Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Люсі Деніелс

Кролик та його халепи

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Олександри Куцан

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2019

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-76-3

Аннотація

В однокласниці Амелії та Сема зникає кроленя. Сліди втікача приводять до «будинку з привидами», де мешкає не надто привітна пані, яка, схоже, не дуже любить тварин. Єдиний спосіб врятувати вухастика — подолати свій страх і вирушити на пошуки! До того ж дітям треба з’ясувати, чому пухнаста Тюльпаночка втекла з подвір’я і як цьому запобігти, поки вона не потрапила в справжню халепу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія Гейвуд нахилилася до вікна автівки, щоб обійняти татка.

— Слухайся маму й бабусю, — мовив він. — І пам’ятай: якщо не можеш бути досконалою…

— …будь обережною! — доказала Амелія, і вони засміялися — прощаючись із донькою, тато завжди це повторював.

Дівчинка досі не звикла, що тепер вони живуть окремо. Після розлучення тато залишився в їхньому старому помешканні в Йорку, а Амелія з мамою переїхали до маленького містечка, де жила бабуся.

Батько погладив донечку по довгому світлому волоссю.

— Побачимося наступної суботи, — пообіцяв він. — Щасти тобі! А в школі все буде гаразд.

Від думки, що завтра перший навчальний день у новій школі, в Амелії аж у животі замлоїло.

Тато поїхав, а дівчинка пішла до червоних дверей її нової домівки. Біля ґанку росло деревце ґлоду. У годівничці, причепленій до гілки, порпався дрізд. Навколо клумби з лавандою жадібно гули бджоли. Після вихідних, проведених у гамірному Йорку, повному залюднених вуличок і крамниць, життя на природі здавалося дивним. Амелія обережно прослизнула крізь вхідні двері, аби не налякати птаха, й попрямувала до кухні.

Там бабуся прибирала чайний посуд, а мама сиділа за столом і нарізала овочі. Дівчинку зустріли посмішками, й Амелія теж усміхнулась у відповідь. Мама й бабуся зовні дуже схожі, тільки бабусине волосся коротке й охайно підстрижене, а мамине — довге, як у донечки. Проте в обох блакитні очі так само сяють жартівливим теплом. «У мене теж очі блакитні, — подумала дівчинка. — І тато завжди каже, що я дуже схожа на матусю».

— Як минули вихідні? — запитала мама. — Здається, ви з татом чудово провели час.

— Було справді класно, — відповіла Амелія. — Ми таке кіно подивилися! Проте я сумувала за Велфордом і думала про кошенят.

Вони з Семом у його гаражі знайшли новонароджених кошеняток-сиріток. Невдовзі пощастило відшукати їхню маму-кицьку і возз’єднати маленьку родину. Котячу сім’ю залишили в «Ковчегу» під наглядом ветеринарів, доки малята не зміцніють.

— Можна я піду їх провідати? — запитала дівчинка. — А дорогою завітаю до Сема — раптом він теж захоче піти.

— Тобі не треба заходити до нього, — зауважила бабуся, глянувши у вікно. — Твій друг уже тут!

Амелія всміхнулася і теж крізь вікно побачила, як Сем і його маленький тер’єрчик Мак заходять на подвір’я. Дівчинка поквапилася відчинити їм двері. Песик радісно підскочив до неї, щасливо дзявкаючи і махаючи хвостиком.

— Привіт, Семе! Привіт, Маку! — вигукнула вона й нахилилася почухати песика за вушками.

— Гей, Амеліє! — темні очі хлопчика захоплено сяяли. — Мак, мабуть, сумував за тобою. Хочеш сходити з нами до кошенят?

— Авжеж! — засміялась у відповідь дівчинка. — Вже не можу дочекатись, аби знову навідатися до «Ковчега»!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Біля «Ковчега» ветеринар містер Гоуп прощався з леді та її чудовим кучерявим песиком породи кокапу, в якого на шиї був пластиковий конус.

— Капосникові доведеться носити його, доки не загояться шви, — пояснював містер Гоуп. Побачивши Амелію, Сема і Мака, він помахав їм рукою: — Вітаю! Ви, мабуть, прийшли навідати котячу сім’ю? Заходьте!

Друзі й цуцик попрямували за містером Гоупом до стійки реєстрації. Дівчинка здивувалась, якою незвично порожньою виявилась лікарня в неділю — навіть за стійкою ніхто не сидів. На маленькому столику охайно лежали журнали, а плакати на стінах повідомляли важливу для власників тварин інформацію. На найближчому до дверей було зображено двох чорно-білих кроленят і сповіщалось: «РОЗШУКУЄТЬСЯ новий дім для двох милих сестер-кроликів!» Амелія всміхнулася: кроленята й справді були дуже милі.

— Мака можна залишити тут, поки ми сходимо до готелю, — запропонував містер Гоуп.

— Сидіти, Маку! — наказав Сем і прив’язав повідець до спеціального гачка на стіні.

Песик гепнувся на підлогу, замітаючи її коротким хвостиком.

— Гарний хлопчик! — Сем попестив свого улюбленця по голові.

Ветеринар повів друзів до «готелю» — затишної кімнатки, де спали у спеціально облаштованих зручних боксах бідолашні тваринки, яких доводилося залишати в лікарні на ніч. У великому боксі, що стояв прямо на підлозі, дрімав старий сіропикий собака з перев’язаною лапою. Відчувши, що хтось увійшов, сіропикий лінькувато розплющив одне око і знову заплющив його.

Над одним з менших боксів, з яких складався верхній ярус, схилилася місіс Гоуп — хірург-ветеринар. Як тільки вона помітила Амелію і Сема, її добре обличчя засяяло.

— Підійдіть подивіться, — покликала вона.

Зазирнувши до бокса, Амелія відчула дивне хвилювання, від якого в неї ніби тьохнуло в животі. На м’якій подушці з підігрівом лежала Карамель — мама-киця. Четверо кошеняток, притиснувшись до матусі, цмулили її молоко. Трійко строкатих — черепахових, як матуся, а одне — руденьке. Маленькими лапками вони впиралися в м’який живіт мами-киці й тихо, лагідно попискували. Помітивши друзів, кицька задоволено замуркотіла.

— Кошенята підросли відтоді, як ми їх знайшли, — зауважив Сем.

— Навіть руденьке, — погодилась Амелія. Згадавши, що саме це кошеня ледь не померло, вона відчула, як її тілом пробіг холодок.

— Карамелька добре про них дбає, — мовила місіс Гоуп.

— Як довго малята мають залишатися з нею? — поцікавився хлопчик.

— Поки їм не виповниться хоча б вісім тижнів, — відповіла ветеринар. — Тож іще тижнів шість.

Друзі перезирнулися: вони обидва розуміли, що це означає — у них є шість тижнів, аби знайти кошеняткам родини. Містер Стівенс, на чиїй фермі Амелія і Сем урятували маму-кицьку, погодився забрати її та одного зі строкатих кошенят. Маля назвали Краплинкою за маленьку білу крапельку на хвостику. Але ще троє котиків потребували домівок, і дівчинка взялася їх знайти.

«І тоді, — мріяла Амелія, — родина Гоуп дозволить мені постійно допомагати “Ковчегу”». Нещодавно ветеринари сказали, що вона недостатньо доросла для такої справи. Але дівчинка хотіла займатися цим понад усе на світі.

— Та доки кошенята підростають, — пояснював містер Гоуп, — нам треба багато чого зробити. Малята мають звикнути до людей змалечку, щоби стати їхніми улюбленцями. Тож ми щодня мусимо брати їх на руки й гратися з ними.

Амелії стало радісно на серці: у неї знову з’явився шанс довести, яка вона відповідальна!

— Ми могли б із ними гратися, Семе, так? — запитала вона.

— Авжеж! — хлопчик закивав. — Ми приходитимемо щодня після школи.

— Чудово! — зраділа місіс Гоуп. — З вашою допомогою кошенята виростуть прегарними домашніми улюбленцями.

