Published by arrangement with

The Van Lear Agency LLC

Люсі Деніелс

Котик-безхатько

Серія «Історії порятунку»

Перевод з англ. Олександри Куцан

© Working Partners Ltd, текст, 2019

© Working Partners Ltd, ілюстрації, 2019

© ПП «АССА», 2020

© Панченко О. І., художнє оформлення, 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-75-6

Аннотація

Після переїзду до бабусі Амелія почувається самотньою. Вона сумує за великим містом і друзями, аж доки не потрапляє до «Ковчега» — місцевої ветеринарної клініки. Невже нарешті здійсниться найзаповітніша мрія дівчинки — допомагати лікарям рятувати тварин? Та спершу Амелія має довести, що достатньо відповідальна для такої справи. Разом зі своїм новим другом Семом вона мусить знайти маму новонароджених кошенят. І часу в них зовсім обмаль…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія Гейвуд втупилась у велику купу розпакованих коробок, що лежали в кутку її нової спальні.

— Навіть не знаю, з чого почати! — вигукнула вона.

— Просто не поспішай, — відповіла мама. А тоді відкрила одну з коробок і витягла звідти кілька улюблених книжечок Амелії про тварин.

— Ось, — мовила вона, передаючи їх доньці. — Може, почнеш із цього?

Амелія взяла книги, аж раптом її охопила туга за домом. Дівчинка сіла на ліжечко й сумно зітхнула.

Мама вмостилася біля донечки й обійняла її за плечі. Матусині очі, такі ж сині, як і в Амелії, тепло усміхалися.

— Це трохи дивно, правда? — м’яко спитала вона. — Не хвилюйся: тут, із бабусею, нам буде дуже добре, обіцяю.

— Я знаю, — відповіла Амелія, щосили намагаючись приховати свій смуток. — Усе гаразд, мамо. Я розпакую інші речі, добре?

Мати поцілувала донечку в маківку і пішла сходами вниз. Амелія глибоко зітхнула й обережно поставила книги про тварин на полицю над ліжком. У їхній старій домівці книжкові полиці були розташовані коло дверей. Дівчинка намагалася не згадувати тамтешню спальню — таку рідну, зі шпалерами в горошок і зірочками-наліпками на стелі. Та це було дуже складно. Утім, у новій кімнаті Амелії теж багато чого подобалося: це і диванчик з подушками, влаштований на підвіконні, і похилений дах. Дівчинка завжди полюбляла приїздити сюди на гостину до бабусі. Однак то був не її дім.

Амелія продовжила розбирати коробки. На полицю біля комп’ютера, до журналів, вона поклала ігрову приставку, а планшет із мурчаком на чохлі — до шухляди. Та навіть з усіма цими її особистими речами кімната досі здавалася чужою.

Амелія стисла губи. Друзі і все, до чого вона звикла, лишилося в Йорку. Навіть тато, адже вони з мамою розлучились. «І як мені житиметься тут, у Велфорді?» — думала дівчинка. Чи знайде вона нових друзів? І як буде в школі? Заняття мали початися наступного тижня. Усе змінювалося надто швидко!

Раптом на очі їй набігли сльози. Дівчинка скрутилася клубочком на диванчику-підвіконні, притиснувши коліна до грудей. Подвір’ям стрибав дрізд, збираючи в траві черв’яків. Пухнастою блискавкою в гіллі дерева промайнула вивірка. Крихітний веселковий відблиск над ставком у саду — невже це бабка? Попри всі неприємності, Амелія відчувала неабияке піднесення. «Тварини завжди мене втішають, — подумала вона, витираючи сльози. — І тепер я буду жити у місці, де їх багато!» З вікна їхньої квартири в Йорку можна було побачити лише стіну іншого будинку й рядок синіх баків для сміття. Можливо, тут буде не так уже й погано.

На першому поверсі, на кухонному столі, громадилися напіврозібрані коробки з тарілками й полумисками, а на блискучій робочій поверхні стояла миска для збивання. Мати крутила перемикачі плити.

— Яйця, — бурмотіла вона. — І чому я не купила яєць?

— Мамо, а що ти готуєш? — поцікавилась Амелія.

— Солоні кекси в карамелі, — зітхнула мама. — Але в нас зовсім нема яєць!

Її лице раптом спохмурніло. Дівчинка вже бачила цей вираз обличчя: після розлучення мама часто сумувала, адже її теж турбував переїзд.

— Зазвичай я купую яйця у своєї подруги Дервли, котра мешкає на околиці села, — мовила бабуся, ставши в дверях кухні. — Дервла вирощує курей, тож яйця в неї найсвіжіші з усіх, які тільки можна знайти.

— То може, я сходжу по них? — запропонувала Амелія.

Так вона позбавить маму зайвого клопоту — і хтозна, раптом їй вдасться побачити ще якихось тваринок: качок на озері чи кроликів у полі?

Мати погладила доньку по голові, скуйовдивши волосся.

— Чудова ідея, та, на жаль, я не зможу піти з тобою — тут іще так багато роботи.

— От у чому перевага сільської місцевості! — зауважила бабуся. — Тут значно безпечніше, ніж у гамірному Йорку. Якщо Амелія буде обачна, з нею нічого не трапиться й без нагляду.

Серце дівчинки ледь не вистрибнуло з грудей.

— Я буду обачною, обіцяю!

Бабуся швидко намалювала для Амелії мапу села на зворотному боці конверта.

— Якщо підеш цією дорогою, — пояснила вона, указуючи на мапу кінчиком пальця, — то швидко дістанешся ферми Дервли. Щасливої дороги. І не загубися!

Дівчинка сховала мапу до задньої кишені й вийшла з будинку і попрямувала вулицею. Сонечко осявало і гріло її личко. Проминувши поворот до готелю, дорожній знак «Постіль і сніданок», вона завернула ліворуч біля автобусної зупинки й рушила до місцевого озерця з пухнастим зеленим очеретом навколо й дикими качками, які кахканням перемовлялися між собою. «Селище навіть більше, ніж я думала», — міркувала Амелія.

Проходячи повз маленьку індійську харчевню, вона побачила в меню свій улюблений кокосовий хліб наан, кинула погляд на вітрину газетного кіоску — журналів було багато, тож вона вирішила якось іншим разом роздивитися їх уважніше.

Згідно з бабусиною мапою, Амелія мала повернути відразу після пабу «Лис і Гусак». Тож вона і звернула у тінистий провулок.

«ЯЙЦЯ НА ПРОДАЖ», — проголошував знак перед ворітьми ферми. Амелія вдоволено всміхнулась і попростувала до дверей і постукала. Відчинила пані з чорним волоссям і великими синіми очима.

— Ти, певно, Амелія, — посміхнулася жінка.

Дівчинка здивовано кивнула.

— А звідки ви знаєте?

— Бабуся телефонувала і сказала виглядати тебе. Я Дервла, — і вона дала Амелії коробочку коричневих яєць. — Півдюжини домашніх, свіжесеньких!

Подякувавши, Амелія віддала Дервлі гроші й обережно поклала пакунок до наплічника.

— Ми залишимо вам кексика! — вигукнула дівчинка вже з-за воріт.

Дорогою додому Амелія зупинилась подивитися, як фермер і його собака колі заганяють овець до хліва, зазирнула у стайню, де чистили поні. Гучне кахкання змусило дівчинку обернутися. На озеро прилетіли ще три качки. Плескаючи крилами й виставляючи лапи вперед, вони саме сідали на воду. Амелія всміхнулася.

Вона крокувала, весело підстрибуючи, аж раптом згадала про яйця в наплічнику. «Овва!» Дівчинка відкрила коробку, сподіваючись, що нічого не розбилось, і мало не впустила її, коли дорогу перебігла строката кицька в біло-коричнево-руду плямку, яких називають черепаховими.

— Зачекай! — скрикнула Амелія.

Одначе кицька спритно видряпалася на стіну понад дорогою і зникла за нею. «Чи був на цій киці нашийник? — засумнівалась Амелія. Вона не була певна. — Чиє це звірятко? І від чого воно тікало?»

— Дзяв! Дзяв!

Дівчинка обернулася. На дорогу вибіг маленький милий тер’єр із висолопленим рожевим язичком. У нього були короткі лапки, видовжений писок і біла шерстка, трохи хвиляста ближче до кінчиків. Цуценя, безумовно, гналося за кицькою, але, неспроможне перелізти стіну, воно почало носитися туди-сюди, голосно дзявкаючи.

Аж тут до Амелії долинуло приглушене гуркотіння, що наближалось. «А це що?» — здивувалася вона, роззираючись довкола. Дорогою їхала автівка. Дівчинка нажахано зойкнула: авто насувалося просто на цуцика! Її серце обірвалося. Без жодних вагань вона вискочила на дорогу і здійняла руки. Яйця вилетіли з коробки й розтрощились об асфальт.

— Зупиніться! — щодуху закричала Амелія і міцно заплющила очі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Шини автівки заверещали так, що Амелія аж з’їжилася. Розплющивши очі, вона побачила, що автівка таки зупинилась — і дуже вчасно! Від переляку цуцик завмер посеред дороги, здійнявши одну лапку. Дівчинка підбігла до вікна водія.

