УДК 821.161.2-3-93

Г68

Серія «Час фентезі»

Ілюстрації Лади Касьяненко

Дизайн обкладинки Надії Величко

Гордієнко Н.

Г68 Межи світів. Дари справжніх / Наталія Гордієнко. — Х. : АССА, 2024. — 272 с. : іл. — (Серія «Час фентезі»).

ISBN 978-617-8229-89-4

© ТОВ «Видавництво АССА», 2024

ТОВ «Видавництво АССА»

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи
ДК № 5981 від 29.01.2018 р.

Анотація

Світи не паралельні, вони тісно переплетені. Отож, познайомившись із перевертнями, Станіслава дізнається, що вони виконують серед людей певний обов’язок. А ще знаходять своїх справжніх... В людському світі триває широкомасштабне вторгнення Росії в Україну. Яку ролі відіграють містичні істоти в житті дівчини з окупованої території? Ця книга — про дружбу, про пошук власного шляху і, звісно, про любов. Одну любов на два світи.

Перевертні — двоіпостасні створіння. Зазвичай вони мають людську подобу, але для битви чи полювання перекидаються на вовків. У цій расі людська свідомість поєднується з природним інстинктом хижаків, тому від народження перевертнів навчають узгоджувати між собою дві потужні сутності. Одна має гармонійно доповнювати та підтримувати іншу. Фізичні тренування, спрямовані на розвиток м’язової системи, координації рухів та швидкість реакції, необхідні, бо перевертні — насамперед бійці. Але вони досягли певного балансу, поєднуючи серйозні фізичні навантаження з медитаціями та інтелектуальними вправами, бо, за їхнім переконанням, лише здорова свідомість здатна узгодити прояви обох іпостасей, а здорова свідомість можлива лише за умови фізичного здоров’я.

На початку створення містичного світу перші перевертні уклали Договір...

Ґрор Науґладур

«Історія рас», т. 2, с. 37

Розділ 1
Перевертні, 2000 рік

День був теплий і тихий. Чудовий день початку червня, коли сонце лагідне, земля тепла, небо високе, а повітря сповнене ароматів дозріваючих полуниць та ніжних квітів. Сімоньєн¹ сидів в альтанці у власному саду й дивився на дружину. Марія, зосереджена й уважна, ходила між грядками з лікарськими травами, показувала щось дітям, нахилялася, десь щось відщипувала, десь щось підправляла, десь підкручувала. Вона була травницею і навчала дітей клану розрізняти та використовувати рослини. Базові знання отримували усі; тих, що виявляли хист, Марія вчила докладніше, передаючи свої численні знання.

На хвилинку зупинившись біля грядки з нагідками, жінка попросила старшого з дітлахів принести води, і хлопчик підбіг до невеликого фонтана, зачерпнув у лійку води, але не встиг повернутися до наставниці, як до саду увірвалася Дариньєн.

— Тату! — заволала вона. — Мамо!

Сімоньєн підхопився на ноги. Донька дозволяла собі горлати, не зважаючи на оточуючих, лише у виняткових випадках. Марія завмерла посеред грядок.

— Даніельєн зник!

Марія притиснула руки до грудей.

— Дариньєн! — вимовив голова клану, намагаючись зберігати спокій і відчуваючи, як волосся на потилиці стає дибки. — Поводься гідно. Не лякай матір і поясни докладно.

Дариньєн перевела подих, винувато зиркнула на матір і спробувала себе опанувати.

— Ми гуляли на березі озера, — почала була дівчина й замовкла, бо вони з братом мали бути на загальному тренуванні, а не будувати курінь.

— Тобто ви втекли з навчання, — зауважив батько.

Дівчина зітхнула. Брехати сенсу не було. В перевертнів гострий нюх, і липкий запах брехні вони відчувають одразу.

— Втекли, — неохоче підтвердила вона. — В нас виникла справа, але те я тобі потім розповім. Все було добре, аж раптом Даніельєн зойкнув, збліднув, перекинувся через голову і шубовснув у воду. Але його там немає, розумієш? Він пірнув і просто зник.

— Сімоньєн, — побілілими губами прошепотіла Марія.

Дітлахи скупчилися біля неї, не зовсім розуміючи, що відбувається, але добре відчуваючи напругу дорослих.

— Все буде добре, — сказав Сімоньєн дружині й одразу звернувся до доньки: — Відведи малих до школи й повертайся до озера. Я оголошую загальний збір. Мені потрібні всі чоловіки клану, які зараз перебувають тут. Ти теж будеш потрібна.

Сімоньєн добре знав доньку. Немає сенсу відволікати дівчину іншими завданнями. Поки її улюблений молодший брат у небезпеці, Дариньєн не всидить на місці. Голова клану стрибнув, перевернувся через голову і на доріжку саду приземлився вже величезним вовком. Він підхопив на широку сильну спину дружину і єдиним стрибком майнув понад садовою огорожею.

Перевертні, що з’явилися на поклик свого голови, обшукували берег, ліс і саме озеро. Сімоньєн із двома старшими синами раз у раз пірнав у воду. Вовки не дуже її люблять, хоча за потреби добре плавають. Цього разу перевертні встигли перевірити кожну водорость і кожен камінчик на дні лісового озера. Марія застигла на березі, вдивляючись у дзеркальну поверхню широко розплющеними очима. Дариньєн обіймала матір, не відводячи погляд від води.

— Його тут немає, — проскрипів старечий голос.

Сімоньєн, який щойно вчергове випірнув з озера, побачив перед собою Самюельїса². Сімоньєн обтрусився, розбризкуючи воду, і підійшов до старого вчителя, що стояв поруч з Марією.

— Сімоньєне, якщо ви досі не знайшли твого сина, це означає тільки одне. Його тут немає. Він в іншому вимірі.

— Але, вчителю, — Марія відклякла й повернулася до перевертня, — це неможливо! Портал нікого не пропускає до повноліття!

— За одним-єдиним винятком... — почав був Самюельїс, але Дариньєн його перервала.

— Дані! — заволала вона, забуваючи одразу про все на світі: гідне поводження, виховання й повагу до старших. — Дивіться, дивіться туди! — кричала дівчина, кидаючись до води.

З озера, втомлено хлюпаючи лапами, випливав молодий вовк. Одразу кілька перевертнів шубовснули у воду, щоб допомогти йому. На березі сріблясто-біле вовченя перекинулося через голову, і перед кланом постав Даніельєн, молодший син голови. Мати поривчасто обійняла його, сестра обхопила руками їх обох.

— Де ти був? — залунало зусібіч.

— Там дівчинка тонула, — пояснив Даніельєн, здивовано оглядаючи товариство. — Зовсім маленька. Вже добряче води наковталась, навіть не кричала. Я її витяг. Ви чого всі тут? Вчителю... — він поклонився Самюельїсу.

Марія чи то застогнала, чи засміялася і знову обійняла сина.

— Дані, тут нікого не було, окрім нас із тобою, — тихо промовила Дариньєн. — Тут не було дівчинки. Ми були самі.

Сімоньєн нахмурився.

— Я ж сказав тобі, — проскрипів старий Самюельїс, звертаючись до голови клану.

Розділ 2
Перевертні, 2017 рік.
Батько та син

— Ми недаремно виходимо, лише досягнувши тридцяти п’яти років. Саме в цьому віці ми опановуємо свою сутність і можемо безпечно існувати в людському світі. Тому портал і не відкривається раніше. Це захищає молодих, надміру нетерплячих і цікавих.

Батько тривожився і починав сердитися, на переніссі зібралися знайомі зморшки.

— Для мене портал уперше відкрився у чотирнадцять.

Даніельєн зберігав спокій. Рішення було прийняте, він не просив ані дозволу, ані поради, просто батько мав право знати.

— Ти мало не втопився тоді! Твоя здатність до телепортації наробила чимало клопоту нам усім, і в мене досі волосся на потилиці стає дибки, коли я згадую той день.

Батько рвучко підвівся й підійшов до стрілчастого вікна. Вісімдесятирічний голова клану не втратив сили й гнучкості, зате набув досвіду та вправності. Даніельєн із гордістю добре тренованого бійця спостерігав за рухами батька. Справжній альфа! Молоді ще нескоро наважаться кинути йому Виклик.

— Я вже розповідав, що тоді трапилося. І сутність мого дару полягає не в здатності до телепортації. Це трохи інше, Самюельїс пояснював Раді.

***

— На хлопця потрібно надіти браслет, — переконано промовив Сандрос, молодий голова східного клану.

Сандрос очолив клан якихось п’ять років тому після двобою з попереднім головою, і ретельно, як усі новачки, старався підтримувати свій авторитет. Він був молодий за мірками перевертнів, мав якихось сорок вісім років. Отож трохи соромився цього, і тому поводився суворіше та безкомпромісніше, ніж того вимагали обставини.

— Він не скоїв злочину, — спокійно відповів Сімоньєн.

Голови сімох кланів зібралися в залі Ради, щоб заслухати доповідь про події на озері. Зала була величезною, з високим готичним склепінням і стрілчастими вікнами. Голови сиділи за масивним колоподібним столом в дерев’яних кріслах із різьбленими спинками, кожен на своєму місці. В центрі утвореного столом кола в металевій чаші на високій ніжці горіло червоне полум’я.

— Ні, — відповів Арслайн, худорлявий та довгоносий голова західного клану, Хранитель загальної скарбниці. — Він просто пройшов крізь портал, як у звичайні двері. Портал не може схибити, він створений разом із нашим світом. Щось у самому хлопцеві дозволило перехід. І це не злочин, це загроза. Як для нього самого, так і для всіх нас.

— Подумай, Сімоньєне, — вступив у дискусію
Елгранд, голова північного клану. Його матір’ю була
валькірія. — Хлопець не контролює переходи. Невідомо коли й невідомо куди його потягне наступного разу. Де він опиниться? Що накоїть? Він або приведе когось за собою, або нам самим доведеться виходити та рятувати його. В будь-якому разі він наражає нас на небезпеку. Цього не можна так залишити.

— Треба надіти браслет, — повторив Сандрос.

— Треба знайти інший вихід, — наполягав Сімоньєн. — Я згоден з тобою, Арслайне. — Ця фраза далася голові правлячого клану нелегко, бо Хранителя скарбниці він ледь терпів. — І з тобою, Елгранде. Неконтрольовані переходи недосвідченого перевертня становлять загрозу насамперед для нього самого. Але браслет обмежить розвиток його здібностей. Я не згоден надіти на Даніельєна браслет.

Браслет, що унеможливлює перехід між світами, надівали виключно на перевертнів, які скоїли злочин в будь-якому зі світів — людському чи містичному. Разом із блокуванням переходу браслет блокував решту здібностей, залишаючи тільки можливість самого перевороту, бо перевертні створені двоіпостасними. Зрозуміло, що Сімоньєн опирався пропозиції інших голів.

— Найімовірніше, в хлопця здатність до телепортації, а це дуже сумнівний хист, — похитав головою темноволосий Мааруфмадді, голова південного клану. — Я вбачаю в ньому більше небезпеки, ніж користі. Я поважаю тебе, Сімоньєне, — схилив кучеряву голову південний голова, — але постався до ситуації об’єктивно. Уяви, що ми говоримо не про твого сина, а про будь-якого іншого перевертня. Ти впевнений, що вітав би таку здібність?

— Будь-яка здібність може бути як корисною, так і шкідливою, — Сімоньєну почав уриватися терпець, але голова все ще себе опановував. — Це залежить від того, чи носій навчений керувати нею і як він її застосовує. Невже я маю пояснювати базові речі тим, хто змалечку вчиться підпорядковувати собі власну сутність? Припустімо, в Даніельєна вроджена здатність до телепортації, хоча раніше ніхто не помічав її проявів. Але хай так. Саме собою це ані погано, ані добре. Коли хлопець навчиться користуватися своєю здібністю, вона може стати в нагоді, і не раз.

— Якщо навчиться, — підкреслюючи голосом «якщо» промовив Сурджісон, голова клану білих перевертнів, нечисленного клану перевертнів-чаклунів, які утворювали пари виключно з елементалями стихій³, поглиблюючи та розвиваючи магічні здібності. — Телепортація — складна навичка, її навчаються роками, а вроджену здатність мені ще не доводилося бачити. Можна, звісно, звернутися до давніх манускриптів, а поки ми шукатимемо відповідь, надітити на хлопця браслет...

— Я не дозволю надіти на нього браслет! — втративши терпіння, рявкнув Сімоньєн. — Тільки тому, що ви боїтеся незвіданого та невідомого, я не дозволю скалічити мого сина!

— Не забувайся, Сімоньєне, — подав голос Ар’яніл, який досі зберігав мовчання. Клан перевертнів-барсів жив високо в горах окремо від інших і неохоче контактував із перевертнями-вовками. — Ми не вовченята з твого клану, яких ти можеш тріпати за карк. Ми одностайно обрали тебе головою Ради, але можемо й усунути з цієї посади.

— Ар’яніле, ти кидаєш мені виклик? — спроквола мовив Сімоньєн.

Волосся на його потилиці здибилося, верхня губа загрозливо піднялася, оголюючи ікла. Голова правлячого клану почав підводитися, спираючись кулаками в стіл. Інші голови підібрались, Ар’яніл напружив м’язи сильного, майже квадратного тіла.