Тієї-таки миті один зі строкатиків кинув їсти, відштовхнувся від Карамелі, а потім, похитуючись, зіпнувся на слабенькі лапки й розплющив очі.

— Ой, подивіться! — вигукнула Амелія. — У нього сині оченята!

— Коли очка в кошенят розплющуються — десь за тиждень після народження, — вони сині, — пояснив містер Гоуп. — Але невдовзі колір зміниться. Та й взагалі, малята змінюються щодня! Зараз вони тільки намагаються ходити, а за кілька днів уже бігатимуть. Я вважаю, час їх приручати.

Ветеринар відчинив котячий бокс і почухав Карамель за вушком. Відтак узяв одне строкате кошеня і дав його Амелії. Відчувши в руках уже трішечки зміцніле пухнасте тільце з м’якенькими подушечками на маленьких лапка, дівчинка засяяла від задоволення. Малятко довірливо притулилося голівкою до її великого пальця й ретельно обнюхало долоню. Амелія легенько полоскотала котеня за вушками: вони ще не були такими настовбурченими, як у Карамелі, проте вже нашорошено стирчали над смушком на голівці. Потому дівчинка попестила писочок маляти, і той лизнув її шорстким язичком.

Cем тримав іншого строкатика.

— Це просто якась магія! — прошепотів хлопчик.

Амелія закивала, погоджуючись.

Місіс Гоуп узяла собі руденького, а містер Гоуп — Краплинку. Карамель задоволено спостерігала за всіма і кліпала великими очима.

Згодом кошеняток обережно поставили на килимок на підлозі. Малята захитались і невпевненими кроками попрямували одне до одного. Містер Гоуп знайшов шматочок мотузки і жартома погойдав нею між кошенятками. Вони потягнулися до вервечки своїми маленькими лапками, але швидко втомилися, беркицьнулися на килимок і невдовзі почали позіхати.

— Час повертатися до матусі, — лагідно мовила місіс Гоуп.

Амелія допомогла зібрати і покласти кошенят у бокс. Кицька-мама радісно замуркотіла і заходилася вмивати й пестити язичком своїх діточок. А вони поскручувалися клубочками біля неї і швидко поснули. Обхопивши себе за плечі руками, дівчинка дивилася на цю котячу сімейку і тріпотіла від щастя.

— Завтра вони знову будуть готові побавитися, — зазначив містер Гоуп.

— Ми прийдемо! — зраділа Амелія.

Попрощавшись, друзі попрямували до приймальні.

— Сподіваюся, з Маком усе гаразд, — мовив Сем. Проте, відчинивши двері, він зойкнув від подиву: песика не було!

— Маку! — погукав хлопчик. — Ти де?

Вони з Амелією позаглядали під усі стільці, що були в кімнаті, і нарешті знайшли цуцика під стійкою реєстрації. Улаштувавшись за маленьким смітником, пес гриз щось чорне й блискуче. Амелія підхопила його під черевце і витягла з-під стійки, а Сем видрав із його маленьких гострих зубів туфлю на високому підборі.

— Ой-йой… — зітхнув хлопчик. — Вочевидь, на вихідні Джулія залишила своє змінне взуття. — Він оглянув туфлю і видихнув: — На щастя, вона ціла! Лише трошки заслинена… — Сем швиденько витер туфлю своєю кофтою і поклав її назад під стіл.

— Хух! Як вчасно ми знайшли Мака, — мовила Амелія.

Сем погодився:

— Відведімо його додому, поки він не погриз іще щось!

І друзі вирушили до готелю «Старий млин», який тримали батьки Сема. Мак дріботів попереду на повідці.

— То що, вдається привчати Мака ходити до вітру? — запитала дівчинка.

— Еге. Упродовж усіх вихідних він не дзюрив у домі — ходив надвір. Але тепер почав гризти речі. — Лице хлопчика спохмурніло. — Днями прогриз дірку в килимку біля дверей. Батьки дуже сердилися!

В Амелії від хвилювання все стислося всередині. Дівчинка добре пам’ятала: Семові батьки подумували позбутися песика, якщо хлопчик не натренує його як слід, — родина Бакстерів не могла через цуцика ризикувати своїм бізнесом і ставленням гостей до їхнього готелю.

Сем похнюпився.

— Не хвилюйся, — підбадьорила Амелія. — Ми натренуємо Мака. І він буде найвихованішим песиком у всьому містечку!

— Дякую, — сумно посміхнувся Сем. — То як, ти готова до школи завтра?

Дівчинка зітхнула:

— Не знаю… Я намагаюся про це не думати. А як воно там?

— У всякому разі в школі весело, — відповів хлопець. — Ти ж будеш в одному класі зі мною, пам’ятаєш?

Амелія кивнула:

— Я дуже рада, що ми з тобою подружилися.

— Я також, — мовив Сем. — Та не хвилюйся, тут усі досить привітні.

«Те саме мені казав і татко, — подумала дівчинка. Але від хвилювання всередині досі щось тріпотіло, наче крильця зграйки пташок. — Сподіваюся, вони обидва мають рацію!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

А наступного ранку Амелія вже стояла біля дошки у класі й дуже нервувала. Її нова вчителька міс Гафіз, вдягнена в елегантний костюм і бузкову хустку, дивилась лагідно, голос мала чистий і ніжний, тож Амелії вона здалася цілком симпатичною.

— Діти, — сказала вчителька, — знайомтеся, це — Амелія. Вона новенька в нашому класі.

Весь клас зацікавлено поглянув на дівчинку і хором вигукнув:

— Привіт!

Так само, як і в школі, де Амелія навчалася раніше, у класі було лише кілька столів, навколо яких сиділи учні. А біля дальньої стіни стояла велика скляна ємність з сухим гіллям і якимись живими рослинами.

В Амелії навіть шлунок стискався від хвилювання. Та коли вона помітила дружнє лице Сема, їй полегшало.

— Ласкаво просимо, Амеліє, — мовила міс Гафіз. — Може, розповіси нам про себе?

Зніяковівши, Амелія потерла носаком одного черевичка інший.

— Е-е-е… — Бідолаха не в змозі була про щось думати. Спіймавши її погляд, Сем підбадьорливо всміхнувся. — Ну, я, е-е-е… я люблю тварин.

— Тоді, сподіваюся, ви добре поладнаєте з Іззі, — припустила вчителька. — Прошу, сідай поруч із нею.

Амелія сіла на місце, запропоноване міс Гафіз. Іззі подивилася на новеньку крізь свій чорнявий чубчик і швидко відвела погляд.

— Виймайте книжки з математики, — сказала міс Гафіз. — Амеліє, сьогодні Іззі поділиться з тобою своїм підручником.

Четверо інших учнів, що сиділи з ними за одним столом, почали перемовлятися між собою, не звертаючи на Амелію жодної уваги. Іззі мовчки підштовхнула підручник до новенької, не піднімаючи очей. «Мабуть, вона соромиться», — подумала Амелія.

На пеналі Іззі була намальована морська свинка, а на підручнику з математики мерехтіли наліпки з кроликами.

— Класні наліпки, — похвалила Амелія.

— Дякую, — відповіла Іззі й знову замовкла.

«Міс Гафіз помилилась, — Амелія прикусила губу. — Іззі я зовсім не до вподоби!»

Спілкування із сусідкою по парті не складалося, тож дівчинка повернулася думками до своєї найліпшої подруги з колишньої школи — Хлої. Минулого вечора та надіслала світлину з піжамної вечірки, на якій вона і ще двоє їхніх спільних подружок — Наталі та Алекс, вдягнені в однакові піжами із тваринками, щасливо посміхалися. «Якби ж вони були тут», — зітхнула Амелія, на мить відчувши себе дуже самотньою.

Клас поринув у роботу. Виконавши завдання з математики, діти почали грати в слова, щоб простіше було запам’ятати правопис. Здавалося, ранок триває цілу вічність, і Амелія не могла дочекатися перерви. Нарешті міс Гафіз оголосила:

— Послухайте уважно! Ось ваше домашнє завдання на цей тиждень. Треба намалювати будинок своєї мрії. Який вигляд він матиме, з чого буде зроблений. Добре поміркуйте.

