Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Люсі Деніелс

Лисеня у небезпеці

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Ірини Гули

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-77-0

Аннотація

Пригоди Сема та Амелії тривають! Разом з новим другом Джошем вони знаходять поранене лисеня та проводять власне розслідування, з’ясовуючи обставини, що завдали лиха лисячій родині. На друзів чекають неабиякі випробування, але чи вдасться їм повернути лисеня додому?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Руденьке кошеня пролізло попід джемпером Амелії та видерлося через комірець, учепившись за її довге світле волосся.

— Здається, я йому подобаюся! — хіхікаючи, сказала Амелія.

Її друг Сем усміхнувся. Він пестив одне з трьох черепахових кошенят-сестричок, поки двоє інших гасали по кахлях ветеринарної лікарні «Ковчег». Їхня мама, Карамель, згорнулася клубочком та заснула на подушечці в дальньому куті.

Семове кошеня видряпалося по його руці й умостилося на голові.

— Гей! — засміявся хлопчик, знімаючи кошеня. — Я не котячий кошик!

Сем опустив котика на підлогу, Амелія поставила поряд руде кошеня.

Помахуючи маленькими хвостиками та смикаючи вушками, четверо кошенят стрибали одне на одного, котилися клубочком, завмирали і знову несамовито гасали, ковзаючи по кахлях. Коли Амелія із Семом знайшли їх, вони тільки-но народилися, з приплюснутими вушками та щільно закритими оченятами. Тепер у них були зелені, широко розкриті очі, їхні вусики тремтіли, а нашорошені вушка стирчали догори.

— Чудово, що в нас уже для двох є домівки, — сказала Амелія, дивлячись, як кошенята хвицають одне одного лапками.

— Ще треба дві, — кивнув Сем.

Друзі взялися знайти оселі для всіх чотирьох кошенят, щойно вони підростуть і зможуть жити без мами. Амелія сподівалася таким чином переконати містера та місіс Гоуп, хазяїв ветеринарної лікарні, що вони із Семом досить відповідальні, аби завжди допомагати «Ковчегу». Дівчинка не могла уявити собі нічого кращого, ніж проводити кожен день в оточенні тваринок!

Амелія хотіла б узяти одне кошеня собі, але вона щойно переїхала з мамою до бабусі у Велфорд і ще не звикла до свого нового життя. Крім того, кожні вихідні вона гостювала у тата в Йорку, тому домашня тваринка завдавала б незручностей. «Я просто бавитимуся із цими кошенятами скільки зможу», — думала вона.

Рудоволоса пані в білому халаті визирнула з-за дверей.

— Приємно бачити, якими впевненими стають кошенята, — зауважила місіс Гоуп. — У вас це виходить блискуче!

— Нам це подобається, — одразу відповіла Амелія і зашарілася від гордості за себе та Сема. Бавитися з кошенятами було не тільки весело — це була важлива місія: привчати крихіток до людей, щоб вони стали гарними домашніми улюбленцями. — Чесно кажучи, місіс Гоуп, ми могли б цілий день гратися з крихітками.

Місіс Гоуп розсміялася, зморщивши носа.

— Що ж, дякую вам обом, — сказала вона. — Ви дуже нам допомогли!

Друзі задоволено перезирнулися. Сем ковзнув поглядом по годиннику, який висів на стіні.

— Ой, уже одинадцята! — зауважив він і підвівся на ноги. — Мама й тато сказали мені вранці прибрати номер, де Мак учинив справжній безлад.

Мак був Семовим цуценям, чудовим, але бешкетним. У готелі «Старий Млин», який тримали батьки хлопчика, від Мака завжди вистачало клопоту.

— Я піду разом з тобою та допоможу, — запропонувала Амелія.

Вони поклали кошенят до боксу, де вони пригорнулись до м’якого хутра Карамелі. Потім Сем та Амелія попрямували до приймальні. Джулія Камінські, адміністратор, що пересувалася на інвалідному візку, прикріпляла на дошку «Ковчега» оголошення.

— Це ідея містера Гоупа, — пояснила друзям Джулія, повертаючись до свого робочого місця. — Усім буде цікаво подивитися на прекрасних тварин, які є у Велфорді.

Амелія схвильовано повернулась до Сема.

— Ми повинні сфотографувати Мака та взяти участь у конкурсі!

— Це якщо його залишать, — зітхнув Сем. — Ходімо. Мама й тато, мабуть, уже хвилюються за мене.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Друзі попрямували в бік «Старого Млина». Амелія досі не звикла до Велфорда. У Йорку стояв важкий запах чадного диму та мокрих тротуарів. Велфорд був просякнутий свіжістю, скрізь відчувався запах зелені. І всюди були тварини: качки на ставку, над головою — голуби на телефонному дроті, з огорожі ліниво спостерігав за ними котик. От якби ж то Амелія тримала в руках фотоапарат саме зараз!

Жовтуваті вхідні двері «Старого Млина» були відчинені. Сем та Амелія ввійшли до просторої кімнати зі стійкою реєстрації та великою дошкою з безліччю рекламних листівок та пам’яток для туристів. Мак, що примчав їм назустріч, несамовито махав хвостиком та аж тремтів від хвилювання. Амелія присіла, щоб погладити його коротке, замурзане чимось біле хутро.

— Привіт, Маку! — вигукнула Амелія. — Рада тебе бачити!

Раптом з однієї із кімнат почувся галас. Амелія та Сем здивовано переглянулися.

— Що трапилось? — запитала дівчинка.

Сем насупився.

— Не знаю. Але голоси лунають саме з того номера.

Хлопець квапливо попростував коридором, а за ним — Амелія та Мак, який незграбно дряпав кігтиками підлогу, намагаючись не відставати. Сем зупинився перед прочиненими дверима, приклав палець до губ і тихенько зробив крок усередину. Крізь щілину Амелія побачила сонячно-жовті стіни, пухнастий білий килим та довгий кремовий диван. Хтось виштовхав на середину кімнати меблі, а на підлозі були розкидані подушки, книги та декоративні прикраси.

— Ого, — пробурмотів Сем, — тут ще більший безлад, ніж коли я йшов.

Містер Бакстер стояв накарачках, шукаючи щось під диваном. А за довгими кремовими шторами виднівся силует місіс Бакстер.

— Привіт, мамо, привіт, тату! — привітався Сем. — Ви щось загубили?

— Мотоциклетні рукавички містера Фергюсона, — відповіла місіс Бакстер, виходячи із-за штор.

Зазвичай вона виглядала досить витончено, але сьогодні в неї було скуйовджене волосся, пом’ята сорочка, а на обличчі читалося занепокоєння.

— О, привіт, дорогенька, — привіталася місіс Бакстер, помітивши Амелію. — Зранку його рукавички сушилися, а тепер вони зникли.

— Тому що їх поцупило щеня! — закричав хтось несамовито.

Амелія здригнулася. Позаду неї стояв містер Фергюсон, один із постійних гостей готелю «Старий Млин», і аж кипів від злості. Амелії він здався схожим на ведмедя грізлі, який завчасно прокинувся від зимової сплячки.

— Це щеня здатне на все, що завгодно! — горлав містер Фергюсон. — Якщо ви не знайдете моїх рукавичок, я більше ніколи не зупинюсь у цьому готелі!

І він пішов, так гучно тупаючи ногами, що Амелія навіть чула, як гість піднімався сходами до своєї кімнати.

— Мак цього не робив, — вигукнув Сем, приклавши руки до грудей.

Містер Бакстер підвівся.