— Дякую! — промовила вона, затамувавши подих. — Я так хвилювалася, що ви його не помітите!

Дівчина за кермом мала приголомшений вигляд, її лице пополотніло. Відкинувши русяве волосся за спину, вона розстебнула пасок безпеки і швидко вийшла з автівки. Маленький тер’єр бігав колами і радісно дзявкотів.

— Це твій цуцик? — запитала дівчина, майже оговтавши від переляку.

Амелія похитала головою.

— Я просто поверталася до бабусі, коли раптом побачила кицьку, що перебігла дорогу. А цуцик її переслідував.

— Як добре, що ти встигла мене зупинити, — мовила дівчина. — Треба зловити його, поки немає інших автівок.

Вони з Амелією повільно підійшли до песика, але він відстрибнув і весело задзявкотів. «Він гадає, що це гра», — зрозуміла Амелія. Цуцик був іще дуже маленьким, тому не реагував на команди «сидіти» та «стояти». Лише дзявкав, метляв хвостом і відсахувався від простягнутих рук. На ньому не було нашийника, тож Амелія намагалась обхопити його за черевце. Утім, тільки-но їй вдалося схопити його тепленьке м’якеньке тільце, як вона посковзнулася на розбитих яйцях, і песик вислизнув із її рук.

— Жвавенький, еге ж? — зауважила дівчина, витираючи чоло. — Здається, простіше ухопити його за загривок — шкурку на задній частині шиї. Саме так матуся-собака носить своїх цуценят. — Вона усміхнулася. — До речі, я Менді. Менді Гоуп.

— Амелія Гейвуд, — захекано відповіла дівчинка. — Я тільки-но переїхала сюди з мамою до бабусі.

Амелія поглянула на шорти, чи ба не забруднилися вони від яєць. «О,  це ж ідея!» Вона вмочила пальці в білково-жовткову калюжу і простягнула руку.

— Цуцику, йди-но сюди! — якомога лагідніше покликала дівчинка. — Дивись, у мене є смачненькі яйця!

Песик допитливо поворушив носиком, підступаючи дедалі ближче…

— Попався! — вигукнула Амелія, хапаючи його за загривок і притискаючи до грудей. Він був тепленьким і дуже вертлявим.

— Чудова робота! — зраділа Менді, а песик лизнув Амелію в щоку. — Це було дуже винахідливо.

— Дзяв! — дзявкнуло цуценя, радісно помахуючи своїм коротким хвостиком.

«Який же він милий! — подумала Амелія. — Але такий пустун!»

— А за кицькою і слід захолов, — дівчинка згадала про кицю, що строкатою хмаринкою зникла за огорожею. — Як гадаєш, чи все з нею гаразд?

— Упевнена, вона тихенько десь ховається, — відповіла Менді. — Не хвилюйся. Коти завжди знаходять шлях додому.

— Амеліє, ось ти де!

Дівчинка обернулась і побачила бабусю — та крокувала назустріч, однією рукою затуляючи очі від сонця.

— А ми з мамою вже почали хвилюватися, що ти заблукала, — мовила бабуся. — Вітаю, Менді!

— Колетт! — вигукнула дівчина. — То Амелія ваша онучка?

— Саме так!

— А ви знайомі? — здивувалась Амелія.

— У Велфорді всі одне одного знають, люба, — усміхнулася бабуся. — Невдовзі ти й сама в цьому переконаєшся. — Вона задивилася на вертлявого цуцика, що сидів в Амелії на руках. — Що це тут у нас?

Дівчинка розповіла про все, що сталося.

— У нього немає нашийника, — додала Менді й почухала товстенький пухнастий животик цуценяти. — Я заберу його до «Ковчега». Там напевно дізнаються, чий це малюк.

— А що таке «Ковчег»? — поцікавилась Амелія і уявила великий човен, повний різних тварин, що похитується посеред місцевого озера.

— Це наша лікарня і притулок для тварин, — пояснила Менді. — Ним керують мої батьки.

Притулок для тварин! Картинка з човном умить зникла. Натомість Амелія уявила добре освітлену сучасну лікарню з домашніми улюбленцями, які зазнали лиха.

— Дзяв! Дзяв!

Тієї ж миті дівчинка усвідомила, що, захоплена власними думками, стисла цуцика надто сильно. Вона знічено поцілувала песика в голівку, поглянула на нову подругу та бабусю й заблагала:

— Будь ласочка, а можна й мені туди? Я ще ніколи не була в лікарні для тварин!

— Якщо Менді не проти, йди, — відповіла бабуся.

— Звісно, я буду тільки рада, — усміхнулася Менді. — Тобі там сподобається. Ми поїдемо на автівці — це за п’ять хвилин звідси.

І тут Амелія згадала:

— Бабусю, вибач, я випустила з рук яйця, і… — вона прикусила губу.

— І потім використала їх, щоб упіймати цуценя, — закінчила Менді, усміхаючись іще ширше.

— Ну, тоді вони не були змарновані! — засміялася бабуся. — Не хвилюйся, я куплю ще. А ви їдьте до «Ковчега» — це буде цікаво!

Амелія забралася до автівки і посадила песика на коліна. На задньому сидінні лежали коробки з одягом та книжками.

— Я їду до університету, — пояснила Менді, виймаючи ключі з кишені. — Вчуся на ветеринара. Буду як мої батьки.

— На ветеринара! — Амелія подивилася на подругу із захватом. — Це неймовірно!

Коли загуркотів мотор, цуценятко заскавчало і занепокоєно завовтузилося. Вона пригорнула його. Мабуть, йому було лячно в незнайомому місці. «Я чудово тебе розумію, — подумки заспокоїла тер’єра Амелія, чухаючи його за вушком. — Бідолаха. Невдовзі ми знайдемо твого господаря».

Цуцик припинив тремтіти і лизнув руку дівчинки. Вони їхали вузенькою вулицею, а за вікном виднілися кам’яниці та яскраві, барвисті квіти. «Це так чудово — доглядати тварин, — розмірковувала Амелія, дивлячись на Менді. — Можливо, я теж колись стану ветеринаром».

Ось вони й приїхали. На великій дерев’яній вивісці великими літерами було написано: «КОВЧЕГ, ВЕТЕРИНАРНА ЛІКАРНЯ». Поки автівка повільно заїжджала на парковку, Амелія роздивлялась у вікно все довкола. Лікарня виявилася зовсім не такою, якою дівчинка її уявляла. Замість блискучої сучасної будівлі вона побачила звичайнісінький кам’яний будиночок із трьома широкими сходинками і чудовою геранню довкола ґанку.

Лікарняні двері відчинились, і на ґанок вийшов чоловік із величезним німецьким догом. Пес радісно метляв хвостом, попри те що одна з його лап вочевидь була ушкоджена і на ній він мав пов’язку. Маленький хлопчик і його матуся притримували двері перед панянкою з кошиком для котів. У малого в руках була клітка, в якій сидів білий кролик.

— Скільки тваринок! — захоплено вигукнула Амелія.

— Це ти ще всередині не була, — усміхнулася Менді.

Амелія і Менді піднялися сходами й увійшли до приміщення крізь скляні двері. А за ними лікарня виявилася точнісінько такою, якою уявляла її Амелія. В охайній світлій приймальні юрмилися відвідувачі зі своїми улюбленцями. У дівчинки очі розбіглися: вона побачила лабрадора з пластиковим конусом на шиї, кількох котів у переносних клітках (вони витріщались одне на одного крізь ґрати) і двох писклявих морських свинок. У дальньому кутку сиділа пані з блакитним папугою в спеціальній коробці.

Від утіхи Амелія аж затремтіла: «Це найкраще місце на Землі!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Я ще ніколи не бачила стількох тварин в одному місці! — вигукнула Амелія.

Вона жадібно вдивлялася у відвідувачів лікарні. Якась пані тримала на колінах коробочку з піском, із якої виглядав зелений гекон. Під кріслом жувала іграшку такса.

— Знаю, і хіба це не чудово? — очі Менді засяяли. — Я дуже сумуватиму за цим місцем в універі. Ходімо, я тебе з усіма познайомлю.

Крихітка тер’єр потягнувся до обличчя Амелії й лизнув її ніс. Пригорнувши його дужче, дівчинка рушила за Менді до рецепції, але цуцик зайшовся гавкотом і став крутитися, намагаючись вирватися з рук. У синьому пластмасовому переносному кошику він побачив чорну кицьку.

— О, ти вже повернулася, Менді? — запитала пані, що сиділа на інвалідному візку за стійкою реєстрації, і посміхнулася до Амелії.

— Та ось, не могла кинути тварину в біді! — відповіла Менді. — Амеліє, це Джулія Камінські. Джуліє — це Амелія, неперевершена рятівниця собак. Вона новенька в нашому селищі.

Джулія заправила пасмо чорного волосся за вухо.

— Ласкаво просимо до Велфорда, Амеліє. Цей песик такий бешкетник, еге ж?

— Точно, — трохи зніяковіло видихнула дівчинка.

А Менді між тим постукала в двері за стійкою реєстрації.

— Саймоне? — гукнула вона. — Це я, Менді. Можна ввійти?