Усі відразу загомоніли. Рудий хлопчик, який сидів за одним столом з Амелією, мовив:

— Я знаю, хто живе у будинку: місіс Кренборн. У справжнісінькому домі привидів!

Усі діти зареготали, та Амелія помітила, що Іззі навіть не всміхнулася.

— А хто така місіс Кренборн? — поцікавилась Амелія в рудого.

— Зрозумієш, коли побачиш її, — відповів той.

— Томас має рацію! — додав іще один сусід. — Вона страшнюча!

— Наче відьма! — вигукнула дівчинка, яка теж сиділа поруч. А потім викривила пику, зображуючи відьму, й захихотіла.

«Мабуть, це якась місцева байка», — подумала Амелія, однак теж не втрималася від сміху.

Дзвоник сповістив усіх про перерву, й діти кинулися до дверей. Сем пропхався крізь натовп і підійшов до подруги.

— Агов, Амеліє! — вигукнув він. — Сьогодні моя черга годувати геконів. Хочеш допомогти?

— Авжеж! — посміхнулася дівчинка.

Гекони жили у скляній ємності, яку Амелія помітила біля дальньої стіни класної кімнати. Над ємністю висіла табличка. «Це — терарій, — прочитала Амелія. — А вам відомо, що на пальцях геконів є мільйони маленьких ворсинок? Завдяки їм ці тваринки можуть вилізти будь-куди і навіть ходити догори ногами!»

Сем відсунув кришку, і з терарії вийшла хвиля теплого вологого повітря. Усередині було горнятко з водою, рослини, гілка і темна, схожа на печеру, коробка для гнізда. Проте геконів — жодного сліду!

Та коли хлопчик пошарудів пакетиком з черв’яками, в гніздечку щось заворушилося. Сем кинув до терарію кількох хробаків, і Амелія побачила, як вони звиваються.

— То вони живі! — вигукнула вона з відразою. — Фу!

— Гидота, так? — погодився Сем. — Але нічого, невдовзі звикаєш.

Амелія скривилася, проте змусила себе спокійно спостерігати далі. «Я хочу бути ветеринаром, коли виросту, — думала вона. — Нема сумніву, що пан та пані Гоуп щодня змушені дивитися на безліч неприємних і огидних речей».

І ось із гнізда вигулькнуло створіння з видовженим плямистим писком, з яскравими очими й довгою шийкою. Вискочивши блискавкою на кривеньких лапках, гекон (а то був саме він) ухопив язиком черв’яка і гучно заплямкав.

— А он іще один, — прошепотів Сем, коли зі свого сховку виліз другий гекон.

Дівчинка побачила, як довгим рожевим язичком і цей здобув свою їжу. Обидва гекони були схожі між собою — мали шерехату шкіру пісочного кольору з чорними плямками.

— Вони називаються леопардові гекони, — пояснив хлопчик, і Амелія зрозуміла, звідки взялася ця назва.

— А як їх звати? — запитала вона.

— Драко і Луцій, — відповів Сем. — Вони вже дорослі.

— Такі класнючі! — вигукнула дівчинка.

Коли гекони наїлися, хлопчик обережно накрив терарій спеціальною кришкою, і вони з Амелією вирушили надвір.

Ігровий майданчик тулився до спортивного поля, яке здавалося майже нескінченним. Покриття майданчика було розкреслене крейдовими полями для безлічі ігор. Діти бігали, сміялися, гомоніли. Амелія знову занервувала.

— То як тобі міс Гафіз? — спитав Сем. — Правда, вона чудова?

Дівчинка кивнула і мовила:

— Проте Іззі я не сподобалась. Вона навіть розмовляти зі мною не хоче.

— Дивно, — зауважив хлопчик. — Зазвичай Іззі дуже приязна. Он де вона, біля футбольних воріт, — додав він, оглянувши майданчик.

Іззі стояла, прихилившись спиною до стіни й спершись на неї ногою. Поруч нікого не було. З понуреною головою й руками в кишенях, вона мала дуже самотній вигляд.

— Іззі завжди одна? — поцікавилась Амелія.

Сем заперечливо похитав головою.

Дівчинка пригадала, якою самотньою почувалася на уроці, коли їй згадалися старі друзі та їхня вечірка.

— Думаю, в неї щось сталося, — припустила дівчинка. — Що б це могло бути?

Після уроків Амелія поквапилася додому, аби пообідати з бабусею та мамою, а потім вирушила до «Старого млина» побачитися з Семом.

— Усе гаразд, Амеліє? — запитав Сем, чіпляючи на Мака повідець. — Ти якась мовчазна.

— Сьогодні все якесь дивне, — зітхнула дівчинка. — Школа нагадала мені про моїх старих друзів. Я дуже сумую за ними. А їм там весело і без мене.

— Ми теж не сумуємо, — відповів Сем.

— Дійсно… — Дівчинка посміхнулась, а Мак дзявкнув і лизнув їй руку.

— Ось і Мак тобі каже, що він твій друг, — мовив хлопчик.

— Дякую, Маку, — засміялась Амелія. А тоді опустилася на коліна, щоби попестити пухнасту голівку песика. — Ти чудовий друг!

— Та й в Іззі просто був поганий настрій, — мовив Сем. — Запропонуймо їй сходити до кошенят? Це її втішить.

— Гарна ідея, — погодилась Амелія.

Сем помахав перед носом Мака гумовою кісточкою.

— Гей, друже, поглянь, що тобі купив тато. Можеш її гризти скільки заманеться. Це ж краще, ніж черевики, га?

Цуцик здійняв очі на хлопчика і запитально дзявкнув.

— Думаю, він тебе не зрозумів, — засміялась Амелія.

— Він хоче гризти тільки те, чого гризти не можна! — зітхнув Сем.

Аби дістатися будинку Іззі, слід було обійти ставок із качками. Друзі саме крокували повз цей ставок, коли помітили літню пані в пурпуровому жакеті: вона їхала на велосипеді з повним кошиком покупок. Її довгий шарф розв’язався й волочився позаду неї.

Пані вже майже проїхала, коли Мак, угледівши шарф, несподівано кинувся на нього й учепився зубами в тканину.

— Ану геть, дурний пес! — заволала жінка.

— Маку, ні! Відпусти! — вигукнув Сем і рвонув до цуценяти.

Тільки-но жіночка дотягнулася до шарфа, щоби висмикнути його в цуцика, як велосипед закрутився на брудній дорозі. Мак випустив із зубів тканину, і Сем підхопив його на руки. А велосипед уперся в бордюр, задерши заднє колесо.

— А-а-а-а-а-а-а-а! — Жінка перелетіла через кермо.

На мить Амелії здалося, ніби вона дивиться уповільнене відео. Але що вона могла вдіяти?

Жінка летіла простісінько до ставка, а її шарфик, тріпочучи в повітрі, летів за нею.

ШУБОВСТЬ! І пані опинилася в брудній зеленкуватій воді.

ШУБОВСТЬ! І сумка з продуктами впала у воду поруч з нею, перелякавши качку, що плавала поблизу. Птах з галасом злетів над водою й дав драла.

— Ні! — закричала Амелія, коли вони з Семом підбігли до краю берега. — З вами все гаразд? — Її серце вискакувало з грудей.

Сем простягнув руку:

— Давайте допоможу!

Пані дуже незграбно звелася на ноги, знехтувавши простягнутою рукою хлопчика. Вибираючись зі ставка, вона послизнулася на березі й ледь не впала знову. З неї стікала вода, утворюючи велику калюжу.

— Цей… цей… цей пес просто КАТАСТРОФА! — гаркнула вона.

— Я перепрошую… — сказав хлопчик, відступивши на крок.

— Цей невихований собака ЗНИЩИВ мої покупки! — репетувала жінка.

Сем притис цуценя до грудей, а той опустив вушка й зіщулився. Амелія помітила, що і хлопчик, і песик мають такий вигляд, ніби воліють втекти просто зараз.

— Нам справді дуже шкода, — мовила дівчинка. — Мак не хотів. Я витягну ваші речі.