— Це ж не вперше Мак бере чужі речі, хіба ні? Пам’ятаєш, коли він погриз мою зубну щітку?

— Але Мак не взяв би рукавички, — запротестував Сем. — У будь-якому разі він замалий, щоб дістатись до мотузки.

Місіс Бакстер пригорнула Сема до себе.

— Ми не зможемо залишити Мака, якщо він псуватиме речі наших гостей, — ніжно сказала вона. — Мак — чудове цуценя, але з ним більше клопоту, ніж ми думали. Мені прикро, дорогенький, але якщо це повториться, то нам доведеться знайти йому нову домівку.

В Амелії серце краялося за Сема, адже він виглядав розгубленим. Хлопчик різко вирвався з маминих обіймів, ухопив Мака й вибіг із кімнати.

Амелія пішла за ним до саду. Хлопець сидів на лавці та витирав обличчя рукавом. Здавалося, Мак розумів, що Сем чимось засмучений. Песик умостився біля ніг хазяїна, поклав на лапи голову та опустив вуха. Амелія сіла поруч.

— Усе буде добре, — заспокоювала вона друга. — Ми зможемо навчити Мака не брати чужі речі.

Ми вже навчили його багато чого, хіба ні? Він більше нічого не гризе і не дзюрить на килим.

Сем кивнув, і його обличчя стало радіснішим.

— Давай трішки прогуляємося з ним, — запропонувала Амелія. — Потренуємо його виконувати команди. Як гадаєш?

— Прекрасна ідея, — відповів Сем. — Дякую, Амеліє.

Хлопець збігав за повідком Мака та надів йому нашийник.

— Мак, поруч! — наказав Сем.

Цуценя слухняно бігло біля ніг Сема, коли вони виходили з двору. Друзі попрямували до лісосмуги вздовж дороги, а потім звернули вниз стежкою до лісу. Серед дерев було прохолодно, листя заспокійливо шурхотіло.

— У нього добре виходить, чи не так? — запитав Сем, з гордістю дивлячись на Мака, який ішов поруч.

Почулося ніжне щебетання, і на стежку злетіла вільшанка з яскраво-рудим пір’ям на грудях.

— Привіт! — жартівливо привітався Сем до пташки і, повернувшись до здивованої Амелії, пояснив: — Я бачу її майже щодня, коли вигулюю Мака. Ліс можна добре вивчити, якщо тримати очі відкритими.

Сем вказав на декілька запорошених горбів та отворів на галявині за деревами.

— Бачиш? Це борсуча нора.

— Ого! — зацікавилась Амелія. — Ти так багато знаєш про дику природу! Як думаєш, ми побачимо борсуків?

Сем усміхнувся і похитав головою.

— Схоже, вони покинули ту нору хтозна-коли.

Вільшанка щебетнула й полетіла. Мак загавкав їй услід та стрімголов чкурнув поміж деревами, вирвавши повідець із рук Сема.

— Маку! — скрикнув Сем і схопився за голову. — О ні! У нього так добре виходило!

— Повернись, Маку! — погукала цуценя Амелія.

Вони побігли за песиком, перестрибуючи гілля та папоротники, що перекривали дорогу. Попереду Амелія побачила високого хлопця в джинсах та зеленій толстовці, який дивився у фотоапарат з великим об’єктивом. Мак біг прямо на нього.

«Він зараз у нього вріжеться!» — запанікувала Амелія і закричала:

— Бережись!

Хлопець опустив фотоапарат. Він майже отетерів, побачивши Мака, але встиг покласти фотоапарат та схопити цуценя попід білий пухнастий животик.

— Агов! — весело засміявся хлопець. — Що за поспіх?

Радіючи від уваги, Мак облизав хлопцеві все обличчя. Тепер Амелія його впізнала. Це був Джош Клірі, хлопчик зі старшої школи. Кароокий і з такою кількістю веснянок, скільки Амелія в житті не бачила. Кольором волосся він нагадав їй руденького котика.

— Джоше, вибач, — перепросив Сем, переводячи подих, після того як нарешті схопив повідець Мака. — Сподіваюся, він не зіпсував твої фотографії.

Джош почухав Мака за вушком.

— Не переймайся. Я намагався сфотографувати оленя, але він утік. — Джош повернувся до Амелії: — Привіт! Я тебе міг бачити в школі?

— Я навчаюся в одному класі із Семом, — відповіла Амелія. — Хоча я нещодавно перейшла в цю школу. А ти на рік старший, чи не так?

Джош кивнув.

— Ви повертаєтеся до селища? Я піду з вами.

Поки вони йшли, Джош переглянув усі фотографії, які зробив того дня. А коли він показав Амелії та Сему дуже гарний знімок дятла, який схилив голівоньку набік, Амелія пригадала:

— А ти чув про фотоконкурс у «Ковчегу»? — запитала вона.

У Джоша загорілися очі.

— Ні, але це цікаво!

Коли вони вийшли з лісу і проходили повз маленький супермаркет, Мак раптом почав кидатись на червону машину, яка стояла на вулиці біля парковки.

— Маку, припини! — важко дихаючи, просив Сем, намагаючись його втримати.

— Чому та машина так його зацікавила? — замислилась Амелія.

— Там навіть нікого немає, — показав Джош.

Амелія поспішила до машини. Вона стала навколішки, зазирнула під авто й ахнула… Біля одного з коліс причаїлася тваринка з яскраво-руденьким хутром, видовженою мордочкою та довгим пухнастим хвостиком.

— Це лисеня! — вигукнула дівчинка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Лисеня притиснуло свої чорненькі вушка до руденької голови. Воно здавалося меншим за цуценя, а його мордочка була майже як у котика. Одне його вушко було поранене, і з нього текла цівка крові. Дикі оченята блищали. Сем і Джош опустилися навколішки біля Амелії, щоб подивитися на нього.

— Ох, нічого собі, — видихнув Джош.

— Його ліве вушко кровоточить, — зауважив Сем.

Лисеня загарчало, показуючи свої гострі зуби. Діти миттю відступили назад, не бажаючи провокувати поранену тваринку.

Мак почав скиглити та сховався за Семом.

— Йому, мабуть, дуже боляче, — сказала Амелія. — Інакше воно б утекло від нас, чи не так?

Вона уважно подивилася на дорогу, а потім на дерева, які росли на узбіччі. Що ж сталося?

Амелія знову пригнулася, щоб ще раз поглянути на звірятко. Воно важко дихало і знову почало гарчати. Амелія відчайдушно захотіла допомогти лисеняті, але була впевнена, що те її вкусить, щойно вона наблизиться.

— Ми не можемо його тут залишити, — мовив Сем.

— Містер та місіс Гоуп скажуть, що з ним робити. Зателефонуймо до ветеринарної лікарні «Ковчег», — запропонувала Амелія.

Поки Джош, Сем і Мак ходили до супермаркету, щоб зателефонувати, Амелія залишалась із лисеням. Його дикі жовті очі боязко спостерігали за нею.

— Тепер усе буде добре, — умовляла вона з неабиякою ніжністю. — Ми тобі допоможемо.

Лисеня пильно дивилось на Амелію й більше не гарчало, лише його вусики помітно тремтіли.

— Добре, що ви його знайшли, — сказала місіс Гоуп, коли містер Гоуп забрав лисеня на рентген.

Під’їхавши, Гоупи вкололи лисеняті заспокійливе, щоб воно заснуло, і потім доправили всю компанію у ветеринарну лікарню «Ковчег» своїм фургоном.