— Стара традиція обирати головою Ради перевертня, який досяг ста двадцятирічного віку, мені дуже подобалася, — проскрипів старечий голос. Голови одночасно поглянули на його власника. Самюельїс стояв на порозі і похитував сивою головою. — Зрілі принаймні не перетворюють залу Ради на ринг, не рвуть одне одному горлянки й дослухаються до голосу розуму.

— Ми готові слухати твій голос, учителю, — опановуючи себе, вимовив Сімоньєн.

Величезним зусиллям роз’ярілий голова Ради розтиснув кулаки, видихнув і опустився у своє крісло. Волосся на потилиці поступово влягалося. Ар’яніл теж розслабився, інші голови присоромлено опустили очі. Всі вони колись вчилися у Самюельїса.

Старий перевертень неквапливо пройшов до підвищення, яке зазвичай було порожнім, бо в залі Ради рідко слухали тих, хто не входив до самої Ради. З підвищення усім, хто сидів за столом, було добре видно промовця, а промовець бачив усіх, хто сидів за столом.

Самюельїс обвів поглядом присутніх.

— Мені соромно, що я так погано навчив свого часу шановних членів Ради, — почав старий учитель. — Шістьох із вас я точно недовчив, сьомого — глибоко поважного Ар’яніла — погано виховали його наставники.

Голови засовалися у кріслах, Ар’яніл вишкірився, але зашипіти не наважився. Пошана до вчителів глибоко закладена в кожного перевертня.

— Якби мені вдалося вкласти у ваші голови основи основ, вам не довелося б зараз витрачати час у залі Ради, — провадив Самюельїс далі. — Ви не верзли б дурниць щодо здатності до телепортації і необхідності браслета, а одразу б зрозуміли, що хлопець — Vocatis.

Голови заворушилися, легкий шепіт швидкою хвилею пронісся залою і знов ущух.

— Vocatis — Той, кого звуть, — про всяк випадок переклав Ар’яніл, і Самюельїс згідно кивнув.

— Їх не було з часів... — почав був Арслайн і замовк.

— Їх давно не було, — погодився Сімоньєн. — На нас чекають важкі часи.

***

— Ти йдеш на Поклик, — зітхнув батько. — Даніельєне, твій дар дивним чином є квінтесенцією нашого Договору. За право забрати з собою свою справжню пару ми маємо відслужити. Але зазвичай ми починаємо служити, вже перейшовши до людського світу. Ти не перший, хто почув поклик про допомогу, перебуваючи тут. Але такі, як ти, — рідкісне явище.

Сімоньєн не став казати сину, що носії подібного дару народжуються, провіщаючи часи великих потрясінь.

— Ми з матір’ю непокоїмося, — сказав він натомість.

Даніельєн усміхнувся. Наймолодший син голови клану успадкував дивовижне сріблясто-біле волосся батька і пронизливо темні очі матері. Високий, показний, з гордою поставою. Він ще не розуміє, наскільки привабливий для людських дівчат. Як поведеться, коли збагне це?

— Самюельїс хороший вчитель, — переконливо промовив син. — Він тренував мене усі ці роки і допоміг опанувати дар. Цього разу я йду добровільно.

— Цього разу? — звів брову Сімоньєн.

— Так, — тихо зізнався Даніельєн. — Не враховуючи тієї історії на озері, вона кликала мене ще двічі.

Розділ 3
Світ людей, 2007 рік.
Стася

— Доганяй її! Тримай!

Троє хлопчаків, галасуючи та улюлюкаючи, наздоганяли рудоволосу дівчинку. Мала бігла стрімголов, час від часу озираючись через худеньке плече. Вона бігла швидко, але вже почала стомлюватися та стишувати кроки. Хлопці наздоганяли. Гучний тупіт босих п’ят наближався. Дівчинка зібралася на силі і рвонула уперед. Хоч би якесь укриття! Але обсаджені чорнобривцями та мальвами паркани на вузенькій вулиці були щільні: дошка до дошки, жодної рятівної шпаринки. І високі, одразу не видерешся.

Дівчинка жадібно ковтала розпечене сонцем повітря. Хутчіш, хутчіш! Якщо вона встигне добігти до рогу... Не встигла. Чиясь рука схопила за сукню, дівчинка рвонулась з останніх сил, вивільнилась і притиснулася спиною до паркану. Хлопчаки оточили її зусібіч. Їхні очі палали азартом гонитви.

— Ага! Попалася!

Вони теж важко дихали: попобігали за цією рудою ящіркою! Але тепер уже нікуди не подінеться. Середина робочого дня, усі дорослі зайняті, нема кому втрутитися і врятувати впольовану здобич. Тож хлопці не поспішали і, глузливо посміхаючись, насолоджувалися страхом та розгубленістю малої.

— Що вам треба від мене? — трохи відсапавшись, спитала дівчинка.

Вона була худенька та невисока, дорослі нечемно дивувалися, дізнаючись, що їй уже одинадцять, та радили більше їсти та швидше рости. Якщо вона й ображалася, то тільки подумки, але вголос нічого не відповідала, лише нахиляла голову так, щоб волосся впало їй на очі. А очі в неї були гарні. Мабуть, тільки очі й були в неї гарні: великі, блакитні, з довгими темними віями. Усе решта в ній якесь недоладне: гострі лікті та коліна, неслухняне руде волосся, довга тоненька шия. Дівчинка була задумлива й неговірка, однолітки її не любили.

— Чого вам від мене треба? — намагаючись опанувати тремтіння в голосі, спитала мала.

— Поговорити, — вишкірився Влад. Він був на пів голови вищий та вдвічі товстіший за дівчинку. І чого тільки причепився? З першого класу проходу не дає! Дражнить, чатує за рогом, закидає брудом, а взимку запихає бурульки за комірець. — Ти чого від нас бігаєш?

— А навіщо ви за мною ганяєтеся?

— Казочку хочемо почути, — насмішкувато вигукнув Єгор, незмінний Владів посіпака. — Про містичні дивовижі!

— Про сірого собачку, — підтримав чорнявий Сашко.

Ще один підлабузник! Наскільки спокійнішим було б її життя, якби не ця нерозлийвода трійця!

— Це не казка, — відповіла дівчинка. Її голос затремтів від образи, і, виставивши підборіддя, вона вперто повторила: — Це правда. Мені було чотири роки, і мене врятував великий собака. Витяг з озера, коли я тонула. Тільки він був не сірий, а сріблястий.

Хлопчаки голосно розреготалися.

— Ой, я не можу! Сріблястий собака! З озера витяг! Тонула — і не втопилася! Знаєш, що не тоне, дурепо? — вигукували поміж вибухами сміху Єгор та Сашко.

Влад махнув на них рукою, і хлопці трохи принишкли, але ще підсміювалися та хитали головами.

— А де ж він подівся? — спитав Влад. — Його ніхто ж не бачив, навіть твої батьки. Взагалі на озері ніхто жодного собаки не бачив. Ані великого, ані маленького. Ані на березі, ані у воді. Не було там собак, ти все вигадала. Придумала, дурна ящірко, зізнайся нарешті!

Влад нависнув над дівчинкою, загрозливо піднісши кулак.

— Був собака! — з відчаєм крикнула дівчинка. — Там був великий сріблястий собака, і він мене врятував!

Кулак врізався у паркан над головою дівчинки.

— А ти його зараз поклич, — нахилившись до її вуха, загрозливо промовив Влад. — Хай він тебе врятує. Поклич, бо я тобі зараз... — він знову підніс кулак, і саме тут Сашко перелякано прошепотів:

— Владе!

— Владе! — здавлено покликав Єгор, і такий жах бринів у його голосі, що ватажок мимоволі озирнувся.

Посеред запилюженої вузенької вулиці стояв величезний звір. Його густа шерсть розплавленим сріблом сяяла в безжальних променях липневого сонця.

«Це не собака, — промайнуло у хлопця в голові, — постава зовсім інша. Це вовк!» А більше він нічого не встиг подумати, бо звір підібрався та стрибнув, наче стрілу хтось пустив. І троє хлопчаків знову кинулися бігти вулицями. Хутчіш, хутчіш! Бо м’яко торкаючись лапами розпеченого пилу, за ними безшумною тінню линув сріблястий вовк.

Сашкові вдалося видертись на паркан, Єгор учепився в рятівну гілку верби, що росла на краю містечка, і прудко, наче білка, видерся на верхівку, і тільки Влад біг далі, хоча вулиця вже закінчилася та перетворилася на стежку посеред поля. Він чув лише важке власне дихання, кров стугоніла у вухах, перед очима розпливалися яскраві кола, і задихаючись та хапаючи повітря ротом, хлопець впав на землю й одразу перекотився на спину.

Вовк стрибнув і приземлився передніми лапами хлопцю на груди. Величезна голова схилилася над обличчям, і з завмираючим серцем Влад побачив у хижо вищиреній пащі два ряди блискучих білосніжних зубів. Гострі ікла, загрозливо піднята верхня губа, тихе нутряне гарчання, вузькі видовжені темні очі... Вовк дивився йому просто в зіниці, і хлопець замружився, заскавучав та намочив штани.

— Не чіпай його! — тремким голосом крикнула дівчинка. Вона перевела подих, в боці немилосердно кололо: ще ніколи їй не доводилося стільки бігати. — Будь ласка, не треба його вбивати! — Вона вперлася долоньками в свої гострі коліна, потрусила головою, вдихнула, видихнула. — Відпусти його, будь ласка! Ти ж хороший?

Вовк змахнув товстим пухнастим хвостом, розвернувся й підійшов до дівчинки. Його голова була якраз над її плечем. Дівчинка простягла руку й обережно торкнулася вовчого лоба. Тоненькі пальчики занурилися в густу шерсть.

— Хороший, — м’яко промовила вона. Дихання поступово вирівнювалося, вона спробувала здути з обличчя прилиплі пасма рудого волосся. — Ти дуже хороший. Дякую тобі.

Вовк потягся та лизнув її в кінчик носа. Дівчинка тихо засміялася.

— Мені ніхто не вірив. Але ти мене врятував вже вдруге. Там, на озері, це ж теж був ти?

Вовк облизав її щоки. Дівчинка поклала руку на його шию.

— Ходімо, — покликала вона, — проведеш мене трохи.

Вони пішли, а Влад сидів на гарячій землі та голосно плакав. Він був один, нікого було соромитися. Хлопець розмазував сльози брудними кулаками. Від пережитого страху він не одразу зрозумів, що саме його найбільше вразило у величезному сріблястому звірі.

Якщо вірити малюнкам у підручнику, у вовків світлі до прозорості очі.

Розділ 4
Перевертні, 2017 рік.
Чоловік і дружина

Вогонь у каміні таємничо потріскував, ніби розповідаючи давні казки. Сімоньєн дивився на золотаво-червоні язички полум’я, примруживши повіки. Марія увійшла до кімнати з тацею в руках і, нахилившись, поставила її на низький столик біля каміна.

— Гаряче вино з травами та помаранчами, — сказала вона чоловіку. — Хочеш трохи?

Сімоньєн кивнув, і дружина налила в широку срібну чашу темну рідину з густим пряним ароматом. Плеснула в другу для себе і сіла на канапці поруч із чоловіком.

— Що трапилося? — м’яко спитала вона, подивившись на Сімоньєна.

— Даніельєн вирішив йти вже зараз, — відповів голова клану. — Він не чекатиме повноліття.

Марія перевела погляд на вогонь.

— Я очікувала на щось подібне, — сказала вона нарешті.

— Ти зовсім спокійно поставилася до новини, — зауважив Сімоньєн.

— Ні, коханий, — зітхнула жінка. — Але це випробовування кожної матері. Вчасно випустити своїх пташенят із затишного гніздечка й дозволити їм навчитися літати власними крилами. Даніельєн особливий, і я тривожуся за нього. За двох старших я переживала з інших причин.

Жінка замовкла і знову втупила погляд у вогонь.

— Треба навчити його дечого, перш ніж він піде, — пробурмотіла вона.

— Він учився, — трохи здивовано відповів Сімоньєн. — Багато років і в найкращих вчителів.

— Сумніваюся, що хтось із них навчив нашого сина вишуканого поводження з дівчатами, — похитала головою Марія.

— Вишуканого поводження? — наморщив перенісся Сімоньєн.

— Коханий, я не втрачаю наді, що бодай хтось із чоловіків цієї родини опанує нарешті це високе мистецтво, — усміхнулась дружина.

— Хіба я поводився з тобою невишукано? — Здивуванню перевертня не було меж.

— Ти поводився так, що я сама здивувалася, коли пристала на пропозицію вийти за тебе заміж. Чоловіче, ти ж зробив усе можливе, щоб я відмовилась! Пригадай-но, що ти приніс на перше побачення!

— Квіти. Людські дівчата люблять, щоб їм дарували квіти. Я їх приніс.

— Сімоньєне, це була декоративна капуста!

— Це єдині квіти, які не смерділи, — захищався Сімоньєн. — В перевертнів гострий нюх, більшість квітів викликають в нас чхання, нежить та головний біль...

— Це саме через напад головного болю ти подарував мені власноруч зроблену рогатку?

— Маріє, коли я подарував таку саму рогатку Дариньєн, вона була в захваті! А вона теж дівчинка!

— Вона Дариньєн! Ця дівчинка, дочка перевертня, яка виросла з трьома братами, зроду спідниці не носила, дерлася на всі дерева, що бачила, — і я не впевнена, може, і досі видирається, — розбивала лікті, ніс та коліна і пишалася синцями після тренувань, ніби медалями. Не дивно, що вона мало не знепритомніла від щастя, коли ти подарував їй рогатку, і перше, що зробила — рознесла на друзки вікно в залі Ради.