Скинувши кросівки й шкарпетки, Амелія зайшла в холодну воду. Довкола ніг одразу обплелися водорості, пальці застрягли в мулі. «Фу!» Дівчинка вхопила полотняну торбу, поволочила її до берега й подала жінці.

— Здається, вона змокла…

Пані тільки пхинькнула у відповідь, видерла з рук дівчинки торбу й поклала її назад до кошика. Потім узяла велосипед і почала штовхати його дорогою вперед.

— Це вона, місіс Кренборн, — прошепотів Сем.

Амелія від здивування закліпала.

— О-йой, — пробурмотіла вона, — ця жінка й справді страшна!

Місіс Кренборн тим часом озирнулася на дітей і вигукнула:

— Краще цьому собаці триматися від мене подалі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Будинок Іззі стояв посередині ряду схожих обійсть. Амелія постукала в двері. Сем тим часом намагався відтягнути Мака від вазона з геранню, яку песик вирішив спробувати на смак.

Двері відчинила насуплена Іззі. «Здається, даремно ми прийшли до неї», — подумала Амелія і бадьоро почала:

— Вітаю, Іззі! Ми просто хотіли запитати, чи…

І тут, на її подив, лице Іззі скривилось і дівчина заридала ридма. Амелія витріщилася на Сема, який закляк, здійнявши брови від здивування.

— Іззі, що трапилося? — запитала Амелія.

— Це Тюльпаночка! — ридала однокласниця.

— Що за Тюльпаночка?

Іззі ковтнула сльози.

— Це моє кроленя! З ним узагалі не все гаразд. А за-а-раз… — дівчинка знову схлипнула, — …а зараз моє кроленятко ще й десь загубилося!

«Ось воно що!» — тепер Амелія усвідомила, через що Іззі здавалася такою непривітною весь день. Вона обійняла однокласницю за плечі:

— Ми допоможемо тобі знайти Тюльпаночку, так, Семе? Іззі, ти коли її востаннє бачила?

— Коли я повернулась зі школи, вона ще була у своїй клітці, — Іззі витерла сльози.

— Ну, навряд вона далеко втекла, — зауважив Сем. — Де її клітка?

Іззі повела друзів на заднє подвір’я. Майже весь його простір, окрім невеличкого газону, займав величезний сарай. Кроляча хатинка стояла у кутку, а збоку від неї невеличка дротяна вольєра огороджувала клаптик травички.

— Яка Тюльпаночка на вигляд? — поцікавилась Амелія.

— Чорно-біла і така гарненька! У неї чорні плямки на вушках і біля очей та білий смушок на носику й щічках.

Іззі шморгнула й відкрила порожню клітку. Мак заскавчав і потерся об ноги дівчинки: певно, він теж хотів її заспокоїти. Іззі нахилилася до нього і притиснула до себе.

Тим часом Амелія та Сем оглядали хатинку кроленяти. Спереду вона мала широкі дерев’яні двері, а збоку — маленькі зсувні, що вели до вольєри.

— Я залишила ці дверцята відчиненими, — пояснила Іззі, — аби кроленя мало змогу погуляти.

— Тоді воно, певно, якось звідси утекло, — розмірковувала Амелія.

Вона присіла, щоби краще роздивитись огорожу вольєри. І раптом помітила невеличку нірку під ґратками.

— Дивіться! Тут підкоп!

— Тож Тюльпаночка зробила його і втекла! — підсумував Сем. — Треба шукати далі.

Він узяв на руки свого песика й підніс до кролячої хатинки.

— Маку, тут живе Тюльпаночка. Добряче її понюхай! — Хлопчик обернувся до дівчат. — Якщо він почує запах кролиці, то зможе вийти на її слід. Ось, дивіться! Він почув запах!

Цуцик вирвався з рук Сема і дременув подвір’ям. У серці Амелії зажевріла надія, коли вона побачила запал Мака. Проте тієї ж таки миті песик загальмував, зупинився біля охайно скрученого шланга і заходився його гризти. Сем зойкнув і кинувся до свого пухнастого друзяки:

— Маку, ні!

Амелія розчаровано зітхнула й оглянула маленьке подвір’я — побачила два пластмасові стільці, кам’яний фонтанчик-поїлку для пташок і купку свіжовиритої землі біля дерев’яного паркана.

— Агов! Там іще один тунель! Схоже, Тюльпаночка чкурнула ним звідси!

Усі поквапилися до виходу з подвір’я.

— Взагалі-то мені не можна виходити з двору без маминого дозволу, — раптом сказала Іззі, — а вона досі на роботі… Але ж це заради порятунку Тюльпаночки…

Іззі вивела друзів зі своєї вулиці на вузьку стежину, яка тягнулася вздовж задніх парканів. Діти підбігли до паркана Іззі й побачили прориту діру.

— То куди ж могла подітися Тюльпаночка? — запитала Амелія.

На стежині нікого не було. Де‑не‑де зеленіли невеличкі кущики. Навпроти ряду сусідських подвір’їв височів паркан, а поруч із ним — самотня яблуня. Дівчинка обдивилася навколо стовбура. Нічогісінько!

— Тут її нема! — Іззі стурбовано метушилась. — А раптом ми її не знайдемо? Вона ж так злякається! — І дівчинка знов заплакала.

— Ми ще не все обдивилися, — почала заспокоювати однокласницю Амелія.

— Погляньте сюди, — втрутився Сем. — Ці листочки погризані!

Амелія придивилася до маленьких зелених кущиків під парканом. У їхніх серединках видніли круглі пухнасті жовті квіти.

— Це ж кульбаби! — вигукнула вона. — А кролики їх полюбляють, правда, Іззі? Як гадаєш, Тюльпаночка могла їх погризти?

Іззі кивнула, і її обличчя засяяло надією. Тож друзі заходились обшукувати все навкруги.

— Тут багатенько погризених квітів! — вигукнув Сем.

— І тут! — приєдналась Амелія. — Це сліди Тюльпаночки!

Раптом увагу Іззі привернуло щось знайоме.

— Погляньте! — вона вказала на купку блискучих коричневих кульок під парканом з іншого боку стежини. — Це точно кролячі какулі! Залишити їх могла й Тюльпаночка!

— Тоді ми вже близько, — відповіла Амелія. — Продовжуймо її шукати!

Друзі йшли й розглядалися навсібіч. На стежці вони знайшли ще какулі, а також сліди від пазурців — наче хтось маленький намагався прорити тунель під парканом.

— Мабуть, Тюльпаночка таки пролізла туди, — всміхнулась Амелія. — Тепер нам треба лише запитати господаря цього подвір’я, чи не бачив він кроленя.

Та не встигла вона договорити, як очі Іззі вибалушилися від страху, а Сем здійняв руки й захитав головою:

— Ні! Нізащо!

— Але чому ні? — здивувалась Амелія.

— Бо це садиба місіс Кренборн!

— Та ви що?

Амелія підвелася навшпиньки й зазирнула за паркан. Здавалося, весь двір заріс бур’янами й кущами ожини. На дальньому боці садиби з‑за дерев видніла верхівка занедбаного будинку. На його димарі від легкого вітерцю скрипів флюгер, усі стіни густо обплів плющ, горішні вікна були затулені шторами.

Амелія ковтнула слину. «Томас мав рацію, — подумала вона, — таке враження, ніби в цьому домі й справді живуть привиди…»

— А раптом місіс Кренборн першою знайде Тюльпаночку? — тремтливим голосом запитала Іззі.

— Ми зробимо все, аби її випередити! — Опанувавши себе, Амелія спробувала розсунути дощечки паркана і спромоглася зробити невеликий отвір. — Ну ж бо, пролізьмо всередину!

— Навіть не знаю… — насупився Сем.

— У нас немає вибору! — переконувала Амелія. — Невдовзі почне сутеніти, а Тюльпаночка не зможе повернутися додому в темряві.

Іззі дуже збентежила така думка.

— А якщо її вполює лисиця? — захвилювалася вона.