— Здається, у нього зламана лапка, — повідомила місіс Гоуп, проводячи Амелію, Сема і Джоша до приймальні. — Кепські були б його справи, якби ви вчасно нас не викликали.

— Насправді, його знайшов Мак, — гордо сказав Сем. — Він герой.

— Так і є, — погодилася місіс Гоуп, пестячи цуценя. — Скоро будуть готові результати рентгену. Якщо ви тут зачекаєте, я вам їх повідомлю.

Діти розмістилися на зручних стільцях приймальні, й Амелія підштовхнула під бік Джоша, привертаючи його увагу до оголошення про фотоконкурс.

Джош виглядав задумливим.

— Закладаюся, охочих буде багато, — сказав він. — Доведеться зробити по-справжньому дивовижну фотографію. Але яку?

Амелія підскочила:

— Кошенята! — вона повернулася до адміністратора: — Джуліє, чи можна нам піти до Карамелі та її кошенят?

— Звичайно, — відповіла Джулія, друкуючи на комп’ютері за своїм столом. — Упевнена, вони вам зрадіють. А я поки що пригляну за Маком.

Сем прив’язав повідець Мака до гачка на стіні, і вони з Амелією повели Джоша до кімнати, де перебували кошенята. Там уже побільшало пацієнтів: черепаха зі скалкою в лапі і сонний песик із пластиковим конусом на шиї, який заважав цуценяті зализувати шви.

Сем відкрив бокс Карамелі. Четверо кошенят розплющили оченята і заморгали. Амелія взяла руденького котика й обережно передала його Джошу.

— Вони такі милі! А цей такого ж кольору, як я! — усміхнувся Джош. — Як їх звати?

— Їхню маму звати Карамель, — відповів Сем. — Фермер містер Стівенс забере її та черепахову кицьку з білою краплинкою на хвостику. Її так і звати: Краплинка.

— А місіс Кренборн забере оце кошеня, — Амелія показала на найжвавішу черепахову кицю, яка зосереджено ганялася за своїм хвостиком. — Її ми назвали Міс Іскринка.

— Нам неодмінно треба знайти домівки для руденького котика та третьої черепахової кицьки, — додав Сем.

— Ми їх ще не назвали, — сказала Амелія. — Нам буде важко з ними попрощатись, якщо ми дамо їм імена.

Звісно, це не означало, що Амелія не перебирала у своїй голові сотні імен. Для руденького котика першими в списку були Мармелад та Абрикос. А черепахову кицьку вона назвала б Зірочкою через п’ятикутну білу плямку над оком. Оченята Зірочки заблищали, й Амелія нахилилася, щоб погладити голівку кицюні.

Джош передав руденького котика Амелії та ввімкнув свій фотоапарат. Але коли він натиснув на кнопку спуску, черепахові кошенята злякались яскравого спалаху, відскочили та сховалися під стільцем.

— Вибачте, крихітки, — винувато пробурмотів Джош, коли Сем поліз під стілець, щоб дістати кошенят. — Я вимкну спалах.

— А мені здається, що руденькому сподобалось! — сказала Амелія, пестячи котика. Він з усіх сил намагався вирватись із рук і кинутись до фотоапарата. Джош підніс фотоапарат до руденького, і той грайливо вдарив по ньому лапкою.

Тим часом черепахові кицьки намагалися видертися на Сема, ніби він котяча дряпалка. Джош став на стілець, щоб фотографувати кошенят зверху, і робив кадр за кадром, поки малеча стрибала та бавилася.

Коли Джош закінчив зйомку, Амелія та Сем стали заглядати через його плече у фотоапарат, щоб разом із ним переглянути світлини. Проте всі кадри виявилися розмитими!

— Навряд чи я щось виграю з такими фотографіями, — сказав Джош, але все одно розплився у посмішці. — Ці котики такі смішні!

— А яка з твоїх фотографій найкраща? — спитала Амелія.

Джош засоромився.

— Минулого тижня я зробив декілька знімків, якими задоволений.

Хлопець погортав файли і знайшов потрібні. Амелія та Сем вражено дивилися на фотографії сови, яка пролітала повз чорне гілля, мишки, яка чкурнула крізь листя, та лисички-нишпорки із сяючими оченятами. Амелія замислилася: може, це те саме лисеня? Але вирішила, що у цього хвостик занадто світлий.

— Як тобі вдалося настільки близько підійти до них? — здивовано запитала Амелія.

— Моя мама — фотограф, — пояснив Джош. — Вона допомогла мені побудувати схованку, де я можу спостерігати за тваринами й не лякати їх.

— А що це за схованка? — запитав Сем.

— Це як укриття, — пояснив Джош. — Звірі тебе не бачать, але ти можеш за ними спостерігати.

Містер Гоуп виглянув з-за дверей:

— Ми закінчили з рентгеном.

Діти поклали кошенят назад у бокс до Карамелі й пішли за ветеринарами в лікарський кабінет. Лисеня відпочивало в боксі та сонно крутилося на теплій ковдрі. Поранене вушко було перев’язане. Амелія помилувалася червоними та помаранчевими відтінками шубки лисеняти і нарешті зосередилася на рентгенівських зображеннях на екрані комп’ютера.

— Ось це кістки лап, — містер Гоуп показав білі фігури на зображенні. — Ми непокоїлися, що в нього можуть бути переломи, та, на щастя, їх немає.

— Проте лис сильно побитий та подряпаний, — додала місіс Гоуп. — У нього поранене вушко й надірвані кігті, тож ми думаємо, що його збила машина.

— Бідолашне лисенятко, — сказав Сем.

— Це не лисеня, а дорослий лис. Він швидко одужає, — відповіла місіс Гоуп. — І тоді ми зможемо відпустити його назад у дику природу.

— Річ у тім, — додав містер Гоуп, — що не можна випустити лиса там, де ви його знайшли. Він може потрапити під іншу машину.

— Якби ж ми тільки знали, де його нора! — зітхнула місіс Гоуп. — Там він був би в безпеці.

Незважаючи на те що Амелія навіть гадки не мала, як виглядає лисяча нора, вона сповнилася рішучості неодмінно знайти її. Дівчинка глянула на Сема. Він міцно стиснув зуби, даючи зрозуміти, що думає про те саме. Це був ще один шанс довести містеру та місіс Гоуп, що вони можуть бути корисними «Ковчегу».

— Ми знайдемо його нору, — впевнено пообіцяла Амелія і подумки додала:

«Навіть якщо нам доведеться обнишпорити кожен листочок у лісі, ми знайдемо лисячу домівку!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Семе! — гукнула Амелія, коли друзі наступного ранку стояли посеред майже порожньої автостоянки біля супермаркету. — Ти не слухаєш мене!

— Я слухаю, чесно! — відгукнувся через плече Сем. Він тримав на повідці свого собаку, який гасав зигзагами, принюхуючись до асфальту. — Просто Мак немов ошаленів, щойно знову тут опинився.

Учора Амелія допізна шукала в планшеті інформацію про лисиць. І наснилися їй зграї лисичок, борсучків, кошенят і якісь химерні, звивисті ліси. Вона хотіла переказати Семові все, про що дізналася, поки він намагався втриматися на ногах — Мак весь час смикав повідець то в один бік, то в інший.

— Лиси живуть у лігвах — так називають лисячі нори, — розповідала Амелія. — Переважно вони влаштовують їх під землею, але іноді це може бути печера. Лігва зазвичай широкі, але низенькі, а перед ними на поверхні завжди є грудки перекопаної землі.