— Що, в універі вже набридло? — пролунало у відповідь.

Амелія зайшла назирці за подругою до маленької кімнати з одним невеличким вікном угорі. Там якийсь чоловік напружено клопотався коло чогось великого й пухнастого, що лежало посеред столу. Дівчинка розгледіла блискучі оченята, рухливий носик і м’якенькі довгі вуха.

— Цей кролик породи «французький баран»? — запитала вона.

Чоловік здмухнув волосся, що спало на очі, й надягнув на пухнастика пов’язку.

— Квітуня і справді французький баран, — усміхнувся він. — Важить шість кілограмів. І що ж ти таке їси, Квітуню?

— Це Саймон, наша ветеринарна нянька. Тобто, «ветбрат», — пояснила Менді. — Йому дістається найвеселіша робота/

Амелія дуже хотіла попестити Квітуню, але в неї на руках досі сидів песик, який із зацікавленням принюхувався до кролика. Та й Менді майже одразу повела нову подругу далі, щоб ознайомити її з лікарнею.

— Тут зберігаються різні інструменти, — вона вказала на двері за стійкою реєстрації. — А там — наш готель.

— Готель? — здивувалась Амелія, уявивши великі ліжка з м’якими білими рушниками.

Менді засміялася.

— Часом нам доводиться лишати тварин на ніч. Саме тут вони і сплять.

Вона прочинила двері, аби дівчинка могла зазирнути досередини. У клітках попід дальньою стіною сиділи двійко звірят: киця з пов’язкою на хвості та ледь помітний у тирсі хом’ячок із чимось на кшталт шини на задній лапці. Киця сонно блимнула на Амелію великими зеленими очима.

Наступної миті дівчинка обернулась і побачила двох ветеринарів, вдягнених в зелені медичні костюми — вільні сорочки та штани. Вони вийшли із консультаційного кабінету і застигли від здивування.

— Вітаю, мамо, вітаю, тату, — звернулася до них Менді. — Це Амелія. Ми знайшли цуцика на дорозі. Він без нашийника, і ми не знаємо, як його звати.

— Як це на тебе схоже! — засміялася пані Гоуп. — Лише годину тому ми відправили тебе до університету, а ти вже повернулася, ще й із якоюсь бідолашною тваринкою.

Пан Гоуп усміхнувся до Амелії.

— Менді й тебе врятувала?

— Мабуть, — несподівано для себе знітилася дівчинка. — Я новенька у Велфорді.

— Я почала допомагати батькам у притулку для тварин, коли була приблизно твого віку, — звернулася до неї Менді.

— Це так. — Пані Гоуп почухала песика за вушком і всміхнулася доньці. — Без тебе тут усе не те, люба.

Серце Амелії шалено закалатало. Її погляд прикипів до плакатів на стінах і брошурок на дошці оголошень. Запитати чи ні? Бодай спробувати…

— А може, тепер я допомагатиму? — випалила дівчинка. — Ну, поки Менді буде в університеті. Я мала би за щастя проводити час із цими тваринами.

Гоупи із сумнівом перезирнулися.

— Ну, — почала мати Менді, — це дуже люб’язно з твого боку. Однак допомагати ветеринарам значно складніше, ніж усі думають.

— Це не лише милі цуценята, — погодився тато. — Майже всі тварини, які сюди потрапляють, хворі, і лікувати їх — важка справа.

— Гадаю, краще трошки згодом, — висновувала пані Гоуп. — Поки що така робота занадто відповідальна для тебе.

Амелія відчула, ніби в грудях у неї луснула велика бульбашка.

— О… — тільки й мовила вона. — Тоді, трошки згодом.

— Ходімо, песику! — Менді обережно взяла в неї цуцика. — Зараз з’ясуємо, звідки ти в нас.

Дівчата попрямували до оглядового кабінету. Менді поставила маленького тер’єра на спеціальний столик, застелений гумовою скатертиною. А тоді відчинила шафу й витягла звідти якийсь невеликий прилад із сенсорним екраном.

— Це сканер для мікрочипів, — пояснила вона, поводивши приладом довкола песика. Пролунав сигнал. — Овва! У нього є чип.

Менді заповзялася вивчати написи на екрані.

— Що там таке? — нетерпляче спитала Амелія.

Старша дівчина показала їй екран із рядом різних цифр:

— Треба перевірити на сайті… — Повернувшись до комп’ютера, Менді набрала номер і за кілька секунд повідомила: — Ось воно. Його звати Мак.

— Дзяв! — відгукнувся песик і нашорошив вушка.

— Так, це ти! — Амелія скуйовдила його м’який смушок. — І хто ж твій господар, Маку?

— Бакстери, — прочитала Менді. — Вони тримають у нашому селищі заклад «Постіль і сніданок». Тут є номери їхніх телефонів та інформація про песика.

Дівчина потягнулася до телефона, набрала потрібний номер і пояснила тому, хто відповів, що трапилось. Амелія почула зі слухавки радісний вигук.

— З ним усе гаразд, — повідомила Менді. — Так, ми зрозуміли. Без проблем, місіс Бакстер. Ми наглянемо за Маком. Чудово. До побачення. — Завершивши розмову, вона повернулася до тер’єра: — Малий, твої господарі зараз дуже зайняті в готелі. Тож доведеться тобі побути в нас іще кілька годинок.

Песик жалісливо заскиглив, і Амелія пройнялася співчуттям до нього. Він сумував за своїми господарями.

— А де живуть Бакстери? — поцікавилася дівчинка.

— За п’ятнадцять хвилин ходи звідси, — відповіла пані Гоуп. Вони з чоловіком саме зайшли до кабінету.

В Амелії виникла чудова ідея, що додала їй завзяття та сміливості. «Це мій шанс! — подумала дівчинка. — Я доведу, що можу працювати в лікарні!»

— Може, я відведу його додому? — запропонувала Амелія.

Гоупи знову перезирнулися. Та цього разу вони були задоволені.

— Гарна ідея, — похвалила пані Гоуп. — У нас сьогодні багато клопоту.

— Я покажу тобі дорогу, — приєдналася Менді. — До універу можу поїхати трохи пізніше.

Не зволікаючи, її тато приніс з підсобного приміщення червоний нашийник та повідець.

— Візьміть, Бакстери повернуть згодом.

Поки Амелія обережно прилаштовувала нашийник на пухнасту шийку цуцика, той слухняно стояв на місці. Їй здавалося, ніби він зрозумів, що його відведуть додому. Причепивши повідець, дівчинка поставила тер’єра на долівку.

— Ну, Маку, — мовила вона, коли Менді відчинила двері, — ходімо!

Песик задріботів на повідці вперед, а дівчата рушили за ним. Аж раптом він сильно потягнув Амелію просто на дорогу, зосереджено винюхуючи асфальт і радісно метляючи хвостиком.

— Таке враження, наче саме він мене веде, — зауважила дівчинка. Їй доводилося бігти, аби встигати за песиком.

— Маку! Поруч! — скомандувала Менді.

Проте цуцик ніби нічого й не чув — Амелія навіть злякалася, що він ось-ось вивихне їй руку. У Йорку дівчинці доводилося вигулювати тітчиних дорослих йоркширських тер’єрів, але Мак був геть іншим — невгамовним, всюди ліз і кидався з боку в бік. Дівчата дісталися кінця стежки, і цуцик, тицьнувшись носиком в асфальт, скажено заметляв хвостом.

— Здається, він щось нанюхав, — припустила Менді. — Може, я його поведу?

— Усе гаразд, — заперечила Амелія. — Я його втри…

Та не встигла вона договорити, як песик вирвався разом із повідком і чкурнув уперед. Дівчинка перелякано зойкнула:

— Мак! Мак! Назад! — серце її калатало. Якщо він знову загубиться, то буде її провина…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія кинулася за песиком, Менді не відставала. Серце дівчинки гупало, як скажене. Вона раз у раз перечіплювалася за жмутки переплетених бур’янів і спотикалась об вибоїни. А якщо знову виїде автівка і нікому буде її зупинити? Раптом із Маком станеться біда, вона собі довіку цього не пробачить. Тривожні думки не полишали її.

Амелія добігла до рогу вулиці, роззираючись навсібіч, — на щастя, там не було автівок. Лише велосипед, який мчав до них. А песик біг просто на нього.

— Обережно! — закричала Амелія, махаючи руками.

— Зупиніться! Там собака! — приєдналася Менді.

Переднє колесо завихляло просто перед цуценям. Тільки-но велосипед зупинився, з нього зістрибнув хлопчик приблизно такого віку, як Амелія. З-під сріблястого захисного шолому стирчали темні кучері.

— Маку! Я так хвилювався за тебе! — залопотів хлопчик, присівши і простягнувши руки. Песик кинувся його облизувати, не тямлячи себе від радості.

— Дзяв!

Амелія полегшено зітхнула й, відсапуючись, зіперлася руками на коліна.

— Привіт! — усміхнувся хлопчик і зняв шолома. — Я Сем. Сем Бакстер. Мама казала, що «Ковчег» знайшов мого Мака! Де ж був цей малий бешкетник?