— Довелося вибачатися перед Арслайном, — удавано скрушно зітхнув Сімоньєн. Хранителя загальної скарбниці кланів, голову західного клану, перевертень не любив від дитинства. І, як хлопчисько, тішився, коли Дариньєн, вибивши пострілом з рогатки шибку в залі Ради, поцілила камінчиком в довгий ніс Арслайна. Голова правлячого клану приніс свої урочисті вибачення та для порядку на тиждень замкнув дочку в її кімнаті, але рогатку не забрав. — Добре, кохана, не всім дівчаткам подобаються рогатки, але я запросив тебе до театру. Оперного. Опера тобі подобалася.

— І заснув на першій сцені!

— Бо я оперу не люблю.

— Ти хропів!

— Я не хропів.

— Ти хропів, Сімоньєне! Ти хропиш уві сні! Кому, як не мені, знати!

— В мене така будова носової перетинки, тут уже нічим не зарадиш.

— Тобто ти таки хропів в опері?

Сімоньєн зітхнув.

— Хропів, — зізнався він. — І подарував декоративну капусту й рогатку. І трохи потримав за комір того підстаркуватого волоцюгу...

— Мого викладача з історії партії, я потім боялася до нього на іспит іти. Ти взагалі розлякував усіх хлопців, які з’являлися в радіусі кілометра: на останньому курсі зі мною не те що за однією партою, на одному ряді сідати не наважувалися.

— Це нормально, перевертні оберігають від зазіхань свою пару...

— Але тоді ми ще не були парою!

— Маріє, ну що ти кажеш? Як це не були? Ким же ми, на твою думку, були?

— Сконцентрованою на навчанні дівчиною і хлопцем, який весь час крутився поруч і робив купу дурниць. Дівчата в гуртожитку мене то жаліли, то сміялися. Сімоньєне, на восьме березня ти приніс мені ковбасу в подарунковій обгортці!

— Це була найсмачніша ковбаса, яку я колись куштував! Ви, люди, робите іноді якісь дурні незрозумілі речі на кшталт відвідування опери. Але, чого у вас не забрати, готуєте смачно! Мені пельмені подобалися в тій забігайлівці, пам’ятаєш, на розі Радянської і... Кохана, чого ти насупилася? Пельмені тобі подобалися теж, тут я вже поцілив нормально і...

— Сімоньєне, я пішла за тебе не через пельмені. Послухай, я зараз про тонкі тендітні речі говорю, а ти про їжу! Невиправний впертий вовкулаче! О Батьку всіх, як подумаю, що Даніельєн почне робити подібні дурниці, мені аж млосно стає. О ні, не дозволяй йому, прошу!

— Жінко, в Батька є важливіші справи, ніж слідкувати за тим, які квіти наш молодший син носитиме на побачення. Ти ліпше поясни своєму невиправному чоловіку, чим я підкорив твоє серце, якщо то були не пельмені, і коли ти стала вважати нас парою?

— Справжньою парою ми стали на світанку, який зустріли разом на даху багатоповерхівки, ти тоді вперше поцілував мене, і я зрозуміла, що піду за тобою, хай куди б покликав. Але дати тобі шанс я вирішила за два місяці до того, коли ти накрив парасолькою мою експериментальну дипломну ділянку.

Сімоньєн зашарівся й відвів погляд.

— Вона багато важила для тебе. А тієї ночі була страшенна злива. І град. Що мені лишалося?

— Залишитися вдома і спати під ковдрою, а не вимокти як хлющ.

— І твої рослини загинули б, а ти вклала стільки праці в цю ділянку! Я не міг такого допустити. Але як ти дізналася?

— А хто ще з моїх знайомих був здатний на подібне божевілля? Решту рослин вибило градом, лише мої вціліли, це не могло бути випадковістю. Як не був випадковістю страшний нежить, з яким ти тиждень не виходив із дому. Мені твоя квартирна хазяйка розповіла, що ти застудився.

Сімоньєн закотив очі.

— Балакуха стара, хто її за язика тяг! А той нежить я досі пам’ятаю. Я мало не вмер, нюх для перевертнів дуже важливий, розумієш...

— Я розумію, коханий, — ніжно відповіла Марія, і Сімоньєну здалося, що вона говорить зовсім не про важливість нюху для перевертнів.

***

— Вона гарна? — з цікавістю спитала Дариньєн.

— У вісімнадцять стала гарною, — спокійно відповів Даніельєн. — Але справа не в цьому.

Брат і сестра сиділи на березі лісового озера. День був спекотним, у високому небі — ані хмаринки, і воно віддзеркалювалося в чистій прозорій воді, холодній за будь-якої пори року. Даніельєн ліг на спину в густу, зігріту сонцем траву. Дариньєн посунулася до нього та полоскотала травинкою в носі.

— Вкусю, — з лагідною усмішкою попередив брат.

Дівчатка в перевертнів народжуються чи не вдвічі рідше за хлопчиків. Доньку голови клану всі пестили, хто як міг. За віком Дариньєн була ближчою до наймолодшого брата, і вони проводили разом багато часу. Дівчина знов полоскотала Даніельєна травинкою. Він перехопив її зап’ясток і легенько стиснув пальцями. Тренована не гірше за брата, Дариньєн могла вивільнити руку та влаштувати жартівливе борюкання, але зараз це було не на часі.

— Чого ти не хочеш зі мною розмовляти? — спитала вона.

— Що ти хочеш почути, Дарі?

— Чому ти йдеш так рано? В тебе є ще чотири роки тренувань та підготовки, навіщо нехтувати ними та поспішати? Ти наражаєш себе на небезпеку!

Даніельєн зітхнув.

— Дарі, перехід небезпечний для будь-кого з нас. Ми знаємо Закони чи не з народження. Вперше портал відкривається на вихід в день повноліття. Наступного разу він відкриється на вхід тільки за сім років. Пропустиш момент входу — залишишся в людському світі довічно. Повернешся без справжньої пари — і більше ніколи не зможеш вийти. І ще невідомо, що гірше: нескінченно довго жити серед людей, приховуючи свою сутність, чи прожити одинаком.

— Дехто обирає повернутися та знайти пару серед перевертнів, — задумливо промовила Дариньєн. — Але від цих шлюбів народжуються звичайні вовченята. Без нашої здібності перевертатися. Зате й без нашого Обов’язку.

Даніельєн уважно подивився на сестру. Вона мала досягти повноліття за рік, і він єдиний з родини знав, що вона боїться переходу.

— Дарі, — м’яко сказав він, — ти ніколи не думала, що служити — це не Обов’язок. Це честь.

— Честь? — здивовано перепитала Дариньєн.

— Подумай. Люди — єдина дійсно вільна раса. Втілюючись, вони забувають, хто вони й звідки. І саме тому мають справжню свободу обирати.

— О Дані! — закотила очі Дариньєн. — Я теж вчилася у Самюельїса. Історію рас я знаю не гірше за тебе.

— Здається, дещо ти все ж таки пропустила, — піддражнив Даніельєн. — Бо інакше зрозуміла б, що Служіння вільним — честь, для якої було обрано нашу расу. Згадай нашого легендарного прапрадіда. Він був одружений зі своєю справжньою, це відкривало йому можливість вільно пересуватися між світами. А він обрав світ людей. Як гадаєш, чому?

Розділ 5
Світ людей, 2014 рік.
Стася

«Легендарний кошовий отаман Іван Сірко був унікальною людиною навіть для свого часу розквіту лицарства та воїнських талантів. Він брав участь у шістдесяти п’яти битвах і з п’ятдесяти п’яти вийшов переможцем. Воював на суші й на морі, проти поляків, московитів та османів. Козацький полк під керівництвом Івана Сірка брав участь в Тридцятирічній війні між Францією та Іспанією і завдяки стратегічному таланту кошового отамана французькі війська отримали видатну перемогу під портом-фортецею Дюнкерк на березі Північного моря. Вдячний король Франції розплатився з Сірком іспанськими гарматами, захопленими у фортеці, і отаман привіз їх на Хортицю, де встановив для захисту Запорозької Січі. До речі, очікуючи в Парижі на оплату, отаман, який був освіченою для свого часу людиною, читав лекції з історії України та Війська Запорозького в університеті Сорбонни.

Сучасники вважали Івана Сірка характерником. Такими запорозькі козаки називали людей, яким приписували екстраординарні здібності. Характерники були сильними чаклунами, серед здібностей яких — вміння зупиняти кров, заговорювати біль, ловити кулі голими руками, ходити по воді та вогню, годинами перебувати під водою, розмовляти з птахами та звірами, ставати невидимими, гіпнотизувати, з’являтися в кількох місцях водночас та викликати панічний жах у ворогів, що спричиняло їх втечу з поля бою.

Такі козаки могли бачити майбутнє, події, що відбувалися за сотні кілометрів в інших краях, впливали на свідомість людей, неживу природу, знаходили скарби, виходили сухими з води. Уміли характерники й керувати погодою — розганяли хмари або, навпаки, накликали дощ. Сильна злива могла зволожити порох, що робило вогнепальну зброю непотрібною. Також дощ міг перетворити поле бою на болото, в якому грузла важко озброєна кіннота суперника. Вміючи зупиняти кровотечу та лікувати смертельні рани, самі характерники були невразливі для будь-якої тогочасної зброї, ані холодної, ані вогнепальної. Понад те, характерники накривали покровом невидимості усіх, кого вели за собою в бій.

Характерники зберігали традиції та таємниці бойового мистецтва запорозьких козаків, підтримували фізичне та психічне здоров’я побратимів і навчали молодих.

Про Івана Сірка козаки говорили, що він наперед знає про те, хто збирається з ним воювати, що під час бою може перекинутися на вовка, що може заклясти вороже військо. Український письменник Адріан Кащенко писав про нього таке. «Чи зміг би простий чоловік з такою невеликою купкою товариства самостійно, без чужої допомоги відбитися від чисельнішого і краще озброєного війська турецького і татарського, і більше тридцяти тисяч яничарів, мов баранів вирізати між січовими курінями? А хто ж, як не характерник, зміг би вскочити з купкою товариства в самий Крим, кубло великої орди, поруйнувати його городи, вирятувати невільників, що зігнані туди з усіх земель, і взяти велику здобич?»

Османський султан видав фірман, щоб у мечетях молилися за загибель Сірка. Але легендарний отаман помер власною смертю в поважному віці, і запоріжці поховали його за своїми традиціями. Офіційна церква вважала характерників чаклунами й відмовляла у відспівуванні. Хоча козаки й самі не віддали б попам улюбленого отамана.

Сірка поховали згідно з його заповітом і так, як ховали усіх характерників. У повному бойовому обладунку, із шаблею у руці й обличчям донизу, щоб життєдайні промені сонця не розбудили поснулого ватажка.

Археологи знаходять подібні поховання на всіх територіях розташувань Війська Запорозького. Останнє, знайдене поблизу села Архангельське Донецької області, датується тисяча дев’ятсот тридцять шостим роком».

***

Автобус зупинився, і Стася вимкнула ноут, на якому дорогою набирала текст доповіді про легендарного отамана Сірка.

Містечко, в якому вона народилася та зростала, зустріло її тишею й ароматом бузку. З наплічником за спиною та сумкою з ноутбуком на плечі Стася, студентка першого курсу престижного вишу, прямувала до батьківського будинку. Вона із задоволенням приїздила сюди на вихідні. З худенького незграбного підлітка Стася перетворилася на чарівну граційну дівчину, ніби пуп’янок розцвів. Але залишалася тихою та задумливою, зануреною у власні мрії. У великому галасливому місті Стася стомлювалась серед людського гамору та нескінченних автівок, а в рідному домі знов набиралася сил.

Останнім часом до аромату весняних квітів домішувався присмак тривоги. Країна нуртувала болем та війною. Зіткнення на Майдані, анексія, захоплення адміністративних будівель в різних містах, травневі події в Одесі, референдум, перші добробати. Давня, ненадійно прихована темрява просиналася й хижо ворочалася, прориваючись несподіваною агресією в знайомих, здавалося б, людях.

На дискотеку Стася йти не хотіла, однокласниця вмовила. Настя була цілковитою протилежністю: жвава, гомінка, вона любила компанії і завжди перебувала у вирії подій. Того разу чи то їй хотілося продемонструвати нову модну сукню, чи то самій на когось подивитись, чи то просто бракувало вражень протягом навчального тижня у місті, але Настя причепилася, як реп’ях, і Стася врешті-решт погодилася піти з нею.

На літньому майданчику популярного в містечку кафе збиралася молодь, грала музика, лунали привітання та сміх. Юність намагалася відгородитися від тривоги веселощами. Дівчата сіли за вільний столик, за деякий час до них долучилися знайомі. Замовили пляшку недорого вина, але Стася відмовилася його пити, надавши перевагу помаранчевому соку.

За одним зі столиків дівчина помітила Влада. Після тієї історії в дитинстві хлопець обминав Стасю, але час від часу підкидав вітальні листівки в шкільну сумку або лишав квіти на ґанку. На випускному вечері Влад випив для хоробрості й запросив Стасю на танок. Зізнання в тому, що Стася подобається йому ще з першого класу, дівчина пояснила собі впливом алкоголю, отож наговорила сім мішків гречаної вовни про юний вік та необхідність вищої освіти і якнайшвидше втекла з вечірки. За подальших нечастих зустрічей Влад ані натяком не згадував про своє освідчення, але Стася все одно почувалася ніяково.