— Про нори зрозумів, — відгукнувся захеканий Сем. — Про землю зрозумів. А що ти знаєш про асфальтовану дорогу? Мака вона щось дуже зацікавила.

Мак якраз принюхувався до невеличкої ділянки бетону на виїзді з автостоянки на дорогу. Точніше до шпаринки, з якої проросли кульбабки. Амелія схилилася та уважно придивилася до маленьких темних плямок біля бур’янів. Її носик наморщився.

— Здається, це кров, — сказала вона насторожено. Сем глянув, широко відкривши очі.

Машини, під якою ховався лис, уже не було. Амелія та Сем узялися прочісувати майже порожню автостоянку в пошуках клубка хутра чи краплинки крові, та нічого не знайшли. Мак виляв хвостиком перед кожним перехожим.

Через кілька хвилин Сем показав на дорогу.

— Як щодо цих слідів? — запитав він. — Як ти думаєш, вони важливі?

Амелія уважно подивилася на чорні завитки, які різко перетинали розділову смугу спершу в один бік, а потім в інший.

— Це схоже на… сліди від шин, — промовила вона. — Ніби машина намагалася щось оминути.

— Наприклад, лисицю, — повільно вимовив Сем.

Амелія кивнула.

— Усе сходиться, чи не так? Кров і сліди від шин… Містер та місіс Гоуп вважають, що лиса збила машина. Можливо, якщо ми знайдемо більше зачіпок, вони приведуть нас до його лігва.

На узбіччі Мак раптом витягнувся так сильно, що майже став на задні лапи.

— Мак натрапив на слід! — сказав Сем із захватом. — Це може бути наступною зачіпкою!

— Мак, хороший хлопчик, — похвалила Амелія. — Ану покажи нам, що ти винюхав!

Жваво виляючи хвостом, Мак потягнув їх через дорогу — звичайно, Амелія та Сем спочатку впевнилися, що переходити її безпечно, — і шмигнув у ліс на вузьку стежку повз кущі ожини та папороті. Потім песик раптово звернув зі стежинки, висмикнувши із руки Сема повідець, і помчав крізь папороть, голосно гавкаючи.

— Він щось знайшов! — закричав Сем.

«Лігво!» — зраділа Амелія, охоплена сподіваннями. Друзі кинулись за Маком, перестрибуючи повалені гілки та ухиляючись від колючок ожини.

Мак різко зупинився, шалено виляючи хвостиком. Але коли Амелія побачила, що він винюхує купу тваринного посліду біля коріння великого дуба, її ледь не знудило. І тут Мак кинувся в смердюче багно й почав катулятися лапками догори.

— О Маку, ні! — застогнав Сем. — Ти мав знайти лисячу нору, а не купу посліду!

Амелія затамувала подих.

— Це така гидота! — вимовила вона, а потім голосно розсміялася над цим безглуздим видовищем.

Сем витягнув Мака з посліду. Біленьке хутро тер’єра вкрилося чорно-зеленими плямами, але песик продовжував задоволено виляти хвостиком.

— Гей, — дещо пригадала Амелія. — Минулої ночі я читала не тільки про лисичок, але й про дресирування собак. Коли собака надто сильно натягує повідок, бажано якнайшвидше закінчити прогулянку.

— Зрозумів, — відповів Сем. — Але нам все одно спершу треба його покупати.

Позаду них на стежинці почулися кроки. Обернувшись, Амелія побачила свого сусіда, доктора Кента, який у сірих шортах, футболці та синіх кросівках розмірено біг підтюпцем. Амелія згадала, що вже декілька разів бачила його на ранковій пробіжці у Велфорді.

— Боже мій, що за бруд, — зупиняючись і виймаючи навушники, сказав доктор Кент. — Лисячий послід, так? Мій песик Монті теж любить у такому катулятись.

Амелія та Сем здивовано перезирнулися.

— Лисячий послід? — перепитала Амелія.

— Звісно, — кивнув доктор Кент. — Він так смердить… е… має такий специфічний запах, що його легко впізнати. Раніше собаки катулялися в лисячому посліді перед полюванням, щоб замаскувати власний запах, а зараз їм це просто до вподоби.

— Докторе Кенте, ми шукаємо лисячу нору, — пояснила Амелія, знову сповнена надії. — Ви часом не бачили її неподалік?

Доктор Кент роздумливо похитав головою.

— На жаль, ні. Але я часто бачу пару лисичок під час своїх пробіжок у лісі. — Він знову вставив навушники. — Успіху в пошуках!

— Пару лисичок! — повторила Амелія, коли доктор Кент зник за деревами. — Якщо є пара…

— То поранений лис, мабуть, десь тут має подругу! — підхопив Сем.

— Саме так, — посміхнулася Амелія. — Якщо ми знайдемо його подругу, то зможемо знайти і нору!

— Ми потроху просуваємось уперед, — сказав Сем. — Але спочатку все ж таки треба помити Мака. Я більше не витримую цього запаху.

Вони повернулися до «Старого Млина». Амелія розкрутила садовий шланг, а Сем відкрутив кран. Бризнула вода, й Амелія націлила шланг на Мака. Він гавкав і стрибав навколо, намагаючись зловити струмінь води. Сем спробував його схопити, щоб утримати на місці.

— Гей, — промимрив Сем, відпльовуючи воду, яка лилася прямісінько йому в лице. — Це Маку треба помитись. Не мені!

Але він сміявся. Амелія теж не стрималася й розсміялася у відповідь, намагаючись втримати шланг, який крутився навсібіч від напору води. Незабаром вона також була мокра, як хлющ.

Нарешті Сем вичавив трішки собачого шампуню й намилив хутро Мака так, що тер’єрчик майже сховався під шаром піни. Тоді Амелія знову націлила шланг на Мака й облила його водою з голови до кінчиків лап. За декілька секунд песик уже був геть мокрий і з прилиплими до боків пасмами хутра, здавався удвічі меншим, ніж зазвичай.

— Це потрібно сфотографувати, — засміявся Сем і помчав у готель за маминим телефоном.

Узявши телефон, Амелія відкинула з очей волосся, увімкнула фотоапарат й навела його на Сема та Мака. Якраз коли вона натиснула на кнопку спуску, Мак струсив із себе воду, оббризкавши всіх навколо.

— Клас! — вихопилось у Сема, коли Амелія показала знімок. У нього на обличчі була широка усмішка, а Мак виглядав так, немов також посміхався. Сем обнімав цуцика, а від хутра Мака навсібіч розліталися краплі води. — Можливо, одного дня ти станеш фотографом дикої природи, як мама Джоша.

Амелія ледь не впустила телефон.

— Точно! — вигукнула дівчинка. — Мама Джоша має знати, як відстежувати тваринок. Вона може нам допомогти знайти подругу лиса!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного вечора, одягнена в теплий одяг та улюблений зелений кашкет, Амелія сиділа на дивані, підібгавши ноги, та з нетерпінням на щось чекала. Щойно пролунав дзвінок, вона підскочила до дверей та відчинила. На ґанку стояли Сем, Джош та Дженні Клірі, мама Джоша, вони також були одягнені в теплі пальта, бо в повітрі відчувалася вечірня прохолода.

— Ходімо! — з усмішкою сказав Сем. — Дякуємо, що відпускаєте її з нами.

— Не схопіть застуду, — промовила мама Амелії.

— Краще схопіть лисицю! — засміялася її бабуся. Вона вказала на фотоапарат, який висів на Джошовій шиї, і додала: — А ще краще схопіть її об’єктивом!