— Амелія знайшла його, коли він гнався за кішкою, — пояснила Менді, теж важко дихаючи після біганини.

— Ми з Маком були на подвір’ї. Я збирався його купати, — розповів Сем. — Щойно зняв із нього нашийника, він помітив кицю на паркані й як чкурне!.. Я не зміг його упіймати. І дуже хвилювався, що без нашийника ніхто не дізнається, чий це песик.

— Але тепер він знову з тобою, цілий і здоровий! — усміхнулася Менді.

Амелія теж спробувала усміхнутися. Проте від думки, що з Маком доведеться попрощатись, у неї до горла підкотився клубок. «Не вигадуй, — мовила вона собі. — То Семів цуцик». Та попри це, дівчинка сподівалася, що колись знову зможе погратися з чудовим песиком Сема.

— У лікарні ми перевірили його мікрочип, — пояснила вона.

Обличчя Сема проясніло.

— Я геть забув про нього. Овва!

Тим часом Мак крутився в ногах Амелії і жалібно скавулів. Дівчинка опустилася на коліно й почухала песика за вушком.

— Не переді мною вибачайся, маленький, — пробурмотіла вона, і Мак лизнув їй руку. — А перед Семом!

Песик підвів голову, поглянув на хлопчика й присоромлено дзявкнув. Це було дуже зворушливо і кумедно. Сем засміявся, Амелія теж не втрималася.

— Ти йому подобаєшся, — зауважив хлопчик. — Може, зайдеш до нас і пограєшся з ним трошки?

— Серйозно? Залюбки! — зраділа дівчинка.

— А я, напевно, повернуся до лікарні й заберу авто, — мовила Менді, коли Сем надягнув на песика його нашийник і повідець. — Бувай, Амеліє. Щось мені підказує, що тобі у Велфорді сподобається.

Дівчинка помахала приятельці, яка вирушила до лікарні. «Сподіваюся, вона має рацію», — подумала Амелія.

— Ну, то ходімо, — покликав Сем, прив’язуючи повідець до керма. — Це недалеко.

І вони вирушили: хлопчик притримував велосипед за кермо, Мак дріботів з одного боку, Амелія крокувала з іншого. Дорога йшла повз річку. Навколо було тихо та спокійно, лише двоє бігунів трапилися їм назустріч. Над рікою літали різні комахи, а біля берега стояла чапля, зануривши у воду довгого дзьоба.

— Чи давно ти живеш у Велфорді? — запитала Амелія.

— Усе життя, — відповів Сем. — А ти?

— Ми з мамою тільки-но переїхали. Тепер житимемо тут у бабусі.

— А де ти жила раніше?

— У нас була квартира в Йорку, просто в центрі міста, — пояснила дівчинка. — На нижньому поверсі розташовувався ресторан і різні крамниці.

— Усе майже так само, як у нас, — пожартував хлопчик.

Амелія порснула зі сміху.

— Еге ж! Та мені якось… незатишно тут без тата. Він досі в Йорку: батьки розлучилися.

— Сумуєш за ним?

Дівчинка знизала плечима:

— Ми побачимося з ним на вихідних. Та мабуть, так — без нього все зовсім інакше.

— Мені часом теж буває не надто добре, — скривився хлопчик. — Мої батьки постійно заклопотані, тож зазвичай я сам-один. Тому мені й дозволили завести Мака, щоб я мав хоч якусь компанію.

— Щастить тобі, — зітхнула Амелія. — Я теж хотіла би мати якусь домашню тваринку. Котика чи песика — байдуже: мені і ті, й ті до вподоби. До речі, цікаво, що то була за кицька, яку переслідував твій цуцик? Сподіваюся, з нею все гаразд.

— Я теж сподіваюся, — відказав Сем.

Вони звернули з провулка і проминули знак «СТАРИЙ МЛИН, ПОСТІЛЬ І СНІДАНОК», що порипував, гойдаючись на двох ланцюгах. Аж раптом Амелія зрозуміла, що вранці вже бачила цю назву.

— О! — здивовано вигукнула вона. — Я живу поблизу. Наш будинок на сусідній вулиці.

— Отакої! — присвиснув Сем, а Мак радісно заметляв хвостиком. — Так, друже, ми майже вдома!

«Старий млин» відповідав своїй назві. То була недбало збудована споруда з перехнябленими вікнами й жовтими пошарпаними дверима. Вона стояла над водою, і з одного боку від неї рипіло величезне водяне колесо, а з іншого розкинувся город.

Хлопчик поставив велосипед біля стіни і відв’язав Мака. Той одразу ж помчав до вхідних дверей.

— Обіцяю, це востаннє! — долинув ізсередини підвищений голос.

— Ой… — пробурмотів Сем.

Вони прослизнули до будинку. Посеред зали стояла жінка, а поруч — лисий чоловік у байкерських рукавицях. Через глибокі похмурі зморшки на червоному лискучому чолі цей дядько нагадував набурмосеного бульдога. Жінка була вбрана в квітчасту сорочку та штани; її світлі очі й темні кучері скидалися на Семові. Вона заламувала руки, а чоловік махав перед нею чоботом.

— Ви тільки гляньте, в якому стані мій чобіт! — репетував він. — Це вже третій, погризений вашим собацюрою!

— Мені так прикро, містере Ферґюсон, — вибачалася жінка.(Амелія здогадалася, що це пані Бакстер.) — Мак іще цуценятко, ми дресируємо його, докладаючи всіх зусиль, але…

— То дресируйте жорсткіше або здихайтеся його! — гаркнув пан Ферґюсон. — Я не можу дозволити собі щотижня купувати нове взуття!

— Містер Ферґюсон часто тут зупиняється, — пояснив Сем притишеним голосом. — У нього тут неподалік проходять ділові зустрічі. Він завжди скаржиться на нашого песика, проте все одно повертається сюди: дуже подобаються йому сніданки мого тата.

Мак дзявкнув. Ферґюсон обернувся на звук і злісно насупився. Зморшки на його чолі стали ще глибшими.

— Це щеня — просто катастрофа, — буркнув він. А потім пішов на свій поверх і так грюкнув дверима, що картини на стінах захиталися. Пані Бакстер тяжко зітхнула.

— Мамо? — звернувся до неї Сем. — Познайомся, це Амелія.

— Вітаю, Амеліє, — відповіла жінка, а потім суворо глянула на хлопчика: — Пообіцяй завзятіше дресирувати Мака! Ми не можемо втратити такого клієнта, як містер Ферґюсон!

— Добре, — промовив Сем, понуривши голову, — обіцяю.

— Ми з татом дуже хотіли би тобі допомогти, але в нас просто немає на це часу. Ти же знаєш — треба готувати сніданки, застеляти постелі, прибирати…

— Знаю, мамо, — перервав її хлопчик. — Мені шкода, чесно! Я обіцяю тренувати Мака.

А песик між тим крутився коло стільця у вітальні й обнюхував його ніжки.

— Йой… — почала Амелія. — Мені здається, що Мак зараз…

Цуцик задер свою пухнасту лапку… і на килимі дуже швидко утворилася калюжа.

— Маку, ні! — у відчаї вигукнув Сем. Одначе тер’єр щасливо стрибав і дзявкотів — здавалося, він був дуже задоволений собою. — Тільки не це! Таке треба робити надворі!

— Ох, Маку, — забідкалася пані Бакстер. — Що ти

накоїв! Семе, якщо ти нічого не зробиш із його поведінкою, ми змушені будемо віддати Мака до притулку. Мені дуже шкода, та іншого виходу немає.

Тієї ж миті двері відчинились, і дівчинка розгледіла за ними кухонний стіл, заставлений тарілками. З кухні визирнув чоловік із коротким каштановим волоссям і колючою бородою.

— Що, знову безлад? — cпитав він, а тоді виніс ганчірку й пляшечку з антибактеріальним спреєм. — Я все приберу, люба. О, здоров, Семе. А хто твоя подруга?

— Тату, це Амелія, — відповів хлопчик.

— Вітаю в божевільні, Амеліє, — засміявся пан Бакстер і присів навколішки, щоби витерти калюжу на килимі.

Аж тут знадвору долинуло гудіння мотора і хрускіт каміння під колесами. Визирнувши у вікно, дівчинка побачила автівку з прив’язаними валізами на даху. Бакстер побіг надвір зустрічати гостей, а його жінка зібрала мийні засоби і зникла за дверима кухні.

Сем почухав песика за білим вушком.

— Я не можу тебе втратити, друже, — тихенько мовив він і важко похилив плечі. — Тобі треба бути більш слухняним!

Песик лизнув хлопчика.

Амелія дивилася на них зі співчуттям. «Що мені зробити, щоб вони залишилися разом?» — думала вона.

— Я впевнена, що його можна навчити правильної поведінки. Хочеш, я тобі допоможу його тренувати?

— Справді? — обличчя Сема враз проясніло.

Дівчинка ще ніколи не дресирувала собак, але вірила, що в неї все вийде. Вона подивилася на Мака, і той, наче у відповідь, кліпнув оченятами, посмикуючи своїми пухнастими вушками.