— Привіт, мала! Що ти там цмулиш? Облиш цю кислятину, випий зі мною та ходімо танцювати!

Влад підсів до столика. Він уже був трохи напідпитку, роздивлявся Стасю потемнілими очима, і дівчина пошкодувала, що вдягла сукню з відкритими плечима. Залунали перші акорди відомої пісні.

— Ходімо! — Влад схопив Стасю за зап’ясток, і вона підвелася, щоб уникнути скандалу.

Їй подобався «Плач Єремії», і дівчина спробувала зосередитись на музиці й танці та не зважати на те, що Влад надто сильно притискає її до себе.

— «Моя дівчинко печальна, моя доле золота», — повторив Влад слова пісні, і Стася спробувала вивільнитися з його обіймів.

— Ходімо, щось покажу, — прошепотів Влад їй на вухо і потяг дівчину з кафе.

— Там моя сумочка! — спробувала опиратися Стася, але Влад лише рукою махнув:

— Настя пригляне.

Вони вийшли з кафе та повернули у провулок. Дівчина зупинилась, упираючись.

— Владе, що ти хотів мені показати?

З-за рогу лунала музика та роздавався гучний сміх, але у провулку було темно та тихо.

— Себе. — Хлопець теж зупинився й розвернув дівчину обличчям до себе. — Ти ж і не дивилася на мене ніколи. Чим я тобі не такий?

— Владе, — зітхнула Стася, але хлопець перервав її.

— Ти мені дуже подобаєшся, завжди подобалася, мені жодна інша дівчина не потрібна. Стасько, я для тебе... Зірку з неба хочеш?

— Владе, будь ласка, припини, — дівчина спробувала вивільнити руку, але залицяльник тримав її міцно.

— Зустрічатимемось? Я тобі квіти твої улюблені даруватиму, я знаю, ти ромашки любиш, м’яку іграшку подарую, шоколадки купуватиму хоч щодня і що ви там ще, дівчата, обожнюєте? І я тебе захищатиму, все-все для тебе робитиму, тільки будь зі мною, Стасю!

Влад спробував обійняти дівчину, але та вперлася долоньками йому в груди.

— Владе, припини! Відпусти мене!

— Добровольцем піду, за Україну воюватиму. Тоді будеш зі мною?

— Не кажи дурниць! Який з тебе вояк? Та й батьки не пустять, — Стася не полишала спроб звільнитися, але Влад іще міцніше притиснув дівчину до себе.

— Не віриш? Ти мені не віриш? Стасько, я ж по-хорошому хотів! — просичав Влад і рвонув дівчину на себе.

Стася втратила рівновагу й відчайдушно запручалася у Владових руках. Хлопець намагався поцілувати її, але дівчина виверталася, його губи тицялися їй то в щоку, то в скроню.

— Відпусти її! — пролунав чіткий наказ.

Хлопець та дівчина завмерли, потім Стася запручалася ще дужче. Влад обернувся на голос, не розтискаючи обіймів.

— Відпусти дівчину.

Посеред провулка стояв незнайомець. В непевному світлі можна було розрізнити лише обриси сильного підтягнутого тіла та дивовижне сріблясто-біле волосся. Чи воно здавалося таким у місячному сяйві?

— Ти хто такий? — агресивно виплюнув Влад. — Йди звідси, це моя дівчина!

— Я не твоя дівчина! — обурено вигукнула Стася і зробила ще одну спробу звільнитися.

— Їй не подобається, як ти поводишся, — незнайомець не зробив жодного руху, але Влад відчував загрозу, якої той був сповнений. — Повертайся до своїх друзів і не постраждаєш.

— Ти мені погрожуєш? — розлютився Влад. Давно, ще з часів жорстоких підліткових бійок, ніхто не наважувався кинути йому виклик. — Ах, ти...

Вигукнувши непристойну лайку, хлопець кинувся на незнайомця і не встиг побачити блискавичний рух назустріч. Яскравий спалах розірвався перед очима, і Влад, не видавши жодного звуку, мішком упав на землю.

— Зазвичай я не б’ю тих, хто вочевидь слабкіший, — спокійно промовив незнайомець, роздивляючись непритомного хлопця. — Але він тричі проігнорував попередження, — пояснив він застиглій Стасі.

Дівчина видала слабкий звук. Вона не знала, як реагувати.

— Ти мене боїшся, — вже м’якше вимовив незнайомець, переводячи погляд на дівчину. — Дарма. Я тобі не нашкоджу. Я ж і цього разу прийшов вчасно?

— І цього разу? — перепитала дівчина.

Голова йшла обертом, і Стася на мить позаздрила непритомному Владу.

— Ми бачилися двічі, — незнайомець не рухався і говорив обережно, щоб дати дівчині можливість оговтатися. — Ти мене не пам’ятаєш і це не дивно.

— Я б не забула такий колір волосся, — мимохіть прошепотіла Стася, і незнайомець усміхнувся. В місячному сяйві зблиснули рівні білі зуби.

— Я так сильно вирізняюсь з-поміж ваших чоловіків? — спитав він.

— То ти не місцевий? — не знайшла розумнішого запитання Стася.

Незнайомець розсміявся. Сміх в нього був приємний, і Стася трохи розслабилася. Чоловік ступив крок уперед, і дівчина змогла нарешті його роздивитися. Правильні риси обличчя, чудова усмішка. Молодий, складений, як язичницький бог, високий, на голову вищий за Стасю. Вона б не забула його, хоч раз побачивши. Очі, темні, видовжені, з трохи піднятими до скронь кутиками, несподівано видалися знайомими.

— Вашою мовою мене звуть Данило, — представився незнайомець.

— Еммм... Станіслава. Стася, — пробелькотіла дівчина.

Данило кивнув, і тут на землі заворушився Влад. Стася перевела погляд на свого недолугого залицяльника.

— З ним все буде гаразд, — Данило повернувся до Влада і якусь мить розглядав його. — Отямиться за хвилину. — Він легенько клацнув пальцями. — Голова болітиме, вирішить, що хильнув зайвого.

— Ти стер йому пам’ять?

Якщо невідомо звідки в темному провулку з’являється незнайомець зі сріблясто-білим волоссям і натякає на якесь інакше своє походження, запитання анітрохи не дивне.

— Після струсу мозку короткотривалі провали в пам’яті — цілком звичайна річ. А в хлопця саме легкий струс мозку. Тривожишся за нього?

Стася зітхнула.

— Він із дитинства мені дошкуляє і потрапляє через це в неприємності.

Вона раптово пригадала. Спекотний липневий день, розпечена земля під ногами, важке дихання за спиною. Сріблясто-білий вовк, що несподівано прийшов на допомогу. В нього були трохи видовжені темні очі.

— Ти... — дівчині забракло повітря, і вона не змогла продовжити.

— Я проведу тебе додому, — м’яко запропонував Данило. — Досить пригод на сьогодні, чи не так?

Розділ 6
Світ людей, 2014-2015 роки.
Стася

Захоплена навчанням на факультеті української філології, Стася не дуже звертала увагу на події на Майдані, які потім назвали Революцією Гідності.

Під час першого Майдану їй було вісім, і в її пам’яті закарбувалися безкінечні сварки між дорослими, що спалахували миттєво, якщо разом збиралося більше трьох. Дівчинку вражала несамовитість, з якою люди намагалися довести одне одному свої переконання.

— Католики та гугеноти, — зітхала мати, вчителька історії, наодинці з батьком.

— А хто є хто? — підсміювався той. Сам він, маючи тверді переконання, ніколи нічого не доводив. — Я точно знаю, що сонце сходить на сході, — казав він. — І якщо інша людина впевнена, що сонце сходить на півночі, мені це не заважає. Про що тут балакати?

Розмови про те, де має сходити сонце, з новою силою спалахнули десять років по тому. Стася з головою пірнула в навчання, аби не брати в них участь. Вона щиро не розуміла, чому люди не можуть жити кожен власним життям. Три дні лютого перевернули їй серце. Зіткнення на Майдані між мітингувальниками та силовиками переросли в збройний конфлікт. З’явилися поранені та вбиті. Стася вперше від початку другого Майдану почала читати новини в інтернеті та переглядати відео. Вона передивлялася страшні світлини й не могла повірити, що ці події відбуваються в її миролюбній країні.

Помаранчева революція перемогла без жодної жертви. Над другим Майданом попливли труни під стогін пісні «Пливе кача», і Стася гостро відчула, що кинутий там камінь спричинить не кола на воді. Він викличе шторм. І ще вона зрозуміла, що відгородитися від шторму не вдасться.

Люди розділилися на два табори, і кожен узяв до рук зброю. За зауваженням батька, сама зброя не була ані хорошою, ані поганою. Вона лише витягувала на поверхню те, що приховане всередині людини. Як алкоголь. А Стася алкоголь не вживала.

Коли влітку чотирнадцятого рідне Стасине містечко почали обстрілювати з важкої артилерії, батьки відправили дівчину на море.

— Перепочинеш трохи, — сказала мати, допомагаючи складати валізу. — Зрештою, в тебе канікули, треба набратися сил перед наступним навчальним роком.

Стася поїхала до двоюрідної тітки в Одеську область і кілька тижнів сумлінно намагалася плавати, засмагати, їсти персики та бродити буро-коричневим степом, дихаючи ароматом гіркого полину та збираючи польові квіти. Їй хотілося додому, і коли наприкінці серпня вона повернулася, довелося перетинати блокпости.

Стасине містечко було окуповане, як стверджували ЗМІ — тимчасово, і спочатку хлопець у формі української армії зневажливо відмітив прописку дівчини, а потім молодики, що вдяглися в камуфляж і називали себе ополченцями, причепилися до червоно-чорного браслета на зап’ястку, стверджуючи, що то кольори Правого сектору. І Стася не уникла би проблем, якщо б на блокпості не з’явився командир, сусід Стасиних батьків. Він забрав браслет та звелів дівчині їхати додому й сидіти тихо, не висовуючись.

Не висовуватись означало скромно вдягатися, пов’язати хусткою яскраво-руде волосся, за можливості не виходити з дому, а виходячи, не підіймати очей. Не підтримувати розмов на вулицях та в магазинах, розчинитися, злитися з натовпом.

Стася почала задихатися. «Переводься до Харкова, тобі ще чотири роки вчитися», — наполягали батьки. Дівчина не могла наважитися. Їй не хотілося залишати батьків, рідний дім, містечко, в якому вона народилася та виросла. А ще надія — божевільна, нічим не обґрунтована, про яку вона нікому не казала.

Знову побачити Данила.

Тієї ночі на початку травня він проводжав Стасю мало не до світанку, бо в дівчини була купа запитань. Де живуть перевертні? Навіщо приходять у світ людей? А які ще є світи? В тому, що перевертні існують, дівчина не мала жодних сумнівів: один із них тричі рятував її. Але чому перші два рази він приходив у вовчій подобі, а втретє прийшов у людській? А як він перевертається? А навіщо? А куди при цьому дівається його одяг? А де той портал?

— Де завгодно, — терпляче пояснював Данило, — всюди. Це не матеріальна будова, це можливість переходити з одного світу в інший, але цією можливістю можуть скористатися не всі.

Він розповів про Закони переходу, і в Стасі з’явилися нові запитання. Що мається на увазі під справжньою парою? Як людина може подолати портал між світами? А подолавши раз, щоб перейти у містичний світ, чи зможе повернутися? А перевертні небезпечні?

— У казках ідеться про те, що ви викрадаєте дівчат, зачаровуєте їх, а потім, коли набавитеся, просто з’їдаєте.

— Ну, тоді ти дуже необачно дозволила мені провести тебе додому, — зауважив Данило. — Тим паче враховуючи те, що за п’ять днів — повня.

— А що ви робите на повню?

І Данило розповів про Пісню, яку перевертні співають разом, не зважаючи на те, в якому зі світів перебувають.

— Найгостріше ми відчуваємо світ на повню. І Землю, і Місяць, і зорі, і один одного, і все живе загалом, розумієш? Ми бачимо взаємозв’язки і знаємо й минуле, і теперішнє, і майбутнє. Ми дізнаємось один про одного, і про свою долю, і про події у світах. Але така загострена чутливість робить перевертнів дратівливими. Три дні до повні і три дні після неї ми дійсно небезпечні, і насамперед для себе. Бо більшість бійок та сварок спалахують саме в ці дні, і до речі, найбільше необачливих Викликів було кинуто саме на повню. Хоча кожен із нас вчиться підпорядковувати собі власну сутність із дитинства, неприємні випадки неминучі.

«Просто як ПМС у жінок», — подумала Стася, але вголос спитала:

— А що таке Виклик?

Вона спитала про безліч усього, окрім того, як Данилові вдавалося проходити крізь портал, не досягши повноліття. І чи тільки до неї він приходить на допомогу і, якщо так, то чому?

Перед тим як піти, Данило сказав: «Побачимось», — і це була обіцянка. Та хоча він не сказав, коли саме, Стася чекала. Вона не хотіла їхати, бо він тричі приходив до неї в це містечко, і не зміг би знайти в іншому.

