неперевершено! — сказав містер Бакстер із неабияким захопленням.

— Ми просто вражені виступом Мака! — продовжила мама. — Насправді з того моменту, як ви почали його вчити, цуценя дуже змінилося. Мак більше не гризе речі й не влаштовує безлад у готелі.

— Та й містер Фергюсон останнім часом не скаржився на нього! — додав містер Бакстер.

Сем нарешті почав усміхатися.

— Це означає… що я можу його залишити? — невпевнено запитав хлопчик батьків. Його широко відкриті темно-карі очі сповнилися надією.

Амелія затамувала подих. «Будь ласка, скажіть "так"! — благала вона. — Будь ласочка…»

— Звичайно! — ледь здивовано відповіла місіс Бакстер. — Семе, ми б ніколи не відмовилися від Мака, навіть якби він був найбешкетнішим цуценям. Тепер він частина нашої сім’ї!

— ТАК! — вигукнув Сем. — Дякую! Дякую! Дякую!

Мак задзявкотів, чимдуж кинувся до Сема і так завзято наскочив на нього, що хлопець не втримав рівновагу, перехилився, і за мить вони обоє опинилися на долівці амбара. Тепер у волоссі Сема та в хутрі Мака стирчала солома.

Доки тривало шоу, друзі бавилися з Маком і пригощали його смаколиками. У конкурсі «Вертлявий хвостик» переміг лабрадор, а німецький жорсткошерстий лягавий виборов призове місце за «Музичну перерву». Хаскі виграв конкурс «Шалені лапки». Амелія в оточенні найрізноманітніших собак насолоджувалася кожною секундою.

Після останнього конкурсу містер Фергюсон попросив тиші.

— Пані та панове, — поважно сказав він низьким голосом, — собаки та цуценята! Дякую всім, хто прийшов сьогодні. Адже, як вам відомо, цей захід відбувся заради доброї справи. Усі зібрані сьогодні кошти буде передано на лікування травмованої собачки, яка зараз перебуває в лікарні «Ковчег» під наглядом ветеринарів.

Мама та бабуся Амелії підійшли до містера Фергюсона. Тримаючи в руках скриньку з грошима, мама підізвала Амелію та Сема й обійняла їх.

— Саме ви двоє маєте повідомити про зібрану суму, — лагідно прошепотіла вона, — оскільки ви організували цю благодійну собачу виставку.

Бабуся підморгнула їм і передала Амелії аркуш, де було написано загальну суму. Друзі ахнули.

— Амеліє, Семе, — звернувся містер Фергюсон, — яку суму ми сьогодні зібрали?

Вони в один голос прочитали:

— Одна тисяча вісімсот шістнадцять фунтів!

В амбарі пролунали гучні оплески, але щойно вони стихли, Амелія зрозуміла жахливу правду.

— Цього замало, — сумовито пробурмотіла вона.

Аж раптом місіс Гоуп звернулася до присутніх. Вона говорила голосно, щоб усі могли її почути:

— Ми маємо надихнутися вчинком Амелії та Сема. Вони показали, що, об’єднавшись, можливо все. Лікарня «Ковчег» пожертвує решту грошей, щоб надати собачці найкращу допомогу. Дякую всім, хто долучився, й особливо величезне спасибі двом дивовижним любителям тварин, які все це організували, — Амелії та Сему!

В амбарі знову лунали оплески та собачий гавкіт. Амелія із Семом посміхалися один одному. Дівчинка землі не чула під собою від щастя, і це було найкраще почуття у світі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Вітаю вас, друзі, — сказала міс Ворд. — Ви влаштували просто дивовижне шоу. Мені вдалося зробити безліч чудових кадрів для місцевих новин, а ще я б дуже хотіла взяти у вас інтерв’ю. Що ви на це скажете?

Амелія та Сем посміхнулися.

— З радістю! — відповіла дівчинка.

Через кілька хвилин друзі вже сиділи на тюку сіна, а Фрея налаштовувала камеру.

Від приємного хвилювання в животі Амелії ніби пурхали метелики. Сем постукував ногою по долівці, тому дівчинка зрозуміла, що він також хвилюється. І тільки Мак був спокійним. Він терпляче сидів біля їхніх ніг.

— Ось і я, — сказала Фрея. Вона розташувалася біля Сема та Амелії перед камерою, тримаючи мікрофон. — Ви готові?

Друзі кивнули. Фрея коротко розповіла про собачу виставку, а потім повернулася обличчям до дітей.

— Поряд зі мною Амелія Хейвуд та Сем Бакстер, які організували собачу виставку, — продовжила Фрея.

— І Мак, — додав Сем. Цуценя гавкнуло та завертіло хвостом.

— Авжеж, і Мак, — зі сміхом кивнула Фрея. — Отже, розкажіть глядачам, що вас надихнуло на проведення цього дивовижного шоу.