— Разом ми впораємося, — пообіцяла Амелія. — Хіба це так важко?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

— Звісно, ти можеш лишитись у них! — за голосом мами Амелія зрозуміла, що та усміхається. — Я дуже рада, що в тебе з’явився друг! Бабуся каже, що Бакстери — чудова родина. Не хвилюйся, кексики можуть зачекати.

— Дякую, мамо! Бувай!

Дівчинка поклала слухавку в рецепції готелю і повернулася до кімнати, де були Сем і Мак.

— Сидіти, — командував хлопчик. — Маку, СИДІТИ!

Песик сховався під диваном. Зовні виднів лише його коротенький хвостик, що метляв туди-сюди.

— От що я роблю не так? — щиро дивувався Сем. — Він узагалі мене не слухає.

— Нам потрібна інформація, — зауважила Амелія. — Як гадаєш, чи дозволять нам твої батьки скористатися комп’ютером?

Уже за кілька хвилин друзі сиділи біля комп’ютера, і Амелія писала в пошуку: «Як дресирувати собаку відео». На екрані з’явилася весела жіночка з великою вівчаркою.

«Не забувайте хвалити своїх песиків, коли вони правильно виконують вправи! — вчила вона, а її великий пес радісно хекав поруч. — Хороший хлопчику, Денні!»

— Для цього треба, аби Мак хоч щось зробив правильно, — зауважив Сем. — І як нам бути?

Амелія озирнулася на Мака і побачила, як той дзюрить на стілець у рецепції. Дівчинка швидко набрала в пошуку: «Як привчити собаку до туалету», — і проглянула кілька статей.

— Ось тут ідеться про те, що не варто сварити собаку, коли він дзюрить у приміщенні, — почала пояснювати Амелія. — Натомість треба нагороджувати його, якщо він робить це надворі. Тут написано: «Песики дуже полюбляють привертати до себе увагу, навіть поганою поведінкою».

— А ми завжди кричимо на Мака за те, що він робить свої справи не надворі, — зазначив Сем. — Виходить, ми робимо тільки гірше.

Амелія кивнула.

— У тебе є якісь смаколики для собак, якими ми могли би нагороджувати Мака?

Хлопець побіг до кухні й повернувся з невеличким кульком. Дівчинка витягла звідти одне печиво і помахала ним перед диваном, під яким ховався песик.

— Маку, дивися!

Той поворушив носиком, а потім визирнув зі схованки й ухопив смаколика. Амелія захихотіла: пухнасте хутро і вологий носик Мака залоскотали її руку. Цуцик проковтнув печиво і заповзявся ходити колами біля штор, щось винюхуючи.

— Здається, він знову хоче подзюрити! — зойкнула дівчинка.

Сем мерщій схопив Мака, і всі разом вони поквапилися на сонячне подвір’я. Хлопчик вчасно опустив песика на землю, і той задер лапку під трояндовим кущиком.

— Мерщій похвали його! — підказала Амелія.

— Розумний хлопчик, Маку! — розгублено промовив Сем, щойно цуцик упорався зі своїми справами.

— От молодець! — додала дівчинка і почухала животик Мака.

Сем нагородив його ще одним смаколиком.

— У нас вийшло! Тільки як він запам’ятає те, що зробив?

— У відео кажуть, що треба повторювати це знову і знову, і тоді він навчиться, — запевнила Амелія.

— Схоже на забавку, — всміхнувся Сем.

Тим часом Мак виписував на моріжку кривулі й зосереджено принюхувався. Потім підбіг до гаража і почав ретельно досліджувати двері. Аж раптом голосно задзявкав, вимахуючи хвостиком.

— А що в гаражі? — поцікавилася дівчинка.

— Просто різні речі для саду, а ще мотоцикл пана Ферґюсона, — відповів хлопчик, насупившись від згадки про сердитого гостя. — Цікаво, що Мак там винюхав?

— Може, мишей? — припустила Амелія. — Чи може, якусь пташечку, яка там застрягла. Ходімо подивимось. Але Мака краще залишити в домі — раптом він чогось злякається.

Сем відніс свого улюбленця до будинку, а потім вони з Амелією відчинили важкі гаражні двері й зазирнули досередини. Там було темно — лише з маленького віконечка падав кволий промінчик світла, і в ньому виблискував мотоцикл пана Ферґюсона. Поруч стояли каністри з машинним мастилом і коробки з болтами й молотками. На поличках вишикувалися банки з фарбою. Біля дальньої стіни лежала в’язка вил та лопат. І з цієї купи мотлоху долинав тоненький писк.

— Чуєш? — пошепки запитала Амелія.

Сем кивнув, здивовано вирячивши очі.

Вони крадькома зайшли в гараж. Поки хлопець перевіряв полички, дівчинка зазирнула під мотоцикл. Коли вони наблизилися до садівничого приладдя, звук видався голоснішим. На бетонній підлозі друзі побачили шкіряну байкерську куртку, а на ній лежали…

— Ой-йой! — зойкнула Амелія.

…четверо кошеняток, що скрутилися клубочком одне біля одного. Вони були ще геть маленькі: вушок майже не видно, оченята заплющені. Либонь, народилися щонайбільше кілька днів тому.

— Кицьки! — приголомшено вигукнув Сем. — Що вони роблять на куртці містера Ферґюсона?

Один котик був руденький, а інші три — черепахові.

Черепахові?.. Дівчинка раптом згадала кицю, яку переслідував Мак. Вона була саме черепахова, а таке забарвлення дуже рідкісне… І ще вона зрозуміла, що кішка бігла саме із цього готелю… І пазл склався!

— Їхня мама — та кішка, за якою гнався Мак! — вигукнула дівчинка. — Певно, вона була тут із кошенятами. І Мак, побачивши її, кинувся слідом. Саме тоді, коли ти його купав.

Кошенятка здавалися зовсім безпорадними. Вони тихенько нявкали, чеберяли в повітрі манюніми лапками й відкривали крихітні ротики.

— Думаю, вони голодні, — стурбовано мовив Сем.

Амелія кивнула. Від хвилювання в животі у неї замлоїло: «Якщо не дати їм поїсти, вони помруть».

— Треба зателефонувати до «Ковчега» і спитати поради, — запропонувала дівчинка.

Не гаючи часу, вони із Семом помчали до готелю і майже влетіли до кухні, де у своєму кошику спокійнісінько дрімав Мак. Батько хлопчика відволікся від завантаження посудомийки.

— Тату, можна взяти твій телефон? — важко дихаючи, запитав Сем. — Ми знайшли кошенят у гаражі!

— Звісно, можна! З ними хоч усе гаразд? — На мить чоловік аж заціпенів од здивування. Але потім вийняв із кишені мобільний і віддав синові.

— Ми ще не знаємо, — відповіла Амелія, поки Сем набирав номер. Аби вона теж могла чути розмову, хлопець увімкнув режим гучномовця.

— Здається, кошенятка новонароджені, — долинув зі слухавки стурбований голос пані Гоуп, коли хлопчик усе їй пояснив. — Їх треба годувати кожні дві години. На вашу думку, скільки часу минуло відтоді, як Мак прогнав їхню матусю?

Амелія глянула на годинник, що висів у кухні, і в животі у неї тьохнуло.

— Приблизно дві години, — відповіла вона.

Пані ветеринар зойкнула, і в дівчинки все похололо всередині.

— Їм терміново потрібен догляд, інакше вони не виживуть, — попередила пані Гоуп. — Чи зможете ви привезти кошенят до лікарні просто зараз? Тільки не торкайтеся їх, це дуже важливо! Якщо їхня мати відчує чужий запах, вона покине малюків!

— Я вас відвезу, — втрутився Семів тато (він теж слухав розмову). — Робота почекає — кошенята зараз важливіші!

Cем кинувся до шафи, витягнув звідти коробку з відеоіграми і вивалив диски на підлогу. Потім усі поквапилися до гаража. Пан Бакстер допоміг узяти куртку з кошенятами і дуже обережно поклав їх до коробки, намагаючись не торкатися малят. Серце Амелії розривалося від тихого й слабенького нявкання. Їй кортіло взяти кошенят на руки й попестити, аби їм стало легше. Та, на жаль, не можна було так ризикувати. Раптом це завадить мамі-киці піклуватися про своїх діточок? Жах!

Коли Амелія, Сем і його тато вже простували до автівки, надвір вийшов пан Ферґюсон. Дівчинка несла коробку з кошенятами, з якої виглядав рукав куртки. Помітивши його, пан Ферґюсон знавіснів:

— Тільки не кажіть, що цей цуцик погриз мою куртку! Після всього, що він…

— Не хвилюйтеся, містере, — відповів Семів батько, відчиняючи дверцята автівки, — ми повернемо її, щойно відвеземо кошенят до «Ковчега».

Здивовано витріщившись, пан Ферґюсон підійшов до них і зазирнув до коробки.

— Кошенят?

Малята пищали й вовтузилися на складках куртки. Амелії здалося, що дядько пом’якшав, побачивши цю картину.

— Кошенята в моїй куртці! Ще краще, ніж неслухняний цуцик! — вигукнув він, а потім махнув великою волохатою рукою. — Не поспішайте, не поспішайте! Хай вона буде у вас скільки треба.