За декілька хвилин Амелія з друзями вже були в лісі. У сутінках було складно розгледіти дорогу, тому Джошова мама йшла першою, з ліхтариком у руці та камерою нічного бачення на шиї. Її довге руде волосся у тьмяному світлі здавалося майже чорним.

— Пам’ятайте, триматися разом, — нагадала вона, просуваючись уперед. — І не галасуйте, щоб ми не злякали тваринок.

Сяйво повного місяця, розрізане гіллям, стелилося сріблястими смужками по опалому листю та підліску. «Уночі ліс зовсім інший, — думала Амелія. — Знайома стежка під ногами здається такою дивною та загадковою! У заростях шарудять маленькі створіння, а нічні метелики пурхають навколо ліхтарика».

Поблизу ухнула сова, а десь далеко журливо заквакали жаби.

— Це надзвичайно! — прошепотіла Амелія до Сема.

— Еге ж, — відізвався він, трішки тремтячим голосом.

Раптом над їхніми головами знов гучно ухнула сова, і Сем ледь не заверещав від переляку.

— Що це було?

— Звичайна сова, — прошепотіла Джошова мама. — Не хвилюйся.

— Слава Богу! — промовив Сем з витріщеними очима.

Амелія захіхікала.

— Ти в безпеці, Семе! — сказала вона пошепки.

Стежка ставала все вужчою та темнішою. Ліс густішав. Зненацька щось ковзнуло по нозі Амелії. Вона підскочила, а її шкіра вкрилася мурашками. «Це всього лише листочок, не більше, — промимрила вона собі під носа, але теж почала нервувати, як і Сем. — Сподіваюсь, ми скоро знайдемо подругу лиса!»

У повітрі почулося легке пурхання. Темні фігурки злетіли з дерев та закружляли над ними, немов оксамитові дротики. Кажани! Амелія знала, що це безневинні створіння, але в темряві вони виглядали дуже моторошно. Один пролетів так близько, що ледь не зачепив її волосся, і дівчинка швиденько нахилила голову.

— Зніміть їх з мене! — раптом заверещав Сем. Несамовито обтрушуючись, він дременув зі стежки і зник з поля зору.

— Семе, зачекай! — Амелія помчала за ним, намагаючись не перечепитися через ожину, яка ховалася в тіні. Вона не бачила в темряві, тому погукала Сема так голосно, наскільки зважилася, щоб не злякати тваринок, тим більш, що подруга лиса могла бути десь поруч: — Семе, Семе, повернись!

Він усе ще біг уперед, і Амелія стривожилася, бо вони віддалялися від інших. Вона прискорилася. Її кашкет злетів з голови та впав на землю, але дівчинка не зупинилася.

— Семе, ми повинні залишатися на стежці! Ти де? — Вона боляче вдарилася рукою об дерево з розлогим гіллям, схожим на пальці, яке несподівано постало перед нею. — Семе!

Урешті Амелія його побачила. Він стояв посеред маленької, освітленої місячним сяйвом галявини. Сем теж побачив Амелію і з полегшенням усміхнувся.

— Кажани так мене налякали, — сказав він, — що я просто побіг, не роздумуючи. Вибач.

— Усе гаразд, — відповіла Амелія, — але відтепер нам краще триматися разом. Ходімо до Джоша та його мами.

Дівчинка роззирнулася галявиною. Звідки ж вони вийшли? Стежинка ніби щезла в темряві. Амелія обійшла освітлену ділянку, Сем тримався поруч. Дівчинку охопив сильний страх. Вони загубили не тільки Джоша та його маму, а й стежинку! Вони одні-однісінькі серед темного лісу!

— Це жахливо, — застогнав Сем. — Ми тут застрягнемо навіки.

Амелія зціпила зуби, аби не піддатися паніці.

— З нами все буде добре, — відповіла вона так сміливо, наскільки змогла.

— Г-г-гукатимемо на допомогу? — перелякано пробурмотів крізь зуби Сем.

— Якщо репетуватимемо, розлякаємо тварин. — Амелія й сама намагалася вгамувати шалене калатання серця й хоч трохи заспокоїтися. — Тоді нашим пошукам кінець.

Хлопчик зітхнув:

— Якби ж тут був Мак…

«Мак… — задумалася Амелія і раптом згадала. — Точно!»

— Семе! — зойкнула вона. — Пам’ятаєш, як Мак знайшов купку лисячих какуль?

— Та-а-ак… І що?

— Він ішов по сліду! Ми теж повинні були залишити слід, коли бігли лісом! — Амелія уважно подивилася під ноги. — Шукаймо, де є притоптана трава.

Намагаючись знайти свої сліди в променях місячного сяйва, друзі заходились обшукувати галявину. Амелія так пильно дивилася вниз, що ледь не вдарилася головою об стовбур величезного дерева, розлоге гілля якого нагадувало жадібні пальці, що тягнулися схопити дівчинку…

— Сюди! — радісно покликала Амелія. — Я пам’ятаю це дерево!

Дівчинка рушила вперед крізь хащі, із хрускітом ламаючи гілля, що потрапляло під ноги. Аж раптом помітила на землі щось блискуче. Амелія підняла знахідку та струсила з неї бруд.

— Це ж мій кашкет! — дівчинка відчула полегшення. — Ми на правильному шляху.

— Поглянь он туди! — показав Сем.

Поміж дерев мерехтіло світло ліхтарика. Амелія ледь стрималася, аби щодуху не кинутися до нього. Ніколи ще вона так не раділа променю ліхтаря. Дівчинка швидко, але обережно пішла вперед, Сем за нею.

— Слава Богу! — мовила мама Джоша. — Я вже

хотіла вас гукати. Ми вирішили, що ви загубилися.

— Так і було, — відповіла Амелія, відсапуючись. — А ви знайшли нору?

— Поки що ні, — Джош налаштовував камеру. — Шукаймо далі.

Тож гуртом вони продовжили пошуки і невдовзі опинилися в тій частині лісу, куди Амелія ще ніколи не заходила. Над вузькою дорогою нависало гілля дерев. Листя шуміло, ніби сотні голосів перешіптувалися між собою. А спереду долинав якийсь жалібний виск, схожий на котяче нявкання чи собаче дзявкання. Амелія аж присіла від страху та зойкнула. Серце дівчинки ледь не вистрибнуло з грудей.

— Що це? — запитала вона. Їй ще ніколи в житті не доводилося чути подібних звуків.

Але мати Джоша лише всміхнулася і прошепотіла:

— Це лисиця!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія, Сем, Джош та його мама обережно кралися на моторошний виск лисички. З-за дерев долинав ледь чутний гуркіт машин, і Амелія зрозуміла, що вони наближаються до головної дороги, що проходила по той бік лісу. Виск лисиці ставав голоснішим.

— Здається, вона кличе свого друга, — прошепотів Джош.

Серце Амелії стиснулося. Це був, звичайно, виск самотності.

Коли вони вийшли на невеличку букову галявину, Джошова мама піднесла палець до губ. Амелія вдивлялася в темряву. На іншому боці галявини, посеред ожини, виднівся трав’янистий горбочок. А прямісінько перед ним сиділа світло-руденька лисичка із худенькою мордочкою та настороженими золотавими вушками. Амелія прикрила рота руками, щоб не ахнути вголос.

— Це так класно, — прошепотів Сем позаду неї.

Лисичка закинула голову та ще раз жалібно завила. Джош віддав Амелії камеру нічного бачення й мовчки показав, які кнопки натискати та як збільшувати зображення. Амелія піднесла камеру до очей. Вона була значно важча за телефон, і тримати її нерухомо було не просто, але кожна деталь зображення знаходилася у фокусі. Амелія розгледіла темні плямки на лисячій мордочці, кожну волосинку на вушках і кінчик пишного хвоста.