А пізньої осені знов почалися обстріли. Пронизливий свист, гучний вибух, від якого закладає вуха, земля здригається, і все живе зіщулюється... Артилерія гатила двічі на день — вранці і ввечері, і місцеві призвичаїлися жити за обстрілами, як їхні діди та прадіди призвичаювалися жити по сонцю. Хатні справи треба було зробити ще на світанні й запастися їжею та водою на цілий день, щоб о пів на десяту спуститися до підвалів із цими запасами і сидіти аж до пізнього вечора. Обстріли вщухали близько одинадцятої, тоді можна було виходити й лягати спати в свої ліжка. Батько йшов на роботу раніше, щоб устигнути перетнути залізничний міст до того, як почнуть стріляти. Повертався до початку вечірніх обстрілів, приносив доньці та дружині невеличкі гостинці: горіхи, шипшину, пізні яблука, терен. Мати звільнилася зі школи, адже її погляд на деякі історичні події не збігався думкою нового керівництва райвно, і пішла працювати санітаркою у шпиталь. Якось, повертаючись після зміни, вона зайшла до крамнички. Того дня обстріли несподівано почалися вдень, і мати з продавчинею змушені були лягти просто на підлогу, щоб дочекатися закінчення вибухів. Ковбаси того разу жінка все ж таки купила, але Стасі урвався терпець.

— Ми маємо їхати всі, — сказала вона батькам. — Я переведуся до Харківського університету, ви влаштуєтесь на роботу, ми розпочнемо нове життя. Я дуже люблю цей дім, і містечко це люблю, і в нас тут купа родичів. Але далі лишатися неможливо, це просто нестерпно.

— Ти завжди була дуже чутлива, — задумливо проговорила мати.

Стася майже не виходила з дому і багато часу проводила в підвалі. Але вона не могла не знати: під обстрілами гинули не лише солдати з обох боків. Часто снаряди потрапляли в приватні будинки чи громадські установи, і місцеві жителі гинули одразу чи помирали під завалами. Шпиталь був переповнений пораненими, зброя не бачила різниці між військовими та цивільними і не зважала на вік, стать, статус та переконання. Мати допомагала переносити важких, виносила з-під них судна і мила підлогу. Вона ретельно милась у душі, перш ніж перевдягнутися та йти додому, але не могла змити з себе запах біди та крові.

— Ти можеш знову працювати вчителькою, — переконувала її Стася, — ти ж бо любила свою роботу, і тебе любили учні. Ти можеш знову викладати історію і...

— Чогось не того я навчала, якщо на початку двадцять першого сторіччя мої учні узялися за зброю і вбивають одне одного, — відкарбувала мати. — Мабуть, я й сама чогось не того навчалася.

Дехто з місцевих хлопців вступив до лав української армії, дехто пішов до ополчення. Родичі перших виїхали з містечка ще на початку війни. Стасині батьки називали війну війною, не беручи до уваги евфемізми⁴, якими користувалися масмедіа з обох боків.

— Коли дві професійні армії розпочинають бойові дії на будь-якій території — це війна, хай які б інші назви вигадували політики, — виголосив батько одразу після початку боїв за Слов’янськ.

Утім і без його вироку Стася відчувала те саме. Біль, темну хвилю небезпеки і відчай від неспроможності змінити бодай щось. Принаймні переконати батьків виїхати з містечка.

— Мамо, ти береш на себе не свою відповідальність. Ти навчала, а твої учні навчалися. Вони зробили власні висновки з того, що ти їм казала. Ти не маєш спокутувати це. В тебе є можливість вчити інших дітей. Поїдьмо до Харкова всі разом! Тату, ти ж можеш перевестися до іншої залізничної дільниці, хоча б попроси керівництво, напиши заяву!

— Я не втікатиму, — відповів батько. — Мені нема чого боятися. А тобі треба їхати, доню, залишатися небезпечно. Ти не зможеш вижити в таких умовах.

Стася й не помітила, коли вони почали говорити різними мовами. Вона казала про можливість жити далі. Батьки казали про виживання.

Взимку обстріли стали такими щільними, що нетривалі просвіти тиші між ними лякали. Стася спіймала себе на тому, що мимоволі дослухається: чи небо розірветься знову? — і з полегшенням видихає, коли починають лунати вибухи. Артилерійські обстріли ставали нормою життя. Вони пошкодили комунікації, тож будинки на Стасиній вулиці залишилися без опалення, світла й води. Мати дістала свічки із запасів, батько приніс води з колодязю, нарубав дров, притяг із роботи саморобну залізну пічечку, встановив її у підвалі і вивів димар на вулицю. Одного дня, очікуючи батьків з роботи, Стася зварила на «буржуйці» суп і вийшла з підвалу подихати свіжим повітрям.

Падав сніг. Він запорошував вцілілі будинки та зруйновані, вкривав понівечені дерева й засипав порожні вулиці, але не міг сховати глибокі чорні рани, залишені на землі снарядами. Стася чула глухі розкати: на протилежній околиці містечка почалися обстріли, і низьке похмуре небо набуло рожево-помаранчевого відтінку. Десь знову щось горіло, і гіркий запах гару осідав у горлі.

І тоді, стоячи з непокритою головою під снігопадом, задерши обличчя до холодного байдужого неба, Стася усвідомила, що від неї самої залишилося так само мало, як і від її містечка. Вона продірявлена страхом, і ці чорні дірки розростаються щодня, поступово поглинаючи саму Стасю.

«Ти не зможеш тут вижити», — сказав батько. «Я навіть вижити тут не зможу, не те, що жити», — зрозуміла Стася і пішла збирати речі.

Відчайдушні волонтери раз у раз вивозили охочих на підконтрольну Україні територію. Для дівчини знайшлося місце в мікроавтобусі, що їхав до Харківської області. Усе необхідне для життя вмістилося в наплічник. Вже в корпусі дитячого оздоровчого табору, який місцева влада віддала переселенцям, Стася дізналася, що мікроавтобус був останній. Бої стали такими запеклими, що прорватися крізь вогонь не могли навіть найвідчайдушніші відчайдухи.

***

Корпуси дитячого оздоровчого табору були розраховані на проживання влітку, і хоча переселенці ретельно позатикали всі шпарини, температура в кімнатах не підіймалася вище дванадцяти градусів. Існувало лише два місця, де можна було зігрітися: душ, під дверима якого завжди стояла черга, і кухня, де в казанах, призначених для приготування їжі для цілого загону дітей, жінки варили борщі та каші. Різноманітних продуктів місцеві їм принесли безліч, а ще — одяг та взуття. Речі лежали просто на підлозі в актовій залі, де влітку дітлахи влаштовували концерти та вистави. Стася не наважилася копирсатися в тих купах.

— В мене все є, — відповідала вона на запитання найдопитливіших.

Стася мало розмовляла й неохоче відповідала. Їй не було чого додати до нескінчених історій про життя під час війни. Історії, які розповідали переселенці, були водночас різні й однакові. Затишне впорядковане життя, нехитрі радощі та сподівання — до. Руйнації та втрати — після. Розтрощений будинок, загиблі, зниклі безвісті родичі. Зламані долі, втрачені надії. Життя тривало, але вони лишилися осторонь і не знали, що робити далі.

Стася днями нипала на самоті. Довкола оздоровчих корпусів ріс сосновий ліс, і дівчина ходила між дерев, вгрузаючи по коліна у снігові кучугури і торкаючись долонями шорстких рожевих стовбурів. У лісі жили дятли: вони перепурхували з дерева на дерево, вправно чіплялися за кору й діловито постукували її своїми міцними дзьобами. Одного разу Стася побачила на сосні білку — смішну, сіру: маленьке звірятко розпласталося на дереві догори дриґом, напружило пухнастий хвіст і дивилося на дівчину чорними блискучими намистинками очей.

Стася напивалася тишею, тільки в цьому безмовному місці зрозумівши, наскільки вона спрагла за нею. Тиша наповнювала зсередини й лікувала пошкоджене та покалічене.

За два тижні Стася наново спакувала свої речі й поїхала до Харкова. Їй потрібно було перевестися до іншого вишу і влаштуватися до гуртожитка.

Велике місто вразило її кипучим життям. Дівчина вже й забула, що буває отак: натовпи усміхнених людей на залитих світлом вулицях, святкові вітрини магазинів, працюючі кафе та кав’ярні. Перед салоном краси Стася завмерла. В цьому місті жінки робили манікюр із шелаком, лазерну епіляцію та ламінування волосся. Між цим містом та її власним пролягало триста кілометрів і досвід, який Стася не побажала б отримати нікому у світі. Трохи подумавши, дівчина зайшла до салону, і швидкоока чорнява майстриня коротко обрізала її довге руде волосся.

Для того щоб перевестись до Харківського університету, знадобилися документи та купа підписів на безлічі папірців у кількох кабінетах. Для того щоб призвичаїтися до нового життя, — чимало зусиль. Стася зіткнулася з тим, до чого була готова, — з жалощами. Багато людей охоче жаліли дев’ятнадцятирічну дівчину, яка через війну втратила дім та залишила рідних на окупованій території. А також із тим, на що вона навіть не очікувала... Ворожість. Така ж кількість людей пристрасно звинувачувала дев’ятнадцятирічну дівчину в тому, що саме вона та її рідні і друзі привели війну в Україну. «Це ви голосували на тому референдумі», «це ви вимагали введення російських військ», «це ви не змогли захистити свої міста, а тепер через вас гинуть українські солдати», «це ви здали свою землю, а тепер втекли до нас», «а чого до нас, до Росії своєї їдьте», — чула Стася.

Найбільше її дивувало звинувачення в тому, що війна розпочалася, бо жителі її містечка розмовляли російською. Насправді російська лунала в інтернаціональних промислових містах, а в селах та невеличких містечках розмовляли таки українською. Утім Стася навіть не намагалася доводити це, бо її обвинувачі аніскільки не переймалися тим, що закидають нехтування державною мовою студентці факультету української філології. Стася взагалі не могла дозволити собі марнувати сили на виправдання чи жалощі. Весь її час був потрібен, щоб відновитися й розпочати нове життя.

Влаштуватися у гуртожитку, знайти роботу, вчитися, бо мова, її історія та розвиток були дійсно цікаві, здавати сесії, писати курсові. Усе це потребувало неабиякого ресурсу, а Стасині сили спливали так само швидко, як спливає час. Вона втратила можливість приїжджати додому, і після зимової сесії третього курсу майже дійшла до межі.

На канікулах, коли більшість студентів роз’їхалися по домівках і гуртожиток спустів, Стася вирушила в мандрівку Харківською областю. Влітку на дівчину чекав іспит з українського фольклору, і Стасі захотілося поїздити по селах, походити вузенькими вуличками, поговорити зі старшими людьми та зібрати кілька автентичних казок і пісень.

Під час цієї мандрівки Стася й познайомилася з Дідом.

Розділ 7
Світ людей, 2016-2017 роки.
Дід

Дід жив самотою на околиці величенького села. Його хатинка стояла на пагорбі, і до неї позаду городів вела добре протоптана стежинка. Хатинка була невелика, під рудим черепичним дахом, і весело дивилася на світ віконцями із зеленими ставнями. Обійстя було обгороджене невисоким дощатим парканом, трохи позаду хатинки стояли сарай і літня кухня, а посеред двору розкинула вузлуваті гілки стара груша. Інші, молодші дерева відступили від неї у глиб саду.

Дід розводив бджіл, збирав лікарські трави і коротав свої дні разом із великим старим собакою. Односельці ходили до нього по мед та цілющі трав’яні збори. Казок, пісень та байок він знав безліч.

— А от слухай, що ще старі люди казали, — хитрувато всміхаючись Стасі, починав Дід. — Жив тут в одному селі, недалечко, парубок... — І розповідав чергову чарівну історію про сміливого й метикуватого хлопця, гарну дівчину та підступного чаклуна.

— Що таке «витяжки»? — уточнювала Стася.

— Чоботи, їх із суцільного шматка шкіри шили. Ви таких не знаєте зараз, а от я в батькових витяжках замолоду не одну стежку протоптав, хороші чоботи, надійні. Ти от слухай...

— А «кабиця» — то піч літня, так?

— Так. Кабиці просто надворі ставили, щоб улітку їжу готувати і в хаті не було жарко.

— Мамина бабуся на такій печі варення варила, але я того не пам’ятаю, дуже давно було, ще до мого народження, мені мама розповідала.

— Якщо до твого народження, то не дуже й давно, — хитав головою Дід і наливав Стасі ще запашного трав’яного чаю. На столі в розписаному полумиску танув бурштиновий мед, на тарелі золотавилися бублики, які Стася дістала зі свого наплічника, на підлозі коло дверей дрімав старий сірий собака.

— Він пенсіонер уже, — пояснював Дід, — колись подвір’я сторожив, а тепер на заслуженому відпочинку. Холодно, пустив до хати спати, бо в нього суглоби. Артрит. А влітку він під грушею спить.

— А хто тепер двір сторожить? Ви, Діду, на самому краєчку живете, он і ліс за парканом починається. Не страшно?

— А тобі? — зблиснув поглядом з-під густих брів Дід.

— Мені — ні, — подумавши, відповіла Стася. — Добре тут у вас. Затишно.

— Та й таке, — погодився Дід. — А ти слухай далі. Значить, зазирає Оленка в сапетку, а там...

— Діду, а що таке «сапетка»?

Стася вщент заповнила диктофон Дідовими оповідками, а заразом, слухаючи, допомогла перебрати сушені груші. Дід витяг чисту полотняну торбинку і повну її насипав груш.