Сівши до автівки, діти поставили коробку на коліна. Пан Бакстер завів мотор, і вони рушили — крізь вікно дівчинка побачила, як пан Ферґюсон проводжає їх поглядом.

— Здається, кошенята йому сподобалися, — зауважила вона.

— Так, більше, ніж Мак, — сумовито погодився хлопчик. — Як гадаєш, із руденьким усе гаразд?

Амелія зазирнула до коробки. Трійко черепахових досі нявкали, натомість четверте кошеня мовчки і майже нерухомо лежало осторонь. Серце дівчинки похололо: «Невже ми запізнилися?..»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Поки пан Бакстер паркував автомобіль, друзі дуже обережно понесли коробку до лікарні. У приймальні було багато відвідувачів, але Джулія махнула рукою Семові й Амелії, аби ті відразу йшли до кабінету. Пані Гоуп уже чекала на них, відчинивши двері.

— Передусім ми маємо зігріти кошенят, — пояснила вона, коли друзі занесли коробку. — Зазвичай це робить мама-киця, проте зараз ми скористаємося спеціальним інкубатором. Адама викликали рятувати лебедя, що застряг у риболовецькій сітці на озері. То може, ви мені допоможете?

Амелія ледь не підскочила від утіхи — їй навіть не вірилося, що це не сон. Сем також радісно посміхнувся.

— Залюбки! — відповіли діти.

Пані Гоуп натягнула гумові рукавички і, уважно оглянувши кошенят, одне за одним переклала їх до інкубатора. Тоді вона показала Амелії та Семові, як зробити котяче молоко зі спеціальної суміші.

— Відтак ми його нагріємо, — закінчила жінка, — і переллємо до пляшечок.

Амелія взялася наповнювати малесенькі пляшечки й закривати їх м’якими гумовими сосками. Але вона раз у раз поглядала на інкубатор і схвильовано кусала губи.

Коли пляшки були наповнені, пані ветеринар дала друзям рукавички, щоби на кошенятах не лишилося людського запаху, а тоді вручила кожному по маляті: Семові дісталося одне з черепахових, Амелії — руденьке. Пані Гоуп взяла двох інших.

Амелія обережно тримала в руках кошеня. Воно здавалося легеньким, мов пір’їнка, а його смушок — м’яким, наче пух. Та й ще маля хапалося за її пальці тоненькими, як голочки, пазурами. Амелію це видовище так зачарувало, що їй перехопило подих.

— Це хлопчик, — пояснила пані ветеринар і показала, як правильно тримати кошеня. — Руді коти майже завжди хлопчики, а строкаті — дівчата. До речі, ми опублікували пост, спитали, може хтось загубив черепахову кішку?

— Вам уже відповіли? — з надією запитала Амелія.

Пані Гоуп похитала головою:

— Не так швидко.

Нарешті всі піднесли пляшечки до маленьких ротиків. Трійко строкатих учепились у соски й засмоктали молоко так жадібно, ба навіть по вусах стікало.

Амелія нарешті зітхнула з полегшенням і тільки тоді зрозуміла, що весь цей час майже не дихала. Утім, рудий котик, якого тримала вона, відвернув од пляшечки крихітний писок.

— Давай, — прошепотіла дівчинка, — твої сестрички змогли, і ти зможеш.

Однак у кошеняти, здавалося, не лишилося сил навіть підвести голову.

Сем теж спостерігав за руденьким.

— Мені так зле, — тихо промовив хлопчик. — Якби я правильно навчав Мака, він не прогнав би маму-кицю, і все було б добре…

— Ти ж не знав, що таке трапиться, — спробувала заспокоїти друга Амелія, намагаючись не видавати свого смутку.

— Не картай себе, — приєдналася пані Гоуп.

Вона забрала в дівчинки пляшечку й обережно підштовхнула соску до писка руденького кошеняти. Маля поворухнулося. Тоді пані ветеринар натиснула на соску, щоби звідти потекло молочко, і вуса котенятка затремтіли: нарешті він почав їсти.

Амелія з полегшенням усміхнулась, і пані Гоуп обережно передала їй пляшечку. Дівчинка не йняла віри: вона годує кошенятка!

— Ви дуже вчасно їх принесли, — зауважила жінка. — Руденькому знадобиться більше догляду, ніж його сестричкам, але — тримаймо кулачки! — із цими малятами все буде гаразд.

Випивши все молочко, кошенята згорнулися клубочками і мирно поснули в теплому інкубаторі. Тим часом за вікнами лікарні вже смеркалося — Амелія здивувалася, як швидко минув день.

Аж раптом із приймальні долинув шум — cтукіт у скляні двері й гамір багатьох голосів.

— Емілі! — у двері на своєму інвалідному візку в’їхала Джулія. — Там привезли великого пса, його збив трактор. Адам іще не повернувся, тож, може ти?..

— Авжеж, — швидко відповіла пані Гоуп. А потім, стягнувши гумові рукавички, попрямувала до умивальника. — Саймоне? Саймоне!

— Уже йду! — з підсобної комірчини вийшов чоловік з оберемком пов’язок і попрямував до операційної.

Сем витріщився на Амелію і стурбовано промовив:

— Хто ж тепер наглядатиме за кошенятами? Пані Гоуп казала, що годувати їх треба кожні кілька годин!

І тут в Амелії виникла ідея. Понад усе вона хотіла допомагати «Ковчегу». І зараз у неї з’явився шанс показати родині Гоуп, якою корисною вона може бути.

— Не хвилюйся, — заспокоїла Амелія друга, — у мене є план…

— Амеліє! Прокидайся, люба!

Дівчинка протерла очі. Електронний годинник, що стояв на столі, показував першу годину ночі. На краю ліжка сиділа мама — її обрис виднів у блідому світлі. Навіщо її розбудили?.. Але тут Амелія згадала — час годувати кошенят!

Пораненому собаці, якого ввечері привезли до «Ковчега», знадобилась термінова операція, тому пані Гоуп та Саймон не мали можливості наглядати за кошенятами. Тож мама і бабуся Амелії, прийшовши по неї до ветеринарної лікарні, погодилися забрати кошенят додому. Тепер малята спали у вітальні, на спеціальній подушці з підігрівом, яку дала пані Гоуп.

Це була перша ніч Амелії в новому домі, і дівчинка дуже переймалася, як їй спатиметься на новому місці. Та хіба зараз в неї був час сумувати за рідною оселею? Вона мала доглядати кошенят!

Дівчинка надягнула халат, узула капці й слідом за мамою зійшла на перший поверх. Бабуся вже була в кухні. Готувала молочко й нагрівала його в малесеньких пляшечках. Дівчинка солодко позіхнула, але за мить зосередилася, щоб усе зробити правильно. Натягнула гумові рукавички й понесла готову суміш до вітальні.

Усівшись, вона поклала руденьке кошеня собі на коліна і підсунула соску йому до ротика. Малюк випив зовсім трішки молока, але вигляд у нього поліпшився. Мама й бабуся годували трьох черепахових. На комині тихо цокав годинник. Дівчинка відчувала, що повіки в неї важчають і очі от-от закриються. Добре, що навчання в школі почнеться тільки наступного тижня: Амелія розуміла, що на ранок буде дуже втомленою. Утім, щасливе муркотіння Рудька змусило її випростатися. «Я йому потрібна…»

Амелія ще ніколи не доглядала тварин і навіть гадки не мала, наскільки це бентежно — і як прекрасно. «Мабуть, Сем відчуває таке щодня, наглядаючи за Маком», — подумала вона.

— Добраніч! — гукнула дівчинка рідним, коли вони закінчили годувати кошенят і поклали їх назад на подушечку. — Побачимося знову за дві години!

— Залиши це на нас із бабусею, — запропонувала мама, — а сама поспи.

Проте дівчинка похитала головою:

— Дякую, матусю, але я справді хочу дбати про них.

Амелія повернулася до своєї кімнати й сіла на лаву біля вікна, щоби зняти капці. У шпарину між фіранками видніла вивіска «Старого млина», що майоріла в нічній темряві. Там досі світилось одне вікно. Дівчинка влаштувалася під теплою ковдрою і сонно подумала: «Мабуть, Сем теж хвилюється за кошенят і не може заснути». Як втішно, коли друг неподалік! «Сподіваюся, з малятами все буде добре…»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Наступного дня о сьомій ранку в двері подзвонили. То були Сем і Мак.

— Привіт, — позіхнула Амелія, відчинивши.

— Я прийшов подивитися на кошенят, — мовив хлопчик. — Із ними все гаразд?

Дівчинка протерла очі.

— Заходь і побачиш.

Cем прив’язав свого песика на подвір’ї і попрямував до вітальні за Амелією. Бабуся сиділа на дивані й годувала рудого кошенятка, а мама — біля вікна, тримаючи в руках одного зі строкатих.

— Руденький почав їсти! — зрадів хлопчик.

— Так! Хіба це не чудово? — Дівчинка на мить відчула, як від утоми й водночас од гордості у неї запаморочилося в голові. — Сьогодні йому вже значно краще. Бабусю, ти же знаєш Сема, так? Мамо, це Сем.

— Проходь, Семе, — запросила мама. — Хочеш погодувати кошенятко?