— Вона така красива, — нарешті видихнула дівчинка.

Біля входу до нори щось зненацька заворушилося. З темряви вигулькнули чотири пари маленьких вушок, а за ними — чотири носика та чотири пари блискучих оченят. У лисички є дитинчата! Їхнє хутро було ще пухнастішим, ніж у матері, а вушка здавалися завеликими для їхніх маленьких голівок. Амелія всміхнулася, коли дитинчата почали стрибати, котитися клубочком та переслідувати одне одного, хапаючи за хвостики. Вони нагадали їй кошенят Карамелі.

Амелія передала камеру по колу. Джош, побачивши лисенят, роззявив рота, Джошовій мамі перехопило подих, а Сем посміхнувся від захвату. Але згодом він широко розкрив очі.

— Поглянь з чим вони граються! — прошепотів Сем, повертаючи камеру Амелії.

Дівчинка збільшила зображення. Спочатку було складно щось розгледіти. І раптом вона побачила п’ять чорних пальців… Дитинчата бавились однією з мотоциклетних рукавичок містера Фергюсона! Інша рукавичка самотньо лежала біля входу до лігва, геть пожована.

— Я знав, що це не Мак! — прошепотів Сем. — Ми недалеко від «Старого Млина», тому вони цілком могли це зробити.

— Лисенята, мабуть, якось зняли рукавички з мотузки, — прошепотіла у відповідь Амелія. Вона зробила фото. — Тепер у нас є доказ! Навіть містеру Фергюсону доведеться нам повірити.

А Джошова мама зробила декілька фотографій лігва та території навколо.

— Вони допоможуть нам знову відшукати нору, — пояснила вона. — Нам краще піти. Не потрібно їх тривожити.

Залишаючи галявину, Амелія ще раз озирнулася та поглянула на лисяче сімейство. Зараз дитинчата спокійно лежали, розвалившись на траві. Нерухома, мов статуя, сиділа мама-лисичка і спостерігала за ними. У лісі було тихо, доносився тільки рев автомобіля, що проїжджав головною дорогою.

«Це місце небезпечне! — подумала Амелія. Її обурювала сама думка, що хтось із лисячої родини може знову потрапити під колеса автомобіля. — Ми повинні якось їм допомогти…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Місіс Гоуп трішки здивувалася, побачивши Амелію, Сема та Джоша біля дверей лікарні, щойно відкрила її в понеділок уранці.

— Щось трапилося? — запитала вона в дітей. — Ви знайшли ще одну травмовану тварину?

— Ні, нічого подібного, — відповіла Амелія. — Нам просто цікаво, чи можна провідати лиса, перш ніж ми підемо до школи.

— З ним усе гаразд? — запитав Джош.

— У нього все дуже добре, — відповіла місіс Гоуп, проводячи їх до лікарні. — Він у загорожі подалі від інших тварин, щоб йому було спокійніше. Потрібно пам’ятати, що він не звик бути серед людей чи собак і котів.

Вона вказала на маленьке віконце, біля дверей кабінету.

— Ось де він, — показала місіс Гоуп. — Живесенький, і його стан покращується. Однак не заходьте всередину. Чим менше він контактує з людьми, тим краще для нього.

Амелія, Сем та Джош зазирнули в маленьке віконце. Лис уже легше пересувався, ніж коли вони його бачили тоді. Але він усе одно виглядав збудженим, ходив узад і вперед, зупиняючись тільки, щоб трішки поїсти з миски.

— Ми думаємо, він уже готовий повернутись у дику природу, — промовив містер Гоуп, приєднавшись до них. — Тепер єдине, що нам залишається, — це знайти його домівку.

Амелія, Сем та Джош із посміхом перезирнулися.

— Що ж, — сказала Амелія, — нам це вдалося. Ми знайшли його домівку минулої ночі.

— Справді? — вигукнула місіс Гоуп. — Це просто чудово!

Амелія відчула гордість від захвату ветеринарів.

— Джош, покажи, будь ласка, фотографії містеру та місіс Гоуп.

Ветеринари розглядали знімки у фотоапараті Джоша.

— Схоже, гарне місце, — сказав містер Гоуп. — Багато травички та місця для ігор лисенят. Де це?

— У тому й справа, — зітхнув Джош. — На фотографіях цього не видно, але лігво дуже близько від дороги.

— Ми непокоїмося, щоб автомобіль не збив ще котрусь з лисичок, — додала Амелія, яка, прокинувшись рано-вранці, так і не змогла заснути від думок про лисячу родину.

Містер Гоуп вдумливо кивнув.

— Так, це небезпечно, — сказав він. — Можливо, нам варто спробувати переселити всю сім’ю.

Місіс Гоуп зморщила лоба.

— Їм потрібно знайти більш захищене місце. Якнайдалі від дороги та не дуже близько до людей. Але мені щось нічого не спадає на думку.

В Амелії промайнула якась згадка. Дівчинка була впевнена, що недавно бачила підхоже місце. Але де? «Нумо, згадуй!» — підбадьорювала вона себе.

— Ну що ж, подумаємо, — промовив містер Гоуп. — А вам хіба не час до школи?

Поки вони йшли до приймальні, Амелія ламала голову, намагаючись згадати. Дівчинка уявляла собі темні нори глибоко в землі, десь у лісі. Отвори, досить великі для…

— Борсуки! — вигукнула вона.

Містер та місіс Гоуп приголомшено зупинилися.

— Борсуки? — спантеличено запитав Джош.

Згадка Амелії тепер була ясною, як день:

— Учора ми із Семом проходили повз покинуту борсучу нору в лісі, біля готелю «Старий Млин». Чи можна переселити лисяче сімейство туди?

Містер та місіс Гоуп перезирнулися.

— Лисиці іноді живуть у покинутих норах, — кивнула місіс Гоуп. — Насправді це цілком розумно. Навіщо викопувати собі нору, якщо хтось це вже зробив за тебе?

Очі містера Гоупа заблищали:

— Безумовно, варто спробувати, — погодився він. — Як думаєте, ви зможете знову відшукати ту нору?

Сем кивнув:

— Звичайно.

— Ось і чудово! — зраділа місіс Гоуп. — За кілька миль звідси є центр дикої природи, яким керує наш друг Нік. Побачимо, можливо, він зможе нам допомогти.

— А ми можемо допомогти? — з надією в очах запитала Амелія.

Місіс Гоуп розсміялася.

— Щось мені підказує, що тебе ніщо не зупинить!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Це дивовижно! — захоплено видихнула Амелія.

Вони стояли біля сховку, який збудувала Джошова мама недалеко від покинутої борсучої нори. Мама та бабуся Амелії також прийшли подивитися. Дівчинка провела рукою по міцних дерев’яних панелях, пофарбованих у зелений колір і накритих маскувальною сіткою, на яких вигравало проміння вранішнього сонця. У стіні сховку був отвір, як у поштовій скриньці, але трішки більший, через який можна було непомітно дивитися назовні.

— Рада, що тобі подобається, Амеліє! — посміхаючись, сказала пані Клірі. Вона перевірила свій телефон. — Отож! Місіс Гоуп повідомила, що лисички вже в дорозі. Час ховатися!

Усі втиснулися у схованку. Під отвором було збудовано сходинку, на яку стали Амелія, Сем і Джош. Пані Клірі з мамою й бабусею Амелії розташувалися за дітьми. Усі причаїлися.