— Забирай із собою до міста, — сказав він, простягаючи торбинку Стасі. — Узвар собі варитимеш, він літом пахне. Ти узвар варити вмієш?

— Вмію, — непевно відповіла Стася.

Її уявлення про узвар були обмежені компотом із сухофруктів у дитячому садочку.

— Ет! — похитав головою Дід. — Не вмієш ти узвар варити. Наступного тижня приїзди, зварю тобі.

І Стася почала приїздити до Діда щовихідного дня. Вона потроху допомагала у хатніх справах, записувала слобожанські казки та пісні, потоваришувала зі старим собакою, вчилась розуміти властивості лікарських трав і гуляла в лісі.

— Там вовки є? — напівжартома спитала дівчина в Діда.

— Тебе не чіпатимуть, — буркнув той. — Що з тебе користі — самі кістки. Ти хоч щось їси у своєму Харкові? Що ти мені пряників навезла, краще б борщу собі зварила!

— А ви зваріть, — осміліла Стася, — я їстиму. І ще вам пряників привезу, і ковбаси лікарської.

Дід буркотів, ховаючи усмішку в зморшках, варив густий — аж ложка стояла — борщ і з задоволенням годував Стасю.

— Ти влітку приїзди, — запрошував Дід, — я тобі на печі борщу наварю, в мене груба в літній кухні: такий борщ виходить — ложку проковтнеш!

На початку березня Стася привезла різноманітного насіння й посіяла розсаду в ящиках на підвіконнях.

— Що то за одна: черешкова селера? — питав Дід.

— Ви зі звичайною селерою, тією, що коренеплоди дає, борщ варите, а в цієї корінці тоненькі, а черешки товсті. Смачні дуже, я вам із них салат приготую. З ананасами та волоськими горіхами.

— Понавидумують! — лякався Дід. — Не треба мені ананасів, вітамінів краще собаці привези, оті, що ти минулого разу привозила, йому дуже помічні.

Собаку звали просто Собака. Він звик до Стасі, підводився назустріч, помахував хвостом, тицявся носом у долоню й дозволяв почухати спину. З першими теплими днями Собака пішов спати під стару грушу.

— Якийсь він нетиповий для села, — якось мовила Стася задумливо. — Ходить усім обійстям вільно... Діду, ви колись його на ланцюгу тримали?

— Навіщо? — несподівано розсердився Дід.

— Навіщось люди так роблять. В селі в кожному дворі — собака, і кожен на ланцюгу припнутий.

— Відданість та честь ланцюгом не припнеш, — відкарбував Дід і довго ще буркотів собі під ніс і хитав головою.

А Стася замислилась, бо вперше почула від Діда про честь не в казці.

Вона пробувала розпитати старого про нього самого, але Дід здебільшого жартував у відповідь.

— Дитинко, старі люди як не забудуть, то збрешуть. Вільного часу в нас багато, пам’ять слабка, руки-ноги теж, замість щось робити, нас медом не годуй — дай побалакати, аби хтось слухав. Я от тобі зараз побрехеньку розповім, я її ще від свого діда чув, а ти вже вирішуй, чи будеш на диктофон записувати, чи ні.

Щодо слабких рук та ніг Дід перебільшував. Стася знала його паспортне ім’я — Петро Пилипович, — занотувала під час першої розмови, тоді ж вона занотувала і рік народження: тисяча дев’ятсот тридцять четвертий. Але дівчина не могла повірити, що Діду дійсно вісімдесят два роки. Він був сивий та зморшкуватий, але очі блищали, як в молодого, спина була пряма, і Стася на власні очі бачила, як легко та вправно він переносив навесні вулики з сараю до садка, копав город та тягав цебра для поливу: шлангів Дід не визнавав, а поливав свої рослини нагрітою за день сонцем водою з величезної замшілої бочки.

— Живу на свіжому повітрі, — пояснював Дід Стасі, — і вже скільки років коло бджіл із травами — не дивно, що я жодного дня у житті не хворів і добре почуваюся.

— Скільки років? — уточнювала Стася. — Ви хіба не все життя пасічником працюєте?

— Ні, — хитав головою Дід.  — Дитинко, хіба схоже на те, що я працюю пасічником? — питав він, наголошуючи «працюю», але ким саме працював — не розповідав.

Дід і про сім’ю свою ніколи не розповідав, а Стася не наважувалась питати. Сама зазнавши втрат, дівчина не хотіла завдавати болю необережними запитаннями. І хоча вона небагато знала про старого, все ж таки розповіла йому про себе. Майже все: єдиним, кого дівчина не згадала, був Данило.

Його вона вирішила забути.

***

— Діду, скажіть сусідці, хай клуню стару з чоловіком розберуть, — якось на початку літа попросила Стася.

Сусідка тітка Ніна тримала двох корів і виготовляла найсмачніші у світі сир та сметану. Стася залюбки купувала їх і забирала до Харкова.

— А сіно де вони зберігатимуть? — поцікавився Дід.

— Щось придумають. Клуня небезпечна: завалиться будь-якої миті, когось з онуків їхніх приб’є, малі люблять там бавитись.

— А на вигляд — надійна будівля, — зауважив Дід, але Стася не встигла заперечити, бо поранилась.

Дівчина виривала бур’яни на грядках, і вузький лист пирію порізав їй руку. Вона засичала, сіла на землю і міцно затиснула краї ранки.

— Казав, рукавички вдягни! — гаркнув Дід.

Він миттю опинився поруч, змусив дівчину підвестися й потяг її до хати промивати руку. Буркочучи собі під ніс, Дід приклав до ранки листок подорожника і щільно забинтував.

— Сядеш тепер на ґанку панною, Собаку чухатимеш, — звелів він. — Такою рукою все одно нічого путнього не зробиш, сам грядки прополю.

— Я ненавмисно, — почала була Стася, але Дід перервав її.

— До смерті когось приб’є?

— Там крокви важкі, — тихо пояснила дівчина, одразу зрозумівши, що Дід питає її про сусідську клуню.

— Сама чого не скажеш?

Стася знизала плечима. Люди вірили, коли вона попереджали їх про небезпеку, але потім починали приходити за порадами, і дівчина губилася, бо не відчувала в собі хисту ворожки й не могла відповісти на запитання на кшталт «чи йти на ту співбесіду», «чи я йому подобаюсь» або ще краще: «в мене затримка, чи робити тест». Вона намагалася пояснити, що не провіщує майбутнє, лише відчуває щось непевне, але на неї ображались, підозрюючи, ніби вона просто не хоче допомагати.

— Від дару не втечеш, — тихо промовив Дід. — Коли відкрився?

— Завжди щось було, — відповіла Стася, хоча спершу хотіла заперечити в себе наявність якогось дару. — Після того, як в підвалі під обстрілами посиділа, загострилося.

— Так, смертельна небезпека може спрацювати як каталізатор, — погодився Дід, і Стася витріщилась, бо не очікувала від старого подібних висловів. — А після попередження завжди якісь неприємності з тобою самою трапляються?

Дівчина трохи подумала.

— Дрібниці. Або заб’юсь, або поріжусь, або обпечусь.

— Природний захист не працює, — задумливо пробурмотів Дід. — Не довіряєш сама собі? Заперечуєш дар? Не користуєшся ним у повному обсязі?

— Діду, ви про що зараз?

— В тебе здатність до емпатії, дитинко, і це відчувається в усьому, попередження про можливі загрози — лише частина твого дару. Але ти уникаєш спілкування з людьми і не розвиваєш свої здібності.

— З вами ж я спілкуюся!

— І з Собакою, — уїдливо погодився Дід. — Ти взагалі здатна відчувати емоції оточуючих і розуміти про них те, чого вони й самі не розуміють. І здатна підказати людині кращу путь, якщо та цього потребує, але чомусь відмовляєшся з людьми розмовляти. Чому?

— Зі мною ніхто не говорив на подібні теми, — повільно промовила Стася. — Я навіть не знаю, що вам відповісти, Діду.

— Мені можеш не відповідати, — похитав головою Дід. — Відповідай собі. А я по молоко до Ніни піду, заразом про клуню їй скажу.

Дід вчасно перемкнув увагу дівчини на неї саму, і їй на думку не спало спитати, ким насправді був старий пасічник, що першим заговорив з нею про її дар.

***

Тротуар перед пішохідним переходом був вузеньким. Жінка з двома сумками не могла обійти Стасю. Жінка вправо — і Стася вправо, жінка вліво — і Стася вліво. Зелений для пішоходів блимнув і змінився на червоний, тролейбус, що чекав перед світлофором, зарипів і потягся через перехрестя.

— Дівчино! — із прикрістю вигукнула жінка. — Через вас я тролейбус пропустила! Не встигну тепер із сумками до зупинки добігти!

Стася не встигла відповісти. Почувся гидкий виск гальм, брязкіт металу, гуркіт. Запала тиша, як перед грозою, а потім почувся страшний крик. Джип, який летів на червоний, врізався в бік тролейбуса. Автівка, що розірвала тролейбус хіба не навпіл, вмить перетворилася на груду брухту.

Жінка з сумками тихо зойкнула. Вона дивилася широко розплющеними очима на те, що хвилину тому було тролейбусом, на який вона квапилася. Жінка повернулася, щоб сказати щось Стасі, але дівчини поруч уже не було.

Стася зателефонувала до швидкої та поліції, повідомила про ДТП, залишила свої дані. Але чекати на екіпажі не стала. Вона знала: якщо знадобиться, її знайдуть, ще й неприємності можуть бути через те, що вона пішла з місця події. Але лишатися поряд із понівеченими людськими тілами дівчина не могла.

***

Автобус довіз до сільської зупинки, розчахнув двері, висадив Стасю, чихнув, пихкнув і поїхав далі. Дівчина трохи постояла, глибоко вдихаючи ароматне повітря. З кожним видихом вона видихала міську втому, звільнялася та розправляла плечі.

Вечоріло, м’які весняні сутінки огортали землю. Стася підхопила наплічник і пішла до Діда. Обабіч вулиці звисали гілки квітучого бузку, під парканами виструнчилися півники. У вікнах будинків горіло м’яке жовте світло. Господарі попорали обійстя й сідали вечеряти. Стася звернула на стежку, що вела до Дідової хатинки, підсвідомо пришвидшуючи ходу. Першим її зустріне старий кудлатий Собака, постукає хвостом об землю, неквапливо підійметься, тицьне вологим носом в долоню, дозволить почухати, візьме частування й повернеться дивитися свої старечі сни під розлогою грушею. Дід стоятиме на порозі, ховаючи у зморшках радісну усмішку, бурчатиме, що запізнилася на вечерю, і заварить запашного чаю із власноруч зібраних трав. А в Стасиному наплічнику — лікарська ковбаса, пісочне печиво та пряники, які Дід дуже любить. Дівчина перечепилась об камінь, що несподівано опинився посеред стежинки, впала та боляче вдарилася коліном. Засичавши від болю крізь стиснуті зуби, вона сіла на землю та закотила штанину, щоб подивитися.

— Як це в тебе виходить? — поцікавився знайомий голос, який вона ретельно намагалася забути. — Попереджаєш інших про небезпеку, а сама втрапляєш в халепу.

Стася завмерла, не наважуючись підвести погляд. В неї перехопило подих. Високий чоловік присів перед нею навпочіпки.

— Забилася трохи, — констатував він, подивившись на Стасине коліно. — Зараз усе мине.

Він легенько подмухав на забите місце й усміхнувся, показуючи блискучі білі зуби.

— Вже все гаразд. Дай руку. Підіймайся, проведу тебе до Діда. Старий чекає на тебе.

Стася не ворухнулася.

— Коліно було розбите до крові. Як ти загоїв його самим подихом?

Чоловік засміявся і легким порухом голови скинув каптур. Сріблясто-біле волосся м’яко засвітилось у сутінках.

— Стасю, взагалі-то ми зализуємо рани. Але тобі здалося, що забилася аж до крові. Зараз усе гаразд? Поглянь на мене нарешті, будь ласка.

Дівчина підвела очі й зустрілася з поглядом видовжених темних очей.

— Зі мною не все гаразд, — вимовила вона несподівано для себе.

Данило простяг їй сильну теплу руку.

— Ходімо. Я проведу тебе.

Розділ 8
Світ людей, 2017 рік.
Даніельєн

Даніельєн прийшов надвечір, і Дід одразу впізнав сріблясто-біле волосся: Сімоньєн був на три роки молодший, але вони встигли перетнутися на загальних тренуваннях.

— Сімоньєн став головою клану, а ти — його молодший син, — пробурмотів Дід. — Vocatis до того ж. Здається, Рада високої думки про мене.

— Петросе, ти провів багато років серед людей і добре їх знаєш, — шанобливо схиливши голову, відповів молодий перевертень. — Рада вирішила, що ти краще за всіх зможеш допомогти мені призвичаїтись.

— Я про таких, як ти, лише легенди чув. Рідкісний дар. Для вас немає кордонів та обмежень, ви переходите зі світу у світ, навіть не помічаючи цього. Ви йдете допомагати тому, хто кличе. Ти прийшов за чотири роки до повноліття. Хто кликав тебе?

Але Даніельєн не відповів, уважно втягуючи носом повітря. В хатинці пахло травами та сушеними грушами і ще чимось дуже знайомим. Тонкий непевний аромат лоскотав ніздрі.