— Навряд чи місіс Кренборн дозволить нам зайти на подвір’я, — мовила Амелія. — Тому ми просто тихенько туди прослизнемо. Ми нічого не чіпатимемо, тож вона нічого не запідозрить.

— А раптом із Тюльпаночкою щось трапилося? — зітхнула Іззі.

— Отож, — роздумливо озвалась Амелія. — Закладаюся, містер та місіс Гоуп діяли б саме так.

І вона дійсно була в цьому впевнена. Гоупи зробили б усе можливе, аби врятувати будь‑яку тваринку!

— Гаразд, — нарешті погодився Сем.

Він припнув Мака до дерева і крізь отвір у паркані проліз на подвір’я. Назирці за ним — Іззі. Амелія пролізла останньою, відчувши, як маленькі гілочки якоїсь тернистої рослини вчепилися за її волосся й одяг. Але ще мить — і діти вони вже були на подвір’ї місіс Кренборн і прямували до будинку. Над їхніми головами хиталася кропива, а гілки ожини хапали за ноги. Амелія постійно смикалася, звільняючи одяг із полону гілок і колючок, що натомість впивались у пальці. Пройшовши повз гостролист, друзі заклякли від подиву: перед ними відкрилася цілком доглянута частина двору з рівними рядками фруктових й овочевих рослин.

— От де Тюльпаночці сподобалося б! — прошепотіла Іззі.

— Найімовірніше, вона десь тут! — погодилась Амелія.

Друзі почали пошуки. Амелія нахилилася над грядками з помідорами, які квітнули жовтим, схожим на зірочки цвітом. Далі були рядки ревеню з листками, наче великими віялами, і дівчинка обережно підіймала кожен листок. Потім вона прокралася до кущиків полуниці, аби пошукати серед них, і там… побачила маленький вологий носик. Зойкнувши, дівчинка розсунула листочки. У заростях, жуючи гілочку з ягодами, сиділо невеличке чорно-біле кроленя.

Та це ж Тюльпаночка!

Намагаючись не налякати, Амелія потягнулася до кроленяти, лагідно взяла під черевце і витягла з кущів. Кроленя ворушило чорними вушками; його білі щічки були червоними від соку ягід. Щойно дівчинка підняла його, з писка випала полуничка. М’який смушок полоскотав Амелії носа. А потім Тюльпаночка вперлася їй у груди своїми задніми лапками — як виявилося, вони були досить сильними.

— Іззі! — дівчинка гукнула подругу.

Іззі озирнулась і тихесенько верескнула від радощів. Амелія передала

Тюльпаночку подрузі, і та занурилась обличчям у смух кроленятка.

— Тюльпаночка! Більше ніколи від мене не тікай!

— Тепер так само тихо повертаймося назад! — усміхнувся Сем.

— ДЗЯВ!

Усі рвучко обернулися на цей звук. Затріщала огорожа, захиталася трава, і з неї вискочив Мак. Його повідець теліпався десь позаду.

— Маку, ні! — зарепетував Сем, перелякано витріщивши очі.

Та песик мчав не до свого господаря, а просто до будинку. В Амелії замлоїло в животі: місіс Кренборн про все дізнається!

Друзі кинулися за цуциком. Шпичаки якоїсь рослини чіплялися за їхній одяг, дряпали їм шкіру, але Мака треба було спіймати якнаймога швидше. Песик дістався дверей, і побоювання Амелії справдились. Угледівши дверцята для котів, Мак запхав туди свого допитливого носика. Але несподівано відскочив, аж підстрибнувши, і дуже здивовано закліпав. Проте тієї ж миті потрусив головою і влігся. Усе це здалося дуже кумедним.

А тоді двері розчахнулись, і на порозі, руки в боки, розпашіла від гніву, постала місіс Кренборн.

— А що це ви робите в моєму саду?! — заволала пані, витріщившись на Амелію. Потім перевела погляд на хлопчика, а з нього — на Іззі. Коли її очі опустилися на Тюльпаночку, чий писок був заляпаний соком, вона голосно зойкнула: — То он хто цупить у мене полуниці!

Амелія й рота не встигла розкрити, щоби все пояснити, як місіс Кренборн загрозливо посунула на них, злісно повторюючи:

— Злодії! Злодюги!

Усвідомивши, що вибору в них немає, Амелія крикнула:

— Тіка-а-ай!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Друзі кинулися назад до паркана. Спершу Амелія не знайшла в ньому тієї діри, яку вони зробили, й аж затремтіла від паніки. Але тієї ж миті Сем гукнув:

— Сюди!

І дівчинка побачила, як він зник за парканом, тягнучи за собою Мака. Наступною, притискаючи до себе Тюльпаночку, пролізла Іззі. Полегшено зітхнувши, Амелія пірнула між дощечками й опинилася по той бік паркана. Коли вона вибралася, друзі вже бігли стежиною. Тож дівчинка кинулася навздогін — довкруж подвір’я Іззі. Опинившись на головній дорозі, всі нарешті зупинилися.

— Хух, — віддихалась Амелія і схопилася за бік. Та, усвідомивши, що все позаду, засміялася. — Ледь не попалися!

Проте Іззі не була така радісна: поглянувши на кроленя, вона злякано вигукнула:

— Ой! Що це з Тюльпаночкою?

Друзі схилилися над кроленятком. Воно незворушно лежало

на руках в Іззі й важко дихало, примруживши оченята.

— Здається, їй зле, — зойкнув Сем.

— Віднесімо

її до «Ковчега», — запропонувала Амелія. — І швидко!

— Гммм, — замислилася місіс Гоуп, обережно промацуючи черевце Тюльпаночки.

Амелія, Сем та Іззі стояли навколо столу в консультаційній кімнаті «Ковчега» й допитливо спостерігали за процесом.

— Тюльпаночка здається дуже ослаблою, — нарешті мовила пані ветеринар. — Ви знаєте, що з нею сталось?

Друзі розповіли історію пошуку кроленя.

— А потім ми знайшли її… на грядках із полуницями, — закінчила Амелія.

— Для Тюльпаночки, певно, це була справжня пригода. Та їй стало зле саме через полуниці, — висновувала місіс Гоуп.

— Невже вони шкідливі для кроликів? — здивувалась Іззі.

— Так, на жаль, — відповіла пані ветеринар. — Кролики полюбляють полунички, проте ці ягідки шкодять їхнім животикам. Тому цим тваринкам краще їсти тільки траву. — Місіс Гоуп почухала Тюльпаночку за вушками: — Не хвилюйся, Іззі, у неї просто болить живіт. Це минеться — головне, аби в її клітці було достатньо свіжої води. А як Тюльпаночка загалом почувається?

— Ну… — Іззі показала задню лапку кроленяти, на якій видніла плямка без смуху. — Вона часто гризе лапку. Не знаю чому.

Пані ветеринар уважно оглянула ранку.

— У неї велика хатинка? — нарешті запитала місіс Гоуп, вичавлюючи крем на пошкоджене місце на кролячій лапці.

— Десь отака. — Іззі широко розкинула руки, щоби показати розмір клітки. — Моя мама сама її зробила: вона працює столяром.

Місіс Гоуп поклала Тюльпаночку до переносної клітки. Кроленятко втомлено заплющило очі.

— Насправді недобре, що Тюльпаночці нудно, — додала пані ветеринар. — Якщо ви облаштуєте її хатинку так, аби їй було цікаво, вона більше не тікатиме в пошуках пригод і не гризтиме лапку. Упораєтеся з цим?

— Я зроблю для Тюльпаночки все, що треба! — кивнула Іззі.

— А ми допоможемо! — приєдналась Амелія. — Правда ж, Семе?

— Авжеж, — погодився він.

— Ну то щасти вам! — Місіс Гоуп дала Іззі рецепт крему для кроленя. — У вас усе вийде.

Потому друзі попрямували провідати кошеняток. Амелія була дуже задоволеною. У неї з’явився ще один шанс допомогти «Ковчегу» і показати родині Гоуп, як багато вона може зробити для їхньої лікарні.