Через якусь мить Амелія почула хрускіт сухого гілля в підліску. Виглядаючи в отвір, вона побачила, як з-поміж дерев виходять три постаті, кожна з яких тримає в руках велику металеву клітку. Ранок видався прохолодним, тому містер та місіс Гоуп були одягнені в теплі куртки та шапки. Третім, як здогадалася Амелія, був їхній друг Нік із центру дикої природи. Своєю сиво-коричневою бородою він нагадав дівчинці борсука. Вони обережно поставили клітки перед норою.

Сем підштовхнув Амелію і прошепотів:

— Починається!

Нік кивнув, і тоді містер та місіс Гоуп відкрили дверцята кліток. Нарешті й Нік відкрив третю клітку, й усі троє поспішили до схованки.

— Тепер нам залишається схрестити пальці та сподіватися, що це спрацює, — прошепотів Нік.

Довгаста мордочка висунулася з першої клітки. Амелія затамувала подих, поки лис нарешті не вийшов назовні. Він вдихнув уранішнє повітря та нашорошив вушка. Його лапа та вушко повністю загоїлися, і він з легкістю ходив від однієї клітки до іншої, обнюхуючи їх. «Він, мабуть, радий бути знову на волі», — подумала Амелія.

З другої клітки вийшла лисиця, пильно й тривожно оглядаючись. Потім її погляд зупинився на лисі. А він побачив її.

— Сподіваємось, вони пам’ятають одне одного, — прошепотіла місіс Гоуп.

Лис та лисиця підійшли одне до одного й потерлися носами. Амелія, почуваючись на сьомому небі від щастя, побачила, як лис прихилив голову до лисиці. Нарешті й дитинчата повибігали зі своєї клітки, наштовхуючись одне на одного. Найбільше з лисенят підбігло до старої борсучої нори, обнюхало її та шмигнуло туди.

«Хоч би їм усім сподобався їхній новий дім», — мріяла Амелія.

За лисеням до нори зайшла лисиця. За нею — інші дитинчата. І нарешті лис прослідував за ними. Амелія озирнулася. У схованці всі посміхалися з полегшенням.

Лисяче сімейство то вибігало з нори, то поверталося, лисенята бавилися, котилися клубочком по землі та бігали в підліску, лис та лисиця пильно дивилися за ними. Спостерігаючи за лисячим сімейством, Амелія, як ніколи, хотіла допомагати «Ковчегу», адже бачити цих диких тварин було чимось надзвичайним. А Джош у цей час узяв камеру та почав фотографувати.

— Ух ти! — прошепотів він, проглянувши знімки.

— Можна мені подивитися? — запитала Амелія.

Посміхнувшись, Джош заперечно похитав головою.

— Тобі доведеться зачекати. Я щойно зробив фотографію, яку виставлю на конкурс!

Минуло декілька днів. Амелія та Сем майже весь свій вільний час навчали Мака не висмикувати повідець. Щоразу, коли він тягнув надто сильно, вони розверталися й вели його додому, незважаючи на скавчання та благальний погляд.

Настав вечір фотоконкурсу. Амелія, Сем та їхні родини вирушили до «Ковчегу», щоб побачити фотографії. Мама й бабуся Амелії спілкувалися з батьками Сема, а Мак гасав біля дітей.

— Він такий слухняний! — гордо промовив Сем. — Тепер зовсім не тягне.

Амелія нахилилася, щоб погладити кудлату голову Мака.

— Я знала, що він навчиться, — сказала вона. — Молодець, Маку.

— Якщо він і надалі буде так поводитися, — прошепотів Сем, — мама й тато залишать його!

Коли вони дісталися «Ковчегу», у приймальні, де проходив конкурс, уже було повно людей. Джулія та ветбрат Саймон роздавали прохолодні напої, лунав голосний сміх і точилися жваві розмови. Амелія впізнала декількох людей, зокрема свою вчительку міс Гафіз у блискучій фіолетовій хустці, та доктора Кента у вишуканому костюмі. Нік, керівник центру дикої природи, помахав їй рукою з протилежної сторони кімнати.

На стінах висіли фотографії, надруковані у великому форматі. Деякі з них були кольорові, а деякі — чорно-білі. На знімках були і собаки, і коти, і кури та навіть бородата ящірка, яка сиділа на скелі й демонструвала свою шию, вкриту колючками.

Джош з мамою стояв біля своєї фотографії. Побачивши її, Амелія ахнула від захоплення. На ній двоє лисенят на задніх лапках, освітлених першими золотавими променями ранкового сонця, грайливо бавилися одне з одним. А на задньому плані, з борсучої нори, світилися декілька пар лисячих очей. Амелія та Сем підійшли до фотографії.

— Твоє фото неймовірне! — сказала Амелія Джошу.

— Дивовижно! — додав Сем.

— Дякую! — зашарівся Джош. — Твоя фотографія також дуже гарна, — звернувся він до Амелії.

— О так, — погодився Сем. — Ось де вона!

Фотографія, яку зробила Амелія, висіла біля Джошової: усміхнені Сем із Маком у крапельках води, що розліталися на всі боки.

— Мак став знаменитим! — промовила Амелія із посмішкою. — І ти, Семе, також!

— Гм! — почувся низький голос.

Амелія та Сем розвернулися. Перед ними стояв містер Фергюсон.

— Я, е-е… Здається, я маю вибачитися перед Маком, — винувато промовив містер Фергюсон. Він почухав бороду, ніби йому було ніяково. — Твої батьки показали мені фотографію лисенят з моєю рукавичкою. Мені шкода, що я звинуватив твоє цуценя, Семе. Я просто… Ну, це виглядало ніби…

— Усе гаразд, — відповів Сем.

— Добре, — містер Фергюсон нахилився та незграбно погладив Мака. Цуценя гавкнуло й лизнуло його руку.

— Ви берете участь у конкурсі? — запитала Амелія.

Містер Фергюсон зашарівся.

— Власне кажучи, так, — відповів він. — Он та фотографія моя.

Він указав на знімок з трьома пухнастими каченятами на місцевому ставку. Амелії довелося прикусити губу, щоб не розсміятися. «Містер Фергюсон не такий злюка, яким хоче здаватися!» — подумала дівчинка.

Пролунав виск мікрофона, і всі в кімнаті затихли.

— Ласкаво просимо на фотоконкурс ветеринарної лікарні «Ковчег», — сказала місіс Гоуп. Вона стояла в центрі приймальні, тримаючи мікрофон. — Ми в захваті від усіх дивовижних фотографій, які сьогодні тут презентовані. Нам із містером Гоупом було дуже складно обирати переможців. Спершу приз у номінації «Найсмішніша фотографія», який отримують… Амелія Гейвуд та Сем Бакстер!

Амелія та Сем радісно вигукнули. Коли дівчинка підійшла до містера Гоупа забрати свій приз — набір для догляду за цуценятами, Сем із гордістю обійняв Мака. Фото бородатої ящірки перемогло в номінації «Незвична тварина», а для містера Фергюсона пролунали оплески за його фото з каченятами, яке стало найкращим у номінації «Наймиліше фото».

— І нарешті, — промовила місіс Гоуп, — головний приз у номінації «Найкраща фотографія»! Усі знімки, подані на конкурс, просто неперевершені. І все ж таки робота нашого головного переможця дійсно дуже особлива. Я рада повідомити, що переможцем стає… Джош Клірі!