— Ти ж одинак? — спитав Даніельєн у Діда. — У твоїй оселі пахне кимось іще. І це не твій собака. До тебе часто ходять гості?

— З усього села приходять за травами й медом. Що тебе непокоїть?

— Це не ті нетривкі швидкоплинні запахи, що залишають по собі випадкові відвідувачі, — в молодого перевертня волосся на потилиці почало ставати дибки. — Це молода дівчина, вона приходить регулярно і залишається на два-три дні. Хто вона?

Дід здивовано дивився на Даніельєна.

— Тобі знайомий цей запах? Ти знаєш дівчину?

— Невисока, струнка, руда, з великими блакитними очима. Я впізнаю її запах. Хто вона тобі?

— Названа онука, — Дід починав розуміти. — Вона самотня, я теж одинак, ми підтримуємо одне одного. Даніельєне, опануй себе, я далекий від думки конкурувати з тобою. Якби мені потрібна була жінка, я б знайшов свою пару багато років тому.

Молодий перевертень лишався напруженим, але повага до господаря, який до того ж мав учити його, змушувала Даніельєна стримуватись. Дід бачив, як роздуваються його ніздрі.

— Сорок один рік тому я вирішив залишитися й любити їх усіх замість любити одну людину. Я обрав довічне Служіння й підтримую людей в той чи той спосіб, усіх, хто цього потребує. Інколи вони й самі не помічають моєї допомоги, але я роблю це не для подяки, а тому що можу. Ця дівчина — одна з багатьох, хто потребував спокою, тепла, мовчазної підтримки. Вона дорога мені, але так само я пестив би онуку, якби вона в мене була. Тобі нема в чому змагатися зі мною. Все одно я не зможу дати їй того, що здатен дати ти.

— Чого саме? — Молодий перевертень потроху заспокоювався, але волосся на його потилиці ще дибилося.

— Вона твоя справжня? — обережно поцікавився Дід.

Можна було й не питати, інстинктивне бажання перевертня захистити найдорожче від найменшого зазіхання говорило саме за себе. Даніельєн кивнув.

— Тоді ти сам дізнаєшся в неї, чого вона потребує. Стася має приїхати пізно ввечері, вона приїздить щотижня. В нас є трохи часу, і я можу пояснити тобі деякі реалії людського життя, про які тобі точно не могли розповісти твої вчителі. Насамперед тобі потрібні документи...

— Я маю, — Даніельєн дістав із нагрудної кишені кілька пластикових карток. — Свідоцтво про народження, паспорт, ідентифікаційний код, атестат про середню освіту, диплом викладача фізичної культури... Чого ти регочеш?

— Ти підготовлений краще, ніж я свого часу. Мені документи видали вже тут, і в мене виникло чимало запитань щодо необхідності цих папірців.

— Час не стоїть на місці, — Даніельєн теж усміхнувся. — Рада створила окрему посаду, її обіймає Місмаахадді, він знається на цих документальних тонкощах, вільно переходить між світами, має зв’язки в певних владних структурах людського світу та забезпечує тих, що переходять, усім потрібним. Він докладно пояснив мені, навіщо ці картки та що вони означають. В мене і мобільний телефон є, — Даніельєн витяг гаджет із кишені штанів і зачудовано подивився на нього. — Люди дійсно користуються цим пристроєм, щоб почути одне одного?

— Вони користуються ним, щоб розмовляти, — уточнив Дід. — Для того щоб почути сказане, пристроїв іще не придумали.

Данило закліпав очима, і Дід похитав головою.

— Ти зрозумієш. Таке трапляється: кажеш одне, а твій співрозмовник чує зовсім інше. В людей інакше світосприйняття, через це певні непорозуміння неминучі.

— Моя мати людина, — нагадав Даніельєн. — В містичному світі багато людей, без них перевертні не змогли б існувати як раса.

— От і спитай у своєї матері за нагоди, чи легко було їй порозумітися з твоїм батьком та його кланом? Ти сам завжди розумієш її?

Даніельєн згадав материн сад із трояндами та м’ятою і похитав головою.

— Але це не заважає вам поважати одне одного та знаходити спільну мову. Від цього і відштовхуйся надалі: ти зможеш порозумітися з людьми. Просто пам’ятай дві речі. Перша: вони відрізняються від нас. Друга: в нас багато спільного. Що ти взагалі хочеш робити? Тобі потрібна якась справа, якщо вже прийшов служити.

— Мені надали диплом учителя, — Даніельєн гмикнув. — Людям дійсно достатньо цього шматочку пластику, щоб навчати інших?

— Тільки щоб давати уроки з певних галузей знань. З математики, наприклад, фізики чи хімії. Не витріщайся, вони розділяють знання на академічні та практичні, вчаться наук окремо від соціальних взаємодій, а справжнього Знання хочуть учитися небагато і ще менше здатні навчити його. Отих нечисленних люди звуть Вчителями і поважають, як поважали колись у давнину, а ми поважаємо досі. Тим Вчителям дипломів не дають, та вони їх і не потребують. Як-от Самюельїс. Старий вовкулака ще вчителює?

— Йому виповнився сто сорок один рік цієї весни, і він продовжує навчати, — в голосі Даніельєна бриніла щира повага. — Він учив і мене.

— І мене теж. — Дід на хвилинку схилив голову, мовчки дякуючи своєму вчителю. — Але повернімося до твого диплома. Викладач чого ти в нас?

— Фізичної культури. Направду, я спершу подумав, що Місмаахадді знущається з мене.

Якщо зовсім чесно, то Даніельєн збирався потримати зухвальця за горло, і бідолашному легалізатору прийшлося докласти зусиль, щоб довести, що він не дозволив би собі жодних жартів під час роботи. Доводити довелося з-поза силового бар’єру, бо Даніельен не перший запідозрив Місмаахадді в підступності, траплялися й інші випадки. А що дружина легалізатора феєрично готувала людські страви і той встиг викохати черевце та трохи уповільнитися в реакціях, то Рада дозволила встановити захист, який спрацьовував на підвищений рівень обурення відвідувачів.

— Я розумію, вони нервують перед переходом, я свого часу теж такий був, — доповідав Місмаахадді Раді. — Але якщо кожен другий намагатиметься перегризти мені горлянку, то невдовзі не буде кому оформлювати паспорти.

Силовий бар’єр було встановлено, і Даніельєн вислухав пояснення досвідченого перевертня, але сумніви в нього лишалися, тому він уточнював у Діда.

— Здається, останніми серед людей, хто зберігав баланс між розвитком тіла та розуму, були давні греки, — зітхнув Дід. — Але це було дуже давно, я тільки в книжках про них читав. Більшість сучасних людей досягли неабияких висот у розвитку мозку, але нехтують радістю вправно володіти власним тілом. Їх дійсно потрібно навчати фізичної культури.

— Може, краще повернути їм баланс? — задумливо спитав Даніельєн.

Відповісти Дід не встиг, бо молодий перевертень нашорошив вуха.

— Вона близько, — промовив він. — Зовсім близько.

Дід підвів сиву голову.

— Так, — підтвердив він. — Я чекав на неї. Запізнюється, як завжди. Зустрінеш?

Розділ 9
Перевертні, 2017 рік.
Даніельєн

Мати зрізала кілька стеблин чебрецю й поклала його до кошика, де вже лежали корінці, листочки та кілька квіток. Марія готувала сировину для заняття в лабораторії зі своїми учнями. Даніельєн носив за нею кошик. Проходячи повз грядку з м’ятою, перевертень чхнув.

— Перепрошую, — пробурмотів він.

Марія похитала головою.

— Ходімо, — мовила вона, і мати з сином підійшли до фонтана в центрі саду.

Марія присіла на кам’яний бортик. Даніельєн поставив кошик і присів поруч. Струмені води тихо лопотіли пісеньку, знайому з дитинства.

— Ти твердо вирішив? — спитала мати.

— Так.

— Тоді я маю попередити тебе про кілька речей, про які може розповісти лише жінка, народжена людиною, — м’яко усміхнулася Марія.

Перевертні живуть вдвічі довше за звичайну людину. Але люди, що утворюють пару з перевертнями, живуть набагато довше за решту. Справжнє подовжує їхній вік. Цієї весни Марії виповнилося шістдесят шість, і вона зберігала стрункість та гладеньку шкіру молодої жінки, а в її темному волоссі не було жодної сивої волосинки.

— Для людини аргумент на кшталт: «Ти моя справжня пара», — не аргумент. Взагалі, — неголосно вимовила вона. — Це для перевертнів усе очевидно і не підлягає сумнівам. Люди потребують інших доказів. Дівчина має обрати тебе серцем. Розумієш, Дані? Вона має покохати тебе й піти з тобою добровільно.

— Чому ти покохала батька? — спитав Даніельєн, і Марія розсміялася.

Тільки перевертні можуть бути такими щирими. Більшість людей втрачають щирість ще в дитинстві і вчаться приховувати свої думки та почуття.

— Його легко любити, — відповіла вона сину. — Він справжній.

Даніельєн замислено подивився на матір.

— Він завжди залишається собою, — пояснила вона. — І не зрадить себе ні задля кого. Саме це дозволяє йому і мене сприймати такою, яка я є, не намагаючись перекроїти та підігнати під власні потреби. І саме тому він підтримує мене завжди і в усьому, поки я залишаюся справжньою собою.

Даніельєн наморщив перенісся, намагаючись розібратися. Марія подумки всміхнулася. Дуже схожий на батька! Чи не найбільше з усіх чотирьох дітей.

— Ти зрозумієш, — сказала вона вголос. — Зараз ти ще дуже мало знаєш про ту дівчину. Яка вона насправді? Чого потребує? В чому ти можеш підтримати її? Ти впораєшся, але я маю пояснити тобі ще дещо.

Марія трохи помовчала, а потім обережно мовила:

— Даніельєне, коли я говорю про кохання, я маю на увазі поклик серця. Дівчина має обрати тебе саме серцем. Бо просто звабити її тобі вдасться дуже легко, але це не справжня любов.

Даніельєн широко розплющив очі. Марія зітхнула. Вже втретє вона пояснювала своїм синам різницю між ставленням до статевих стосунків у перевертнів та людей.

— Синку, ти навіть не уявляєш, наскільки ви приваблива раса. Мені доводилося бачити ельфів, коли я супроводжувала твого батька на зустрічах провідників рас. Ельфи — надзвичайно, чарівливо гарні та витончені. Але перевертні — втілення фізичної принадності та спокуси. Ви пробуджуєте потужні тваринні інстинкти і бажання якнайшвидше опинитися в ліжку в переважної більшості статевозрілих жінок.

Даніельєн кілька разів кліпнув.

— Але... — почав був він.

— Так, — перервала його мати, — для більшості з твого оточення фізична близькість можлива лише як природне продовження душевної близькості. Але, по-перше, і серед перевертнів є такі, що нерозбірливо користуються своєю привабливістю. Це можна зрозуміти. Важко втриматися від спокуси і з’їсти лише одне яблуко, якщо можеш обірвати усі плоди з дерева. Звісно, живіт потім болітиме, але хто про це думає, адже яблука такі смачні!

Даніельєн подумав трохи і кивнув. Відкриття було несподіване: ані батько, ані вчителі не говорили з ним про це.

— По-друге, — вела далі Марія, — більшість людей із головою кидаються в найрізноманітніші спокуси. Секс — лише одна з них. Самюельїс каже, що забуття — це дар Батька всіх людській расі, і саме цей дар робить нас дійсно вільними. І Самюельїс правий. Але часто свобода обирати заводить людину дуже далеко від її справжньої путі, від її справжніх бажань, справжніх потреб, навіть справжніх почуттів. Багато з нас плутають поклик тіла з покликом серця і підміняють любов сексом. Не дивуйся, коли людські дівчата почнуть кидатися тобі на шию. Я не прошу тебе втримуватися від подібних стосунків, зрештою, тільки тобі вирішувати, чого саме ти потребуєш. Але я прошу тебе не йти цим шляхом з тією дівчиною. Якщо ти точно знаєш, що вона твоя справжня, не паплюж почуттів. Надай їй можливість покохати тебе, щоб і для неї фізична близькість з тобою стала бажаним продовженням близькості ваших душ.

Марія замовкла. Даніельєн теж мовчав, розмірковуючи над словами матері. Струмені фонтану заспокійливо шурхотіли. Серед яблуневих гілок всілася пташка, і схиливши голівку набік, дивилася блискучим оком на матір і сина.

— Здається, я тебе розумію, мамо, — вимовив нарешті Даніельєн. — Життя з-поміж людей — перевірка насамперед для мене. І можливість забрати з собою свою справжню дійсно потрібно заслужити.

Розділ 10
Світ людей, 2017 рік.
Стася

Не зважаючи на всі попередження матері, Даніельєн все ж таки припускався помилок. Не міг не припускатися, бо вони зі Стасею виховувалися в різних світах, а через це життєві реалії в них були геть відмінні.

— Він ходить за мною, як прив’язаний! — обурено розповідала Стася Діду в один із перших після зустрічі з Даніельєном приїздів. — Просто всюди, я всюди і повсякчас під його невпинним наглядом!

Вони з Дідом сиділи під грушею. Садок квітнув, випромінюючи ніжний п’янкий аромат, і вечірнє сонце вже торкнулося краєчком землі. Старий Собака лежав між Дідом та Стасею, бджоли вкладалися у вуликах спати.