Діти розповіли мамі Іззі про поради ветеринарів щодо Тюльпаночки, і та запропонувала змайструвати для кролиці нову хатинку. Наступного дня після занять Амелія та Сем спершу пішли побавитися з кошенятами, а потім зібралися у Іззі в сараї. Мак влаштувався поруч.

На дерев’яних стінах висіли різні пилки, викрутки, зубила. А на полицях — повно коробок з гайками та цвяшками. Посеред сараю стояв верстак, навколо якого були розкидані різноманітні дощечки, рейки і рулони дротової сітки.

Від засмучення Іззі не залишилось навіть згадки. У школі дівчата так добре провели час, що Амелія навіть не згадувала своїх подруг по колишній школі, Хлою, Наталі і Алекс.

— Тюльпаночці вже значно ліпше, — повідомила Іззі.

— Це чудово! — зраділа Амелія. — Ну то що, берімося до справи?

І Амелія з Семом обмінялися багатозначними поглядами. Минулого вечора вони задумали сюрприз для своєї подруги, і тепер їм аж жижки трусилися — так хотілося побачити реакцію Іззі.

Мак щасливо дзявкнув і вже роззявив маленьку пащеку над дерев’яною дощечкою…

— Маку, ні, — суворо мовив Сем. — Не гризи тут нічого!

— Добрий день, дітки! — Це була мама Іззі в спеціальному робочому комбінезоні; волосся вона нашвидкуруч зав’язала жмутком. — А тепер послухайте мене, перш ніж ми почнемо, — жінка говорила дуже серйозно. — Приходила місіс Кренборн. Вона скаржилася на вас трьох і на цуцика з кроликом. Ану, розповідайте, що трапилося?

Друзі знічено перезирнулись. Амелія глибоко зітхнула:

— Ми розуміємо, що так не можна було. Проте Тюльпаночка втекла до двору місіс Кренборн, і ми пішли її рятувати.

— Місіс Кренборн така страшна, — додала Іззі, — тож ми подумали, що вона не пустить нас на своє подвір’я.

— А ви її про це просили? — насупилася її мама.

Друзі похитали головами.

— А треба було, — мовила пані. — Вона добріша, ніж вам здається.

Амелія зустрілася поглядом із Семом і зрозуміла, що вони думають одне і те саме: «Матуся Іззі і гадки не має, яка місіс Кренборн люта!»

Жінка поставила на верстат банку з олівцями і поклала кілька аркушів паперу:

— А тепер займімося кліткою для Тюльпаночки. Покличете мене, коли намалюєте, як ви собі її уявляєте.

Друзі взяли олівці й замислилися.

— На подвір’ї недостатньо місця, аби зробити клітку довшою, — розмірковувала Амелія, — проте можна зробити її вищою.

— О-о-о! На два поверхи! — вигукнула Іззі.

Вони заходилися замальовувати свої ідеї, і невдовзі проект нової клітки для кроленяти був готовий.

— Оце їй напевно сподобається! — раділа Іззі. — Який чудовий сюрприз ми їй улаштуємо!

Друзі попрямували з малюнками до будинку. Поки вони йшли, Сем нахилився до Амелії і захоплено прошепотів:

— Здається, настав час сюрпризу для самої Іззі!

Маму Іззі вони знайшли в кухні. Вона уважно роздивилася малюнки:

— Чудово, ви просто молодці! Тепер я можу змайструвати клітку. А поки…

Вона витягла з‑під стільниці велику дорожню сумку. Мак благально подивився на Сема, але той притримав песика за нашийник. Мама Іззі винесла сумку надвір і поставила на траву. У сумці знайшлася купа коробок із‑під вівсянки і картонові рурки від туалетного паперу.

— Може, спробуєте зробити з цього якісь іграшки для Тюльпаночки?

Друзі взялися до роботи, уважно передивляючись в Інтернеті відео про саморобні кролячі іграшки. Із сараю тим часом долинали звуки пиляння і стукоту молотка. Мак крутився поруч, проте невдовзі знайшов справу і собі — заходився жувати коробку з‑під каші.

— Ой! — Сем забрав коробку з пащеки цуценяти. — Краще гризи ось це.

Вийнявши з кишені гумову кісточку, хлопець кинув її Макові. Та песик не звернув на неї жодної уваги. Сем лише зітхнув.

— Не здавайся, — підбадьорила друга Амелія. — Зрештою ми відзвичаїмо його від жування всього без винятку.

— Сподіваюся, — пробурмотів Сем. — Я навіть боюся думати, що Мака можуть забрати.

— Я теж, — кивнула дівчинка. — Ми вигадаємо, як його натренувати, обіцяю.

За годину після перерви на піцу мати Іззі покликала дітей до себе. Перед ними викрашалася нова клітка.

— Ну то як вам? — запитала майстриня.

Клітка мала два поверхи, спеціальні сходинки між ними і тунель довкола. Також там було затишне місце для сну і кілька вбудованих нірок, де кроленя могло ховати свої смаколики.

Сем і Амелія дали одне одному п’ять, а Іззі заплескала в долоні.

— Ідеально! — радісно вигукнула вона і витягла кроленя зі старої клітки. — Ходи-но, Тюльпаночко, оціни свій новий дім!

Дівчинка посадовила кролика на першому поверсі клітки. Тюльпаночка принюхалась.

— Ой… — тільки й вимовила Іззі. Її обличчя посумнішало.

Амелія відчула розчарування.

— Можливо, їй потрібен час, аби звикнути, — заспокоїла мама.

Аж раптом хтось подзвонив у двері.

— Хто це може бути? — здивувалася жінка, а тоді підморгнула Семові й Амелії.

Дівчинка відчула тріпотіння всередині: «Ось він, сюрприз!» Вони з Семом аж підстрибували від нетерпіння. Іззі між тим було невтямки, що коїться.

За дверима стояв невисокий чоловік із плетеним кошиком. Звідти виглядали дві чорно-білі пички.

— Доброго дня, — привітався чоловік. — Я містер Джеймсон. Пробачте, трохи запізнився!

— Усе гаразд, — усміхнулася мама. — Заходьте, будь ласка. Амеліє, розкажи Іззі, чому до нас завітав містер Джеймсон.

Амелія не тямила себе від задоволення й ледве могла говорити:

— Познайомся, Іззі! Це нові друзі Тюльпаночки.

— Що? — розгубилася подруга.

— Сюрприз! — вигукнула Амелія. — По тому як ми сходили до «Ковчега», я знайшла в Інтернеті інформацію про кроликів і дізналася, що їм краще живеться в компанії друзів.

— А цим малюкам потрібна нова домівка, — додав містер Джеймсон.

Він попестив чорно-білі вушка, які стирчали з кошика, й на обличчі Іззі розквітла усмішка.

— Cем і Амелія переконали мене, що нам треба взяти їх до себе, — зазначила мама Іззі. — Як ти вважаєш, доню?

Іззі мовчки кивнула й міцно‑міцно обійняла маму, а потім — своїх друзів. Містер Джеймсон віддав їй кошика й попрощався. Усі вирушили на заднє подвір’я, відкрили кошика і на якусь мить завмерли від захвату. Спершу тваринки перелякано забилися в куточок, але потім дозволили взяти себе на руки. Вони були такі ж м’якенькі й пухнасті, як Тюльпаночка.

— Як ти їх назвеш? — запитала мама в Іззі. Та обережно попестила кроликів.

— Маковинка і Трояндочка. Маковинка — з чорною плямкою на носику.

Друзі поклали кроликів до клітки, і Тюльпаночка нагострила вушка. Якийсь час вона вивчала своїх нових сусідок — обнюхувала їх, ворушачи носиком і вусиками.

— Як думаєте, Тюльпаночка їх прийме? — розхвилювалась Іззі.

Усі затамували подих в очікуванні, що ж кролики робитимуть далі…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Гурт стурбовано дивився на тваринок, а ті — одна на одну. Тюльпаночка поворушила вушками, носиком, зробила маленький крок, тоді ще крок, а потім стрибнула до Маковинки і Трояндочки. Обнюхуючи одна одну зусібіч, вони почали знайомитися.

Амелія зітхнула з полегшенням.