— Усе почалося, коли одна жінка принесла собачку до «Ковчегу», — заговорила Амелія. — Це ветеринарна лікарня у Велфорді…

Дівчинка пояснила, що собачці необхідна дорога операція. Сем час від часу долучався до розмови. Амелія відчула, як минає її хвилювання, адже це інтерв’ю було шансом знайти власника цуценяти.

— Ми зібрали достатньо коштів на операцію, — продовжила дівчинка, — але нам ще потрібно знайти господаря собачки. Чи можна показати глядачам її фотографію? Якщо хтось упізнає свою улюбленицю, то зможе зателефонувати до «Ковчегу».

— Гарна ідея, — згодилась міс Ворд. — Ми обов’язково покажемо фото та розповімо деталі в ефірі. Амеліє, Семе, вітаю вас! Вам вдалося організувати чудову виставку!

Зйомка закінчилася.

— Я дуже сподіваюся, що це спрацює, — сказала Амелія Сему.

Через два дні цуценяті зробили операцію. Вона тривала декілька годин. Амелія, сидячи за шкільною партою, зловила себе на тому, що витріщається у вікно і не в змозі зосередитися на чомусь, окрім собачки. До того ж містер Гоуп попередив, що будь-яка операція має певні ризики, і той факт, що це цуценя, тільки збільшує їх.

Поглянувши на Сема, Амелія зрозуміла, що він думає про те ж саме, адже він завжди гриз нігті, коли нервував. Після уроків біля шкільних воріт друзів зустріла Семова мама й повідомила, що вони підуть одразу до «Ковчегу».

— У цуценяти все гаразд? — схвильовано запитала Амелія.

— Поки не знаю, — відповіла місіс Бакстер.

У ветеринарній лікарні Джулія провела їх до післяопераційної кімнати. Безпомічне цуценя лежало на ковдрочці в боксі. На її поголеному животику було видно червоні випуклі шви, а на шию їй наділи конусоподібний комір, щоб вона не мала змоги зализувати рану. Амелія нахилилася і попестила голівку собачки, її очі одразу засяяли, і вона почала вертіти хвостиком.

— Цуценя повеселішало, — сказав містер Гоуп, підходячи зі своєю дружиною. — Вона досить сміливо перенесла операцію й одужує швидше, ніж ми очікували.

Місіс Гоуп кивнула.

— Вона сильна крихітка. Їй необхідний ретельний догляд, і зовсім скоро вона вже гасатиме!

Почувши гарні новини, Амелія та Сем усміхнулися.

— Це чудово! — раділа Амелія.

— Так, це дійсно круто! — підтримав подругу Сем.

Містер і місіс Гоуп перезирнулися.

— Вам, мабуть, цікаво, для чого ви тут, — почала місіс Гоуп. Її очі сяяли. Вона відчинила двері приймальні й покликала: — Міс Кук! Ідіть-но сюди, познайомтеся з Амелією та Семом.

До кімнати зайшла молода жінка на милицях. Її права кісточка була

в гіпсі, поверх якого тримався міцний ортопедичний черевик.

— Міс Кук — власниця цуценяти, — усміхаючись, пояснив містер Гоуп.

Амелія здивовано поглянула на жінку.

— О такої! — вигукнув Сем.

— Нарешті я з вами познайомилася! — широко посміхнулася міс Кук. — Я побачила ваше інтерв’ю, де ви розповідали про Ніндзю. Але до сьогодні не мала змоги її забрати, бо зламала ногу. Поки я була в лікарні, цуценя втекло від собачої няні. Ніндзя, мабуть, намагалася знайти дорогу додому й потрапила в біду! — У міс Кук на очі набігли сльози. — Велике вам спасибі за її порятунок. Не можу знайти слів, щоб висловити вам свою вдячність!

Амелія відчувала себе на сьомому небі від щастя.

— Ми були раді допомогти, — сказала дівчинка.

Містер та місіс Гоуп обережно переклали Ніндзю в плетений кошик і винесли її надвір, де на міс Кук чекав у машині друг. Амелія та Сем стояли на ґанку «Ковчегу» й махали їм на прощання.

— Щасти вам! — вигукнув Сем.

— До побачення, Ніндзя! — попрощалася Амелія. — Одужуй швидше!

Коли машина поїхала, до Амелії та Сема звернулася Джулія.

— У мене є для вас ще одна хороша новина! Міс Кук давно застрахувала Ніндзю, і страховка покриває всі витрати!

Новина вразила Амелію.

— Отже, ми дарма зібрали всі ці гроші?

— Зовсім ні! — заперечила Джулія. — Існує чимало благодійних організацій, які допомагають собакам і дуже зразіють пожертві. Тепер у вас є змога допомогти десяткам собак, а не одному!