— А можна? — хлопчик широко всміхнувся. — Очманіти!

Друзі пішли до кухні. Амелія розвела молоко і розповіла Семові, як годувала малят уночі.

— Ти так і не бачив маму-кицьку? — поцікавилася вона.

Хлопчик похитав головою:

— Я дуже хвилююся — раптом вона більше не повернеться.

— Думаю, нам треба її пошукати, — запропонувала дівчинка, наливаючи у пляшечки рідину.

Погодувавши кошенят, Амелія і Сем вирушили до «Старого млина». Песик спокійно крокував на повідці поруч із ними і поводився дуже чемно — навіть не вередував, коли хлопчик відсмикнув його від клумби, яку йому дуже кортіло понюхати. До того ж, коли Мак задер лапку біля кущика при дорозі, Сем був уже напоготові зі смаколиком.

— Молодець! — похвалив він і попестив цуцика. А тоді звернувся до Амелії: — Зранку Мак подзюрив на кухонну підлогу, та я зробив так, як ти порадила, і не сварив його. Здається, він вчиться.

— Авжеж, вчиться! — дівчинка почухала песика за вушком. — У тому відео казали, що цуцикам дуже подобається тішити людей. Треба тільки навчити їх робити це правильно!

Діставшись готелю, Сем зачинив Мака в кухні й побіг до Амелії на подвір’я. Вони сподівалися знайти якісь підказки щодо того, де ховається мама-киця, тому оглянули всі довколишні кущі та клумби, обстежили берег річки, ба навіть за сараєм подивилися. Згадавши пост пані Гоуп про черепахову кицьку, Амелія подумала, що хтось уже міг відповісти. «Щойно повернуся додому, відразу зателефоную до “Ковчега” і дізнаюсь», — вирішила дівчинка. Аж раптом вона помітила, що на огорожі, яка розмежовувала Семове обійстя і сусідню ферму, майорить щось рудо-чорне.

— Семе! Поглянь на це!

Хлопчик вибрався з клумби й обтрусив штани.

— Це клаптик смуху! — вигукнув він. — Гадаєш, котячий?

Дівчинка зняла клаптик, щоби роздивитися зблизька.

— Він різнокольоровий і, схоже, черепаховий…

— То «Весняна ферма», — пояснив Сем, указуючи за огорожу. — Господар — пан Стівенс. Гарна людина.

— Імовірно, наша киця саме там, — замислилась Амелія. — На фермі, певно, багацько мишей.

У хлопчика загорілися очі:

— Навідаймося до пана Стівенса і запитаймо, чи не бачив він кицьки.

Вони повернулися до готелю і попередили пані Бакстер, куди йдуть. Прихопили банку консервованого тунця, а також стару переноску для котів, яку Сем відшукав у сараї, і, лишивши Мака мирно посопувати у своєму кошику, вирушили до «Весняної ферми».

Дівчинка відчинила ворота, а потім щільно зачинила їх по собі, щоби жодна тварина не втекла. Господарство складалося з кількох величезних хлівів і неозорого поля, де паслися корови. Удалині виднів іще один хлів, недобудований, і звідти долинав неймовірний шум. Там працювали будівельники — щось пиляли, стукотіли молотками і голосно перемовлялися.

— Яка ж ця ферма величезна! — видихнула отетеріла Амелія, роззираючись навкруги.

— Що-що? — Сем приклав долоню до вуха.

— Кажу, ферма просто величезна! — вигукнула дівчинка, намагаючись перекричати будівельний гамір. — Як ми знайдемо тут нашу кицю?

Хлопчик указав на фермерський дім — білу будівлю, біля якої стояла забруднена автівка, — і прокричав:

— Почнімо звідти!

Вони попрямували до будинку й постукали. Надвір вийшов чоловік із сірою щетиною на засмаглих щоках і зморшками навколо очей. Зсунувши назад свого картуза, він запитально глянув на непроханих гостей.

— Добридень, містере Стівенс, — привітався хлопчик. — Це моя подруга Амелія. Ми шукаємо загублену кицьку — може, ви її бачили?

Фермер замислився:

— А яка вона на вигляд?

— У неї черепаховий смух і білі лапки, — пояснила дівчинка. — І ще вона дуже кощава.

— У неї народилося четверо кошенят, — додав хлопчик, — тож ми хочемо знайти її, аби вона змогла виходити своїх малят.

— Гм, я дійсно бачив таку, — кивнув пан Стівенс. — Здається, вона боїться людей. Я намагався підізвати її, одначе кицька не підпустила мене близько.

Амелія дуже здивувалася, що в такої гарної киці немає господаря.

— Але я й гадки не мав, що в неї є кошенята, — правив далі фермер. — Я вже давненько її не бачив, проте можу показати, де вона ховається зазвичай.

Пан Стівенс попрямував до хлівів, і друзі поквапилися за ним. Будівельники увімкнули свої прилади, здійнявши страшенний шум. Поруч із дітьми проїхав вилочний навантажувач із деревиною.

— Я десь читала, ніби кицьки полюбляють народжувати й ростити кошенят у тихих місцях, — прогорлала Амелія крізь шум, коли вони заходили до найближчого хліва. Там було темно й від тюків сіна тягнуло пріллю. — Може, будівництво злякало її і вона втекла до Семового гаража?

— Так, останнім часом тут суцільний безлад, — кивнув пан Стівенс. — Вона спала он там… — Він указав на сіно. — Але будьте обережні: тюки важкі, тож краще нічого не чіпайте.

Щойно фермер пішов, Сем відчинив переноску і поклав туди консерви. Відтак друзі поставили її на один із тюків, а самі сховалися за купою інших і зачаїлись. Серце Амелії калатало, до того ж сидіти тихо було дуже важко, бо сіно кололо шкіру крізь одяг. Дівчинка відчувала, що її приятель теж дуже напружений. «Сподіваюся, мама-киця справді десь тут…»

Здавалося, минула ціла вічність. Амелія вже стала засинати, втомлена нічним годуванням кошенят (але вона від цього нізащо не відмовиться!), аж раптом Сем її легенько штурхонув і показав кудись. Із запорошеного кутка вигулькнула тінь. Амелія затамувала подих. То була черепахова киця, і вона здавалася ще худішою, ніж раніше. Поводячи вусами, киця обережно пробиралася між тюками в напрямку клітки. «Ще трішечки», — благала Амелія, схрестивши пальці й ніби намагаючись подумки провести тваринку до цілі: «Ще зовсім трішечки…»

Тут Сем почав чухати носа, і дівчинка зрозуміла, що зараз станеться. О ні!

— А-а-апчхи-и-и! — цей звук виявився навіть гучнішим, ніж гамір будівельників надворі.

Кицька наче закам’яніла, її смух став дибки. Та вже за мить вона кулею стрибнула на тюки, звідти — на балки, що тримали стелю, а потім іще вище.

— Сіно з пилом потрапило мені до носа, — виправдовувався засмучений Сем, шмигаючи. — Несила було втриматися!

Кицька вже видряпалася на найвищу балку і звідти дивилася на своїх переслідувачів. Треба було лізти за нею — іншого виходу друзі не бачили. Утім, то був небезпечний намір: тваринка сиділа надто високо, і якби хтось із дітей упав, то зазнав би дуже серйозних ушкоджень. А потім Сем і Амелія помітили, що киця ніби готується кудись стрибнути, проте чомусь лишається на місці.

— З нею ж нічого не трапиться, так? — стривожено запитав хлопчик. — Котам подобається високо залазити?

— Подобається, — погодилася дівчинка, — але вона дуже високо… — Від хвилювання у неї залоскотало в животі. — Семе, боюся, вона там застрягла!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Сем вискочив із хліва і побіг шукати пана Стівенса.

— Тільки не стрибай! — у відчаї вигукнула Амелія, спостерігаючи, як кицька перелякано нявкає й метляє хвостом. — Не стрибай!

Тут до хліва повернувся хлопчик разом із фермером.

— Бідолашна киця! — із жалем мовив пан Стівенс. — У мене навіть нема такої довгої драбини, щоби дістатися її.

Раптом дівчинка дещо згадала:

— А як щодо вилочного навантажувача? — спитала вона. — Якщо підняти тюки до стелі, киця зможе злізти сама.

Уже за кілька хвилин Амелія та Сем із хвилюванням спостерігали, як фермер заїжджає до хліва і підіймає тюки. Поставивши переноску з тунцем на землю, вони залишили кицю на самоті.

— Сподіваюся, це спрацює, — пробурмотів Сем, втупившись у прочинені двері хліва.

Амелія теж спостерігала за хлівом, і її серце калатало, як скажене.

Кішечка трохи зачекала, а потім, розчепіривши лапки, зістрибнула точнісінько на горішній тюк сіна. Друзі захоплено перезирнулись. Амелія хотіла була радісно скрикнути, та побоялася знову налякати тваринку. А між тим киця легко перескакувала з тюка на тюк, аж поки не наблизилася до переноски з тунцем. Обережно зазирнувши туди і відчувши смачненький запах, вона зайшла досередини.