— Здається, Тюльпаночці подобаються її нові подружки! — зраділа Іззі, і її очі засяяли щастям.

— І вона теж їм подобається, — додала мама. — Думаю, тепер усім буде добре!

Сем поклав до клітки саморобні іграшки. Тюльпаночка торкнулася носиком рурки і нагострила вушка, коли та відкотилась. Іграшка дісталася лапок Маковинки і, відштовхнувшись, покотилася назад до Тюльпаночки.

— Вони ніби грають у футбол! — засміялась Амелія.

Аж тут знову пролунав дзвінок у двері.

— Невже це містер Джеймсон? — здивувалась Іззі. — Мабуть, він щось забув…

Утім, коли всі пройшли крізь будинок до вхідних дверей і відчинили їх, на порозі стояла місіс Кренборн!

— Кролик… — вона сердито вирячилася на друзів. — Він знову був у моєму саду. І цього разу він поїв УСЮ мою малину! Останню! ЖОДНОЇ не лишилося! — Пані глибоко вдихнула, набравши повітря в легені: — Якби ж Містер Вусик був тут, він миттєво прогнав би цього кроля. Якщо я бодай раз побачу його на своєму подвір’ї, то на обід приготую собі пиріг із кролятиною…

— Місіс Кренборн, — втрутилася мама Іззі. — Дозвольте все пояснити…

Однак пані розвернулась і твердо попрямувала до виходу. Мама зачинила двері.

— Наша сусідка і справді засмутилася, — мовила вона.

— Але ж це точно не Тюльпаночка! — зауважила Іззі. — Вона весь час була тут! — Дівчинка сумно зітхнула: — Як гадаєте, місіс Кренборн може скривдити Тюльпаночку?

Амелія і Сем схвильовано перезирнулись.

— Звісно, ні! — мама рішуче похитала головою. — Може, ви принесете кроликам їжі й води? А мені треба надіслати кілька електронних листів.

Годуючи кроленят, друзі продовжили обговорювання.

— Як уважаєте, мама має рацію? — спитала Іззі. — Чи може місіс Кренборн дійсно зробити щось погане Тюльпаночці, якщо та знову втече до неї на подвір’я?

— Навіть місіс Кренборн не може бути настільки жахливою, — зауважила Амелія. — Але вона була дуже сердита.

— Вона в усьому звинувачує Тюльпаночку, — замислився Сем.

— Еге ж, — погодилась Амелія. — І єдиний спосіб довести їй, що наше кроленя вже не лазить до неї…

— …це знайти справжнього злодюжку! — закінчив хлопчик. — Але як?

Наступного дня, поки Іззі була на гімнастиці, Сем та Амелія, не гаючи часу, видерлися на яблуню, що росла біля паркану місіс Кренборн, і заповзялися спостерігати за садом і грядками на її подвір’ї.

— Тепер усе, що нам треба, — дочекатися маленького злодія, — прошепотіла Амелія.

Сем кивнув. Він тримав у руках мамин мобільний: діти попросили телефон, аби зробити фото злодюжки.

Якийсь час друзі тихо сиділи на гілці. Та потім Сем повернувся і стурбовано поглянув на подругу:

— Ти досі сумуєш за своїми старими друзями?

Дівчинка замислилася на хвилинку, знов уявивши Хлою з дівчатами та їхню нещодавню піжамну вечірку. Але ці думки вже не були такими сумними. Зрештою, тут їй було не менш весело і дуже цікаво!

— Сумую, — відповіла Амелія. — Але не так сильно, як раніше. Тепер у мене є Іззі, ти і Мак.

Сем усміхнувся:

— О так, куди ж без Мака!

— Класно мати домашнього улюбленця, — мовила Амелія. — Місіс Кренборн ніби казала щось про кота?

— Так, про Містера Вусика, — пригадав Сем.

— Еге ж. Цікаво, який він.

— Ну, якщо Містер Вусик такий, як місіс Кренборн, то, мабуть, він постійно шипить і дряпається.

Дівчинка захихотіла.

— Можливо, він іще вийде надвір, і ми його побачимо.

Якийсь час друзі стежили за котячими дверцятами, але звідти ніхто не виходив.

— Слухай! — раптом мовив Сем. — Ти пам’ятаєш, Мак не зміг пролізти в дім крізь отой вхід? Здається, він зачинений і більше не відчиняється.

— Мабуть, так, — Амелія розгубилась. — Але навіщо зачиняти котячі дверцята?

Збагнувши, що кота більше немає, вони перезирнулись.

— Місіс Кренборн тоді казала, що їй дуже хочеться, аби Містер Вусик знову був тут, — згадав Сем.

— Її котик помер! — Амелія дуже засмутилася. — Бідна місіс Кренборн. Вона, певно, сумує за ним.

— Мабуть, саме тому вона така сувора, — припустив Сем.

Амелія кивнула. Вони з Семом принишкли, і дівчинка повернулася думками до місіс Кренборн. Жінка впала в озеро, до її саду вдерлися чужинці, хтось поцупив усю малину. І на додачу весь цей час вона сумувала за своїм котом… Амелії стало дуже соромно.

— Семе… — почала вона, та раптом на овочеву грядку прилетіло щось чорне. Дрізд!

— Напевно, він і є злодюжкою! — зойкнула дівчинка.

Сем увімкнув запис відео на телефоні й наблизив зображення, тримаючи мобільного так, щоб Амелії було видно. Чорний птах із блискучим пір’ям, жовтим дзьобом і жовтими оченятами стрибав по грядках. Аж тут заворушилися кущі порічки, й Амелія побачила ще одну пташку, брунатну, — дроздиху. Намагаючись утриматися на гілці з плодами, вона дрібно тріпотіла крилами, — гілочка була для неї затонка, тож, ухопивши ягідку, пташка злетіла на траву. Водночас туди впало кілька порічок, і птаха заходилася їх клювати, склавши блискучі крила. Дрізд теж зістрибнув на землю і почав ласувати ягідками. Амелія так захопилася видовищем, що на мить забула, з якою метою вони з Семом залізли на дерево.

— Так! Ми спіймали справжніх крадіїв! — усміхаючись, повернувся до неї Сем. — Напевно, треба розповісти місіс Кренборн. — Але щойно він це промовив, його усмішка зів’яла.

Друзі злізли з дерева і, пробираючись крізь зарості, попрямували стежиною до дверей будинку місіс Кренборн. Постукавши мідним дверним молотком, вони довго чекали, поки пані їм відчинить. Коли вона побачила гостей, її обличчя почервоніло від обурення.

— Що ви знову тут робите? — заволала жінка. — Я вас попереджала, щоб ви трималися подалі!

— Будь ласка, місіс Кренборн, — почала Амелія, — ми хочемо вам дещо показати.

Сем знайшов фото й відео з дроздами і передав телефон пані, щоби вона подивилась.

— Отже, — повільно мовила та, — це був не кролик.

— Так, — трошки занервував хлопчик.

— Тож ви тепер не зробите Тюльпаночці зле, правда? Ви ж розумієте, що то було не кроленя? — спитала Амелія.

Місіс Кренборн підвела здивовані очі.

— Зле? Ох, Боже… — Знявши окуляри, вона протерла їх своїм одягом. — Мені не варто було казати про пиріг із кролятиною. Але я була дуже сердита. Я ніколи не робила недобре чиїмсь домашнім тваринкам. Я люблю тварин.

Амелія відчула полегшення. І коли місіс Кренборн вибачилась, у дівчинки виникла ідея.

— Знаєте, я подумала про домашніх улюбленців, — почала вона, — і вважаю, вам варто з деким познайомитись…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— О мій Боже!.. — вигукнула місіс Кренборн, побачивши Карамель та її діточок. — Які вони чудові! Можна взяти одненького на руки?

Гурт стояв у готелі «Ковчега», схилившись над боксом із котячою родиною. Місіс Гоуп узяла одного зі строкатиків і передала його місіс Кренборн. Щойно пані поглянула в блакитні очі кошеняти, у неї, здалося, навіть зморшки розтанули. Вона тихенько прицмокнула малюкові, і кошеня поклало свою м’якеньку лапку на її ніс.