Зал вибухнув аплодисментами, і Джош так зашарівся, що щоки його набули того самого кольору, що й волосся. Амелія від усього серця плескала в долоні, поки Джош отримував грошовий приз від місіс Гоуп, а містер Гоуп прикріпляв відзнаку переможця поруч із фотографією.

— Джоше, на що ти плануєш витратити свій приз? — поцікавився Сем. — На новий фотоапарат?

Джош похитав головою.

— У мене є краща ідея. — Він повернувся до містера та місіс Гоуп. — Чи можна показати мамі Карамель та її кошенят?

— Звичайно, — відповів містер Гоуп. — Амеліє, Семе, ви можете їх провести?

Амелія з Семом провели Джоша та його маму через двері до готелю, що розташовувався в задній частині лікарні. Карамель лежала в боксі. Побачивши гостей, кішка моргнула та ліниво перекотилася на інший бік. Щойно Амелія обережно відчинила дверцяту, як усі четверо кошенят схопилися передніми лапками за край боксу.

— Ох, вони такі чарівні! — ніжно промовила Джошова мама.

Джош простягнув руки та підхопив руденьке кошеня. Воно одразу замуркотіло, ткнувшись вусиками в його руку.

— Мама сказала, що я можу забрати його, — промовив він, пестячи крихітну голівку кошеняти.

— Справді? — здивовано вигукнула Амелія. — Це чудово!

— Мені одразу сподобався оцей маленький, — продовжував Джош. — Як на мене, він схожий на лисенятко. До того ж він єдиний з усіх кошенят, хто не злякався фотоапарата! Тож я маю намір витратити призові кошти, щоб купити для нього різні речі: кошик, іграшки.

— Класно! — радісно вигукнув Сем. — А як ти його назвеш?

Джош сором’язливо усміхнувся.

— Промінчик!

«Оце так тиждень!» — думала Амелія, пестячи разом із Семом Карамель та черепахових кошенят, тоді як Джош зі своєю мамою клопоталися біля Промінчика. Дійсно, за цей час вони багато чого встигли: врятували пораненого лиса, повернули його в родину та знайшли руденькому котикові домівку! Тепер залишилося знайти родину лише для останньої черепахової кицьки.

«Ми пообіцяли містеру та місіс Гоуп, що знайдемо домівки всім кошенятам, і ми це зробимо, — мріяла дівчинка. — І тоді, нарешті, вони дозволять нам із Семом постійно тут допомагати…»

Амелія замислилася, які ще пригоди чекатимуть на неї в «Ковчегу»? Щось підказувало їй, що вона дізнається про це дуже скоро…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Почувся голос Джулії:

— Гарні новини!

Серце Амелії тьохнуло:

— Знайшовся власник собачки?

Адміністратор засмутилася:

— На жаль, ні. Але знайшлися господарі для останньої черепахової кицьки. Вони заберуть її наступного тижня.

— О, — вимовила Амелія, намагаючись приховати сум. — Це… гарні новини.

Друзі залишили Мака з Джулією, яка взялася рушником витирати його мокре хутро.

Собачка, знайдена біля автостради, лежала в боксі, поклавши голову на лапи.

— Їй краще? — запитала Амелія в місіс Гоуп.

— Ми впевнилися, що їй необхідна операція, — відповіла ветеринар — Її стан погіршується.

— І нічого не чути про власника? — стурбовано запитав Сем.

Місіс Гоуп похитала головою.

— Я щойно дала цуценяті знеболювальне. Їй трішки покращає. Хочете привітатися? Впевнена, вона зрадіє знайомим обличчям.

Амелія ніжно попестила голівку цуценяти, і воно слабо вильнуло хвостиком. «Якщо в неї десь є хазяїн, вона, мабуть, дуже за ним сумує», — подумала Амелія.

— Не переймайся! Ми тобі допоможемо, — впевнено сказала дівчинка. — Я тобі обіцяю.

Наступного дня після сніданку Сем разом з Маком прийшли до Амелії. Дощ не вщухав, і вони промокли до нитки.

— Є якісь новини? — з надією запитав Сем, доки вони піднімалися сходами.

Амелія похитала головою. Зранку мама запропонувала Амелії зателефонувати в «Ковчег», аби дізнатися, чи не знайшовся власник цуценяти. Проте досі ніхто не відгукнувся.

В Амелії лежав камінь на серці. Плакати, листівки… А якщо це все марно? Вона сіла на викладене подушками підвіконня у своїй спальні, Сем вмостився поруч, а Мак — біля їхніх ніг.

— І що ми робитимемо? — запитав Сем. — Якщо собачку знайшли біля автостради, то власник може навіть і не живе у Велфорді. Можливо, він ніколи не побачить наших плакатів.

Амелія зрозуміла, що Сем має рацію. Вони довго сиділи, обдумуючи, що можна вдіяти. З кожним днем цуценяті ставало гірше.

— Ми повинні її врятувати, — нарешті рішуче сказала Амелія. — Тож, якщо не знайдемо хазяїна… доведеться заплатити за операцію самостійно!

— Але як? — спантеличено запитав Сем. — У мене немає двох тисяч фунтів, і думаю, в тебе також.

Амелія задумливо накручувала на пальчик пасмо свого волосся. Раптом вона згадала розмову з телевізійною командою.

— Ти пам’ятаєш, що вчора розповів містер Фергюсон? Про мотоциклетне шоу?

Сем кивнув та сказав:

— Бачила б ти його сьогодні вранці! Він хотів показати знімальній групі свій мотоцикл, тому весь час виходив на вулицю, щоб їх не пропустити, але через дощ вони не знімали. Містер Фергюсон дуже хоче потрапити на телебачення. Я бачив, як він крутився біля дзеркала в шоломі та своєму шкіряному костюмі.

Амелія розсміялася.

— А що, якби ми організували власне шоу? — запропонувала дівчинка. — У такий спосіб можна заробити багато грошей!

— Мотоциклетне шоу? — розгублено запитав Сем.

— Та ні, собачу виставку! — відповіла Амелія. — Ми могли б брати плату за участь.

Сем широко усміхнувся.

— Блискуча ідея!

Через дві години в спальні сиділи вже четверо: до Амелії із Семом приєдналися Іззі та Джош. Біля кожного стояла надпита чашка з гарячим шоколадом, а підлогу вкривали численні папірці з нотатками. Надворі все ще лило як з відра, дощ періщив у вікно, але в кімнаті було затишно і весело.

— І що в нас наразі є? — запитав Джош.

Амелія прочитала із зошита:

— Дата та час: субота 10 ранку. Розташування: ферма містера Стівенса.

— Чудово, що він погодився! Кращого місця для собачої виставки, ніж ферма, годі й шукати! — радів Сем.

— Моя мама дасть стовпчики для смуги перешкод, — додала Іззі. — А інші необхідні речі для виставки знайдуться в містера Стівенса.

— Мої мама й бабуся збиратимуть гроші при вході, — сказала Амелія.

— А де перелік змагань? — запитав Джош.

Сем підняв Мака і витягнув аркуш, на якому сидів малий бешкетник.

— Ось він! У нас є «Найкращий трюк», «Чепурний собака», «Цуценя, найбільш схоже на свого власника», «Шалені лапки», «Вертлявий хвостик», «Найслухняніший» та «Біг з перешкодами».

— Буде весело! — зраділа Амелія. — А зараз потрібно залучити учасників. Маємо оповістити всіх!

— Я можу це зробити, — запропонував Джош.

— І я! — додала Іззі.

— А ми із Семом підемо до «Ковчегу» і запитаємо, чи не погодяться містер та місіс Гоуп бути суддями, — промовила Амелія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.