Амелія кинулася до хліва й одним швидким рухом зачинила дверцята. Усвідомивши, що її піймали, киця злісно зашипіла і заскреготала пазурами. Крізь ґратки дівчинка побачила її дикі очі й дуже захотіла заспокоїти.

— Усе гаразд, — м’яко промовила Амелія, — ми просто хочемо віднести тебе до твоїх кошенят.

— Це було вправно, — всміхнувся пан Стівенс, а друзі дали одне одному п’ять. — Упевнений, її кошенята будуть дуже щасливі, коли знову побачать матусю.

Почувши це, Амелія враз посумнішала: їй спало на думку, що кошенята вже добу не були зі своєю мамою. А раптом вони тепер пахнуть людьми? І киця-мама не прийме їх? «Аби ми тільки не спізнилися…»

У ветеринарній лікарні пані Гоуп обережно витягла кицю з переноски. Спершу тваринка шипіла й дряпалася, та, коли її поставили на оглядовий стіл, заспокоїлась і дозволила Гоупам оглянути себе. Мама і бабуся Амелії вже привезли кошенят, і тепер малюки знову лежали в теплому інкубаторі. Несподівано дівчинка усвідомила, що гризе нігті, а позаду неї пан Стівенс нервово жмакав у руках свого картуза.

— Вона дуже кощава і має рану на лапі, — повідомив пан ветеринар, підвівши голову. — Та попри це, в неї досить міцне здоров’я. — Він налив на долоню якоїсь рідини, втер її в спину кицьки і пояснив: — Це крем од бліх. А пізніше дамо їй пігулку від глистів.

Урешті-решт Амелія цілком заспокоїлася. Пані Гоуп просканувала кицьку приладом для виявлення мікрочипа (саме тим, яким Менді перевіряла Мака), і тваринка стурбовано занявкала.

— У неї немає чипа, — мовила пані ветеринар.

— Мабуть, вона нічийна, — припустила дівчинка.

— Стан її смуху це підтверджує, — погодилася жінка. А тоді лагідно звернулася до кицьки: — Гей, люба! Час повернути тебе до твоїх діток.

Пан Гоуп підніс інкубатор, і лікарка впустила кицьку досередини. Кошенята занявкали, і їхня мама на мить заклякла. Відтак, наблизившись на крок, знову завмерла, настовбурчила вуха і придивилася. Ще один крок.

Сем і Амелія ошелешено перезирнулися. Раптом кошенята надто довго були без мами і тепер вона не захоче їх доглядати? Після всього, що трапилося, це було би просто жахливо!

Аж тут кицька заходилась облизувати рожевим язичком спочатку руде маля, а потім і строкатих. Вона прийняла діточок! Уперше за весь цей час Амелія бачила її такою спокійною. Киця вляглася біля своїх малюків, і її жовті очі заблищали. Кошенята поповзли до неї, пригорнулись і стали смоктати молоко. Навіть крізь скло інкубатора всі добре чули, як задоволено муркотить їхня матуся. Перезирнувшись, Амелія та Сем полегшено всміхнулись.

Пан Стівенс надів картуза і мимоволі теж широко всміхнувся.

— Я хочу взяти цю кицю до себе, — заявив він. — І як я не зрозумів, що вона не має дому? А так я доглядатиму її, та й вона ганятиме мишей на фермі.

— Ви впевнені? — запитала пані Гоуп, миючи руки. — Безпритульним котам зазвичай не подобається жити в домі: вони звикли бути вільними.

— Та нехай живе в хліву, якщо захоче. Але я буду знати, що вона нагодована.

— Вона має бути із кошенятами наступні вісім тижнів, — попередив пан Гоуп. — А потім ви зможете її забрати.

Пан Стівенс почухав найбільше строкате кошеня з плямкою на хвості. Малюк вхопився за палець.

— Здається, я йому подобаюся, — засміявся фермер. — Його я теж заберу.

Амелія була дуже задоволена.

— А як щодо інших кошенят? — поцікавилася вона. — Ви зможете і їх забрати на ферму?

— Боюся, я не подужаю доглядати аж п’ятьох котів, — похитав головою пан Стівенс.

— Ох… — зітхнув Сем і понурив плечі.

«Бідні кошенятка, — подумала Амелія і подивилася в інкубатор. Малята лежали біля мами, скрутившись клубочками і чеберяючи лапками. У рудого на носику лишилася плямка молока, і котик злизав її крихітним рожевим язичком. Серце дівчинки стислося. — Місіс та містер Гоуп, певно, вважають мене ще недостатньо відповідальною, щоби допомагати “Ковчегу”, та я їм доведу, що вони помиляються! Я подбаю про цих кошенят!»

Повернувшись до ветеринарів, дівчинка промовила:

— Ми знайдемо дім кожному малюкові! Правда, Семе?

Спершу хлопчик спантеличено вирячився на подругу, а потім широко всміхнувся:

— Авжеж!

Пані Гоуп замислилася.

— Нічого поганого не станеться, якщо вони спробують, так? — запитала вона в чоловіка.

— Гаразд, — погодився пан Гоуп, — спробуйте знайти їм господарів. Але повідомте нас, якщо не вдасться.

— Обов’язково, — кивнула Амелія. — Але в нас усе вийде, обіцяю!

«І отоді, — мовила вона сама до себе, — Гоупи побачать, що я можу їм допомагати!»

Коли ветеринари пішли до інших пацієнтів, дівчинка обернулася до свого приятеля:

— Заходь до нас на гостину! Поговоримо про те, як шукати домівки кошенятам. А ще ти просто мусиш спробувати солоні карамельні кекси моєї мами — вони неймовірно смачні!

— Чудово! — зрадів хлопчик. — Це було би дуже добре!

— Карамель… — замислився пан Стівенс. — У цієї кицьки багацько коричнево-рудих плям на смуху, так? Гадаю, таке ім’я їй дуже пасуватиме.

— Напевно! — погодилися друзі.

— Тоді вона буде Карамель, — вирішив фермер. — А як назвати кошеня?

— Може, Краплинка? — Амелія вказала на білу краплинку на хвості строкатого.

— Чудово! — всміхнувся пан Стівенс, і всі його підтримали.

Дорогою до будинку Амелії друзі вирішили зайти до «Старого млина». Пліч-о-пліч вони крокували стежкою повз озеро, де так само галасливо кахкали качки, а легенький вітерець пестив очерети. Довкола безтурботно пурхали метелики.

Якоїсь миті Амелія спіймала себе на тому, що мугикає під носа. Поступово її сповнювало переконання, що це селище полюбиться їй не менше за Йорк. А може, навіть більше! Вона вже знайшла чимало друзів — і з-поміж людей, і з-поміж тварин. Навіть думка про нову школу вже не здавалася такою моторошною. «Велфорд іще не мій дім, — розмірковувала дівчинка, — та невдовзі він стане для мене домом».

Удома Сем узяв Мака на повідець, і вже разом вони попрямували на гостину до Амелії. Біля кущика під огорожею песик задер лапку.

— От молодець! — Сем погладив цуцика по голові й дав смаколика. — Він і справді вчиться! — Опустившись навколішки, хлопець обійняв свого улюбленця. — Тепер, гадаю, ніхто його в мене не відбере!

— Авжеж! — підтримала друга Амелія.

Дівчинку сповнювало відчуття щастя. Вона із захватом думала про інших тварин у «Ковчезі» і мріяла про їхні із Семом наступні пригоди.

«Я вже не можу дочекатися!»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.

Амелія передала Тюльпаночку подрузі, і та занурилась обличчям у смух кроленятка.

— Тюльпаночка! Більше ніколи від мене не тікай!

— Тепер так само тихо повертаймося назад! — усміхнувся Сем.

— ДЗЯВ!

Усі рвучко обернулися на цей звук. Затріщала огорожа, захиталася трава, і з неї вискочив Мак. Його повідець теліпався десь позаду.

— Маку, ні! — зарепетував Сем, перелякано витріщивши очі.

Та песик мчав не до свого господаря, а просто до будинку. У Амелії замлоїло в животі: місіс Кренборн про все дізнається!

Друзі кинулися за цуциком. Шпичаки якоїсь рослини чіплялися за їхній одяг, дряпали їм шкіру, але Мака треба було спіймати якомога швидше. Песик дістався дверей, і побоювання Амелії справдились. Угледівши дверцята для котів, Мак запхав туди свого допитливого носика. Але несподівано відскочив, аж підстрибнувши, і дуже здивовано закліпав. Проте тієї ж миті потрусив головою та влігся. Усе це здалося дуже кумедним.

А тоді двері розчахнулись, і на порозі, руки в боки, розпашіла від гніву, постала місіс Кренборн.

— А що це ви робите в моєму саду?! — заволала пані, витріщившись на Амелію. Потім перевела погляд на хлопчика, а з нього — на Іззі. Коли її очі опустилися на Тюльпаночку, чий писок був заляпаний соком, вона голосно зойкнула: — То он хто цупить у мене полуниці!

Амелія й рота не встигла розкрити, щоби все пояснити, як місіс Кренборн загрозливо посунула на них, злісно повторюючи:

— Злодії! Злодюги!

Усвідомивши, що вибору в них немає, Амелія крикнула:

— Тіка-а-ай!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м. Харків.