— Не можу повірити, що ми її боялися! — прошепотів Сем до Амелії, і та захихотіла.

Місіс Кренборн пограла з усіма кошенятами почергово. Амелія уважно спостерігала, як змінювалось її обличчя: воно ставало добрішим.

— Здається, ви подобаєтесь їм усім. Проте перше вподобало вас найбільше: воно досі треться об вашу руку!

— І мені воно до душі, — відповіла місіс Кренборн, почухавши котеня за маленькими вушками.

— То що ви думаєте? — запитала Амелія. — Може, заберете його до себе?

— Кошеня зможе відганяти птахів від ваших ягід! — додав Сем.

— Містер Вусик завжди проганяв шкідників із мого обійстя, — жінка пестила пухнасту спинку кошеняти. — Його не стало рік тому. Я дуже сумую за ним.

— Співчуваю, — м’яко мовила місіс Гоуп. — Утрачати домашніх тваринок дуже важко. Як гадаєте, чи готові ви взяти нового улюбленця?

— Можливо, — місіс Кренборн ще не була впевнена. — Тоді, звісно, треба буде дати кошеняті ім’я.

Саме тієї миті маля спробувало залізти на руки пані, тож вона взяла його і притулила до своєї щоки. Воно пискнуло і замуркотіло.

— Маля справді вас любить! — усміхнулася місіс Гоуп.

— У тобі аж іскриться енергія, чи не так, Міс Іскринко? — Обличчя пані Кренборн розпливлося в усмішці.

— Яке чудове ім’я! — підтримала її Амелія.

— Тепер ви просто мусите її забрати! — приєднався Сем.

Спершу пані вагалася:

— Це так! Думка про те, щоби забрати додому Міс Іскринку, гріє мені душу. Я хочу її забрати! — Урешті‑решт місіс Кренборн розсміялась і попестила кошеняті носика.

«Вона зовсім не страшна, — подумала Амелія. — Вона просто була самотня, як і Тюльпаночка».

— Чудово! — зраділа пані ветеринар. — Тоді я зателефоную вам за шість тижнів, коли кошенята достатньо підростуть. І ви зможете забрати Міс Іскринку.

— Чекаю не дочекаюсь! — мовила пані Кренборн. — О, я ледь не забула, що принесла для кошенят старі іграшки Містера Вусика.

Вона покопирсалась у своїй великій торбі й витягла звідти два пластикові м’ячики, м’якеньку мишу й закручену мотузочку.

— Їм це сподобається, — похвалила місіс Гоуп.

Поклавши кошенят на оглядовий стіл, усі почали спостерігати, як малята, хитаючись, заповзялися ловити іграшки та хвостики одне одного. Сем і Амелія стежили, щоби вони не підходили надто близько до краю столу.

— Ці кошенята такі завзяті! — Місіс Кренборн була в захваті.

Пані ветеринар кивнула:

— Сем та Амелія молодці, вони приручають малят.

Дівчинка аж засяяла від утіхи. Відтак вони з Семом перезирнулись і всміхнулись.

«Можливо, одного дня місіс Гоуп дозволить нам допомагати “Ковчегу”!» — подумала Амелія.

— Ми знайдемо господарів і для інших кошенят, обіцяю! — твердо мовила вона.

— Я не сумніваюсь, — усміхнулася пані ветеринар.

Раптом залунало скавчання й стукіт у двері. Місіс Гоуп відчинила їх і побачила Джулію, що ледь утримувала Мака, який борсався і рвався вперед.

— Пробачте, — мовила адміністраторка. — Я намагалася його відволікти, та Макові стало дуже цікаво, що тут діється.

Амелія поглянула на іграшки, якими бавилися кошенята, й узяла скручену мотузку:

— Місіс Кренборн, можна дати це Макові?

— Звісно, — відповіла жінка.

Амелія помахала іграшкою перед песиком. Той підстрибнув, ловлячи її зубами, потім розлігся на підлозі й почав завзято гризти мотузку, від щастя вихляючи хвостом так, що, здавалося, він от‑от відірветься.

— Ця іграшка Макові до вподоби! — засміялася Джулія.

Сем аж засяяв і попестив цуцика:

— Нарешті ми знайшли те, що йому любе! Мама з татом зрадіють. Сподіваюся, Мак хоч тепер припинить гризти взуття!

Тиждень минув дуже швидко. У п’ятницю ввечері Амелія сиділа на диванчику-підвіконні у своїй кімнаті, а Іззі й Сем вмостилися на краю її ліжка. Їхні спальні мішки лежали напоготові. Мак скрутився калачиком у кошику й сонно на всіх поглядав.

— Тюльпаночці тепер значно краще, — повідомила Іззі. — Відколи з’явилися Маковинка і Трояндочка, вона не чіпає свою лапку. А нова клітка ідеально підходить їм усім!

— Це пречудово! — вигукнула Амелія.

Вона потягнулася до столу за склянкою лимонаду й раптом помітила своє домашнє завдання. Трохи здивована, Амелія зрозуміла, що на малюнку її ідеальний дім дуже подібний до їхнього будинку у Велфорді! Червоні двері, похилий дах, кошик, повний фіалок, ба навіть ґлодове деревце біля ґанку.

Амелія всміхнулася. Подеколи вона ще сумувала за колишньою оселею і друзями, але почувалася вже дуже щасливою в новій домівці. «І найкраще, що тут є, — подумала Амелія, — це “Ковчег”!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Нам г-г-гукати на допомогу? — перелякано пробурмотів крізь зуби Сем.

— Якщо ми будемо репетувати, то розлякаємо тварин. — Амелія намагалася вгамувати шалене калатання серця й заспокоїтися. — Тоді нашим пошукам кінець.

Хлопчик зітхнув:

— Якби ж тут був Мак…

«Так… Точно ж!»

— Семе, — зойкнула дівчинка, — ти пам’ятаєш, як Мак знайшов купку лисячих какуль?

— Та-а-ак?..

— Це було на стежинці. Мабуть, ми зійшли з неї, коли побігли до лісу, — Амелія подивилася під ноги. — Ходімо пошукаймо, де є притоптана трава.

Намагаючись роздивитися свої сліди в променях місячного світла, друзі заходились обшукувати всю галявину. Амелія дуже старанно шукала стежину і невдовзі підійшла до величезного дерева. У нього були лапаті гілки, схожі на пальці, що жадібно тягнулися до дівчинки…

— Сюди! — радісно вигукнула Амелія. — Я пам’ятаю це дерево!

Ламаючи гілля під ногами, дівчинка рушила вперед, продираючись крізь хащі. Аж раптом помітила на землі щось блискуче. Узявши знахідку до рук, Амелія відчистила її від бруду.

— Це ж мій кашкет! — Дівчинка відчула полегшення. — Ми на правильному шляху.

— Поглянь отуди! — раптом закричав Сем.

На верхівках дерев мерехтіло світло ліхтарика. Амелія ледь стрималась, аби не кинутися на нього — вона ще ніколи так не раділа променю ліхтаря. Пліч-о-пліч вони з Семом побігли вперед.

— Слава Богу! — мовила мама Джоша. — Я вже хотіла вас гукати. Ми злякалися, що ви загубились.

— Так і було, — відповіла дівчинка, відсапуючись. — А ви знайшли нору?

— Ще ні, — Джош налаштовував камеру. — Шукаймо далі.

Тож гуртом вони продовжили пошуки і невдовзі потрапили до тієї частини лісу, куди Амелія ще ніколи не заходила. Над вузькою дорогою важко нависали дерева. Листя шуміло, ніби сотні голосів перешіптувалися між собою. А спереду долинав чийсь крик — щось схоже на котяче нявкання і дзявкання собаки. Аж присівши від страху, Амелія й Сем зойкнули — серце дівчинки ледь не вистрибнуло з грудей!

— Що це було? — запитала вона. Їй ще ніколи в житті не доводилося чути подібних звуків.

Але мати Джоша лише всміхнулась і прошепотіла:

— Це була лисиця!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.