Сем усміхнувся до Амелії.

— А я думаю, що ми могли б проводити таку виставку щороку.

— З радістю! — відповіла Амелія.

Місіс Гоуп покликала їх через приймальню.

— Чи не могли б ви двоє зайти до нас ще на хвилинку? — запитала вона. — Ми з містером Гоупом хочемо з вами дещо обговорити. Ці слова ветеринар промовила із серйозним виразом обличчя.

«І що це може бути?» — задумалася Амелія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Гоупи провели Амелію та Сема до оглядової кімнати.

— Ви вразили нас своїми вчинками, — почала місіс Гоуп. — За останні кілька тижнів вам вдалося допомогти кошенятам, знайти кролика та врятувати лиса. А тепер ви домоглися, щоб Ніндзя отримала належне лікування.

— Амеліє, — продовжив містер Гоуп, — коли ти тільки приїхала до Велфорда, то виявила бажання допомагати в «Ковчезі». Тоді ми не були впевнені, що ти готова взяти на себе відповідальність і зможеш упоратися із цією надскладною роботою. Що ж, ми помилялися.

В Амелії від несподіванки перехопило подих. Вона відчула, як Сем теж напружився.

— Ви обоє чудово проявили себе, — продовжила місіс Гоуп. — Тому, чи не хотіли б ви допомагати в «Ковчезі»?

Амелія і Сем обнялися. Вони посміхалися, підстрибували від щастя й кружляли, узявшись за руки. Містер і місіс Гоуп засміялися.

— Це означає «так»? — запитала ветеринар.

— Так, так, так! — не вгавала Амелія. Нарешті вона зупинилася й промовила: — Дякую!

— Це найкраще, що зі мною траплялося! — з посмішкою додав Сем.

— У такому разі все вирішено, — сказала місіс Гоуп. — Тепер ви офіційно волонтери «Ковчегу»! Ми поговоримо з вашими батьками та вчителями і складемо для вас зручний графік чергування в лікарні.

Ветеринари попрощалися й пішли до наступного пацієнта, а Сем з Амелією повернулися до приймальні. В Амелії навіть щічки розболілися, бо з її обличчя надто довго не сходила посмішка.

— Мені вже час іти додому, я маю вигуляти Мака, — сказав Сем. — Побачимося тут завтра!

Він попрощався з Джулією і пішов. Амелія теж збиралася йти, аж раптом згадала про Зірочку. Вона повернулася до готелю, де ветбрат Саймон саме прибирав один із боксів. Амелія привіталася й попрямувала до кошеняти.

Але бокс виявився порожнім.

— Її вже забрали, — повідомив Саймон.

— Невже до притулку? — запитала Амелія.

Саймон похитав головою.

— Здається, Гоупи знайшли для неї нову домівку. Але я не знаю, кому саме її віддали.

Амелія хотіла запитати в Гоупів, але вони саме консультували власника нового пацієнта, а Джулія теж була зайнята на рецепції. Утім, це не так уже й важливо, аби тільки в Зірочки була хороша домівка.

Амелія розуміла, що сумувати не слід, але нічого не могла вдіяти із собою. «Я навіть не попрощалася із нею», — зітхала дівчинка.

Вона вийшла з «Ковчегу» і побрела додому. Дощ нарешті вщух, і золотаві сонячні промені почали пробиватися крізь густі хмари. Щойно Амелія переступила через поріг, як мама покликала її з кухні.

— Привіт, люба! Як справи у школі та в «Ковчезі»?

Амелія вирішила, що розповість мамі про цуценя пізніше. Зараз вона бажала одного — побути насамоті.

— Усе добре, — тихо відповіла дівчинка.

Вона піднялася до своєї кімнати й у вікні побачила веселку, що випнулася над селищем.

Амелії здавалося, що вона дуже давно переїхала до Велфорда, але ж минуло лише кілька тижнів. Тоді вона так переймалася, що не знайде жодного друга. Але тепер у неї були Сем із Маком, Джош та Іззі. Їй вдалося переконати Гоупів у своїй відповідальності, і тепер на неї чекало багато щасливих днів у «Ковчезі», де вона допомагатиме ветеринарам і піклуватиметься про пацієнтів.

Однак зараз її думки повернулися до Зірочки. Дівчинка дуже сподівалася, що їй знайшли ідеальну домівку…

— Амеліє? — мама зазирнула в напіввідчинені двері. — Тут хтось хоче з тобою поспілкуватись.

Не розуміючи, хто ж це може бути, дівчинка вийшла з кімнати й побачила, що мама стоїть на сходах і посміхається.

— Це Сем? — запитала Амелія.

— Унизу, у вітальні, — коротко відповіла мама.

Спантеличена Амелія спустилася на перший поверх. З коридора вона розгледіла тільки бабусю, яка сиділа на дивані.

— Що тут відбувається? — запитала Амелія, заходячи в кімнату.

Аж раптом вона вгледіла її! Маленьку черепахову кицьку, яка скрутилася клубочком в кошику, що стояв на килимі.

— Зірочка! — ахнула дівчинка.

— Зірочка? — перепитала мама.

— Це я її так називаю, — сором’язливо відповіла Амелія. — Але що вона тут робить?

Побачивши усмішки на обличчях мами та бабусі, дівчинка все зрозуміла без слів. Її серце завмерло.

— Ми її залишимо? Справді?

— Звичайно, — відповіла мама, а її очі засяяли.

Амелія присіла, обережно взяла Зірочку в руки і притулила м’яку пухнасту щічку кицьки до своєї. Зірочка замуркотіла.

— А як бути, коли я в тата? — запитала Амелія. Кожні другі вихідні дівчинка проводила із батьком у Йорку.

— Ми з бабусею подбаємо про неї, — відповіла мама. — Це не проблема.

— Ти стільки часу витрачаєш на допомогу домашнім улюбленцям інших людей, що ми подумали: тобі потрібен свій власний, — додала бабуся. — Важко було не помітити, що між вами виник особливий зв’язок.

Від радості Амелія зовсім розгубилася. Вона обійняла всіх одночасно: маму, бабусю та Зірочку.

— Дуже дякую! — вигукнула щаслива дівчинка.

Вона сіла на диван і поклала Зірочку на коліна.

Який це був дивовижний день! Ніндзя майже одужала, до того ж знайшлась її власниця. Містер та місіс Гоуп офіційно дозволили Амелії стати волонтеркою у «Ковчезі». А тепер у неї є домашня улюблениця. Вона не могла дочекатися, коли розповість про кошеня Сему.

Зірочка видерлася по джемперу Амелії вгору й торкнулася своєю пухнастою голівонькою до підборіддя дівчинки, потім скотилася клубочком на подушку. Черепахова кицька лежала на спині й кумедно махала лапками, поки Амелія пестила її животик.

— Зірочці це подобається, — ніжно промовила мама до дочки.

Амелія ніяк не могла повірити, що Зірочка тепер із нею. Усе було просто ідеально!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія із Семом знервовано бігали по терасі, обнишпорюючи кожен куточок та заглядаючи під садові меблі. Мак бігав за ними хвостиком, обнюхуючи велосипед та горщики з квітами. Сем став навкарачки й зазирнув під кущ, Мак приліг поряд. Коли Сем відсунув скручений шланг, Мак вхопив резинового змія зубами, загарчав і став його тріпати.

В Амелії від хвилювання перехоплювало подих. Урешті-решт від безпорадності вона плюхнулася на білий садовий стілець.

— Це жахливо, Семе. Ми мали доглядати за Луною, а натомість загубили її!

Сем поплескав її долонею по плечу.

— Гей! Не здавайся. Я точно знаю, що Мак допоможе нам її знайти! — Сем узяв одну із садових іграшок Луни і дав понюхати її Макові. — Ось, Маку. Це запах Луни. Де вона, хлопче?

Мак обнюхав іграшку, лизнув її та помчав у сад.

— Гав! — Мак підскочив до розлогої вишні, спираючись передніми лапками на гладенький коричневий стовбур. — Гав, гав!

— Він її знайшов! — радісно вигукнув Сем.

Амелія зазирнула між гілками та полегшено зітхнула.

— Луно! — прошепотіла дівчинка. — Ось ти де!

Сіренька кицька сиділа на гілці і тремтіла. Її мокре хутро злиплося в кудли, а очі здавалися величезними. Чорні зіниці настільки розширилися, що навколо них залишилися лише тоненькі сині кільця радужки.

Кицька жалібно нявкала.

Амелія ніжно заговорила до неї:

— Не бійся, Луно. Ми тебе знімемо з дерева.

Сем приніс садовий стілець, Амелія стала на нього й потягнулася до кицьки.

— Ну ж бо, Луно, — вмовляла вона, — не бійся.

Здавалося, Луна згадала Амелію. Вона не злякалася, а, тривожно нявкаючи, повільно переступала крихітними лапками вздовж гілки і нарешті опинилася в руках дівчинки. Амелія передала кицюню Семові та спустилася зі стільця.

Дівчинка одразу побачила в Луни глибоку подряпину на голівці та видерте збоку хутро. Вона обережно провела руками по тілу кицьки й відчула, як Луна здригнулася. У дівчинки від хвилювання замлоїло в животі.

— Усе її тіло в подряпинах і ранах. Може, вона потрапила в котячу бійку, яку я чула минулої ночі? Вона, мабуть, сховалася на дереві, щоб врятуватися від нападника.

Амелія поглянула на Сема.

— Ми повинні негайно віднести її до «Ковчегу» !

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.