— Дитинко, по-перше, Даніельєн дійсно відчуває зв’язок із тобою на фізичному рівні, — пояснював Дід. — Він знає, де ти та як тобі ведеться. З часом ти теж відчуєш це, коли приймеш його як пару. Добре, добре, якщо приймеш, не сердься. По-друге, ніколи не кажи перевертню про прив’язь, це справжня образа. Я ж навіть собаку свого не припинаю, а ти про свідому істоту кажеш! Що там він іще накоїв? За виразом твого обличчя я розумію, що ти ще тільки почала перелічувати Данилові похибки.

Стася лише зітхала. Вона зраділа Даниловій появі й не приховувала ніжності та захоплення, які огортали її від самої згадки про перевертня. Але ці почуття Данило викликав в неї від найпершої зустрічі, і саме як незвичайне, дивовижне створіння. Приязнь могла перерости у щось глибше та міцніше, але для цього потрібен час, щоб краще пізнати одне одного. Те, що для Данила не існує інших жінок, окрім неї, дівчина зрозуміла дуже швидко, але їй потрібно було побачити, як він проявлятиме свої почуття до неї назовні, і чи прийме вона такі прояви.

— Він заявив, що я — його пара! Я пішла на перерві з однокурсниками на каву, Данило з’явився, ніби з-під землі вигулькнув, і змусив хлопців пересісти за інший столик. Сказав, що сам пригощатиме свою дівчину кавою! Коли це він встиг вирішити, що я — його? Я не давала жодного приводу так вважати!

— Вже проговорився, — пробурмотів Дід собі під носа і додав голосніше: — Дитинко, не кричи на мене, будь ласка. В перевертнів не лише гострий нюх, в нас прекрасний слух, і мені не хотілося б оглухнути.

— Перепрошую, Діду, — Стася стишила голос. — Але подібна зухвалість... Так, він страшенно привабливий, дівчата мало не непритомніють, як його бачать, а потім в них очі розгоряються, щоки червоніють... Здається, так і кинулися б на нього, якби дозволив...

— Дозволяє?

— Ні. — Стася не зізналася б нікому, але щире Данилове нехтування заграваннями інших дівчат було їй приємне. — Не в цьому річ. Я про те, що його надзвичайна принадність не дає йому жодного права вважати, що він може отримати будь-яку дівчину, яку тільки забажає.

— Ох, дівчинко! Він не бажає нікого, окрім тебе, повір старому, який багато побачив у своєму житті. І він не вважає, що може отримати тебе, він намагається... еммм... завоювати твоє серце, чи то як кажуть в романтичних книжках? В нього зараз не дуже добре виходить, але тільки тому, що він виріс в іншому світі, з іншими уявленнями та звичаями, та й взагалі, перевертні відрізняються від людей.

— Це я розумію, — Стася знову зітхнула. — Квіти! Діду, це просто жахливо. Він носить мені троянди щодня.

— Вперше чую від жінки, що троянди жахливі, — усміхнувся Дід. — Я, правда, їх не вирощую у своєму садку, але...

— Тому що ви перевертень. Він теж! Йому погано від запаху троянд, він просить продавчинь запаковувати букети якнайретельніше в кілька шарів паперу і вперто тягне мені. Навіщо, якщо страждає через сильні запахи? Жодного задоволення від тих троянд, коли я бачу, як він дихає у відчинене вікно, бо в мене вже вся кімната у вазах!

— Чого не скажеш, що подарунки мають тішити обох, а увагу можна проявляти, не шкодячи собі? Дитинко, я давно живу в цьому світі, тож встиг зрозуміти, що стосунки складаються тоді, коли люди щиро кажуть про свої почуття та потреби. Щоправда, насамперед треба збагнути, що саме відчуваєш і чого потребуєш. Подумай про це, а поки скажи мені, куди ти поділа завзятого хлопа? Як це Данило не приїхав із тобою разом?

Стася набурмосилася.

— Здається, ви єдиний, в кому він не вбачає конкурента, але це не точно. Викликав мені таксі, посопів на водія про всяк випадок і відправив. Сказав, що в нього справи в місті, буде завтра вранці.

— Це добре, з ним мені теж є про що побалакати. А набурмосилася чого?

Стася трохи подумала і щиро розсміялася. Дід усміхнувся у відповідь. Він рідко чув, щоб дівчина так безтурботно реготала. Собака підвів голову і постукав хвостом по землі. Стася нахилилася й почухала йому спину.

— Я так звикла до постійної присутності Данила, що мені її вже бракує. Хоча я достоту розсердилася б, якби він поїхав зі мною.

— Ох, жінки! — Дід похитав головою. — І забагато уваги вам погано, і замало також. Це добре, дитинко, що в Данила з’являються власні справи. В будь-кого вони мають бути, а в чоловіка й поготів. Чоловік без справ та інтересів — то не чоловік, а порожня оболонка. Пам’ятай про це, і пам’ятай про свої інтереси. Бути парою не означає відмовитися від себе й перетворитися на сіамських близнюків. Ти колись танцювала? В парі танцюють обоє, вони просто роблять це разом. Ходімо! — Дід підвівся, і старий собака неквапливо підвівся слідом. — Оно вже зірка вечірня на небі зійшла. Вечеряти час.

Розділ 11
Перевертні, 2017 рік.
Даніельєн

— Ти все вирішив, — Самюельїс не питав, прос-то констатував факт.

— Я три роки розмірковував над цим, — Даніельєн закінчив складати хмиз та соснові шишки, примостив знизу кілька тоненьких прутиків і клаптик сухого моху й підніс до них сірник.

Спалахнули крихітні червоні язички, мох запалав і вогонь потроху побіг пруточками вище, облизуючи грубіші гілки. Молодий перевертень кілька хвилин дивився у новонароджене багаття, потім підійшов і примостився на траві ближче до Самюельїса.

Старий учитель сидів на великому камені, що лежав на вершині пагорба. Камінь вгруз у землю під власною вагою, його боки поросли смарагдовим мохом, але широка пласка верхівка була гладенькою, добре прогрівалася весняним сонцем і довго зберігала тепло.

Самюельїс примружився на багаття, потім перевів погляд на Даніельєна.

— Над чим ти розмірковував увесь цей час?

— Перевіряв, чи готовий я до відповідальності.

— Ти досі залишаєшся одним із найкращих моїх учнів, — задоволено пробурмотів Самюельїс.

Вечоріло, світлі сутінки огортали землю, небо ставало блідим та прозорим, загорілась яскрава зелена зірка.

— Дівчина обдарована? — спитав учитель.

— Схоже на те, — Даніельєн задумливо похитав головою. — Я міг почути будь-чий поклик, а ще ти розповідав, що деякі Vocatis, пішовши до людського світу, залишалися там, бо надто багато людей потребували їхньої допомоги. Я чую тільки її поклик, вона сильна, але потребує захисту.

— Саме через свою силу, — кивнув Самюельїс, — вона потребує захисту, щоб навчитися користуватися даром у повному обсязі. Але ти щось не договорюєш. Тобі знадобилося три роки, щоб узяти на себе відповідальність?

— Вона моя справжня пара, — подивившись просто на вчителя, відповів Даніельєн. — І мені був потрібен час, щоб заборонити собі стати на заваді її дару. Це ж так легко: зберігати її тільки для себе під приводом захисту. Але згублений дар набагато небезпечніший, ніж виплеканий. Так, мені знадобилося три роки, щоб усвідомити це.

— Добре, що усвідомив, — погодився Самюельїс. —
Для тебе також. Даніельєне, невірно зрозуміле Служіння — найгірша помилка, якої може припуститися перевертень. За неї доводиться відповідати не перед кланом чи Радою. Перевертень, що припустився такої помилки, втрачає свою сутність і стає просто звіром. Наші Закони невблаганні. Але справедливі.

— Бо це закони самого творіння, — погодився Даніельєн. — Якщо стрибаєш сторчголов зі скелі — ламаєш шию. Якщо служиш своїм примхам чи жадобі — втрачаєш себе самого. Це закономірно.

Перевертні замовкли. Сутінки густішали, тиша огортала землю, на небі загорялися зірки.

— Я маю попередити тебе, як попереджав усіх своїх учнів перед переходом, — за певний час мовив Самюельїс. — Кожен із нас шукає свою справжню чи свого справжнього. Ти свою вже знайшов. Запам’ятай: вона для тебе — єдина. Іншої немає, не буде і бути не може. Як не може бути для Землі іншого Сонця, якщо згасне це. Розумієш?

Даніельєн побачив внутрішнім зором тендітну дівчину з рудим волоссям та сяйливими очима, і його серце радісно відгукнулось.

— Я розумію, вчителю, — зі світлою усмішкою відповів молодий перевертень.

— Не розумієш, юний бовдуре! — розсердився Самюельїс. — Гадаєш, я кажу про ніжність, щем, захоплення, пристрасть, любов та повагу, які огортають тебе, варто згадати її хоч на мить? Твій батько порошинки здуває зі своєї дружини і ладен за неї у вогонь кинутися, й те саме ставлення ти бачиш у всіх перевертнів, одружених зі своїми справжніми. Саме це ти відчуваєш до тієї дівчини і вважаєш, що усвідомив, про що я кажу? Уяви тепер, що її не стало, що втратив її назавжди. З уявою в тебе завжди було все гаразд, ну то як?

Самюельїс вже бачив, як. Даніельєн пополотнів, кам’яні обручі стиснули його груди, не даючи змогу вдихнути, і горло перехопила судома мовчазного крику.

— Саме так, — тихо підтвердив Самюельїс. — Вибач, це жорстоко, але я мав зробити це для тебе, як колись мій учитель зробив для мене. Краще проживи втрату в своїй уяві, ніж зазнай її насправді. Бо втративши свою справжню, ти почуватимешся отак довіку, а це дуже довго. Такий біль робить перевертня невразливим фізично. Майже не існує способів вбити його, хоча він і сам шукає смерті. Наш вік тривалий, і кожну хвилину такого довгого життя перевертень пам’ятає, що знайшов свою справжню і втратив її. І ніхто не знає, чи знаходить він спокій в небесних чертогах Батька всіх після такої жаданої смерті, чи продовжує шукати свою втрачену без надії знайти. — І після паузи додав: — Я кажу «він», хоча, звісно, то може бути і вона.

Даніельєн потроху оговтувався, він уже міг дихати, кам’яні обручі на серці розтискалися, повертався нормальний колір обличчя. Молодий перевертень потрусив головою.

— Ти сказав «вона»? — запитав він у вчителя, щоб відволіктися від пережитого потрясіння.

— Легенда про Білу Вовчицю — не казка, — сумно пояснив Самюельїс. — Це історія про перевертницю з північного клану. Вона втратила чоловіка під час Першої світової.

Розділ 12
Легенда про Білу Вовчицю

Інгрід перейшла в людський світ у 1909 році й одразу вступила до Київського жіночого медичного інституту. Його було засновано з медичного відділення, організованого при Вищих жіночих курсах ще у вересні 1907-го, а в 1908-му під будівлю анатомічного театру для відділення Київська дума виділила землю на Кловському бульварі, який в народі звали Собачою тропою.

Інгрід обрала для себе вивчення оперативної хірургії і з головою поринула в науку. Крові вона не боялася, на розтинах в анатомічці не непритомніла, а що від природи мала швидкий розум, чудову пам’ять та рішучість дослідниці, то скоро стала однією з найкращих студенток, яку викладачі шанували й обережно пророкували їй блискуче майбутнє.

Інгрід не цікавив блиск її майбутнього, вона була захоплена будовою людського тіла та способами підтримувати його в робочому стані попри ураження. За рік вона вже асистувала одному з професорів під час операції з ампутації кінцівки. Спокійна та зосереджена Інгрід дивилася, як хірург розтинає шкіру та м’язи, блискучою пилкою пиляє кістку, тримала затискувачі, а коли скривавлений шматок, що був колись чоловічою ногою, грюкнув об денце металевого тазу, почала накладати шви. Руки в неї не тремтіли.

— У вас міцна рука та пильне око, — сказав їй професор після операції. — І ви сильна. Це одна з необхідних хірургу якостей. Деякі операції тривають кілька годин.

Інгрід поєднала навчання з асистуванням в операційній. Перевертниця була витривалішою, ніж її викладачі могли уявити. І вона остаточно вирішила отримати за чотири роки медичний диплом і залишити собі якомога менше часу та сил на зустріч зі своїм справжнім.

— Батьку всіх, — просила вона під час Пісні, — тільки не зараз. Трохи пізніше, прошу тебе! Тільки не зараз.

Антанту, сформовану на противагу Троїстому союзу, було закріплено підписанням воєнно-політичних угод незадовго до переходу Інгрід. Європа розділилася на два ворогуючі табори, і відносини між провідними державами помітно загострювалися. Вибух міг статися будь-коли, війна стояла на порозі та заглядала у вікна. Інгрід розуміла, що в подібних обставинах її особистим стосункам загрожувала серйозна небезпека, і намагалася їх відтермінувати.

Андрія вона зустріла наприкінці вересня 1911-го, коли вся імперія обговорювала нещодавнє вбивство Столипіна. Молодий есер застрелив прем’єр-міністра в ложі Київського оперного театру, попередньо повідомивши місцеве охоронне відділення про можливий замах. Від отриманих поранень Петро Столипін помер у лікарні, а його вбивцю було страчено за два тижні по тому.

«Вже зовсім близько», — думала Інгрід, гортаючи газети чи дослухаючись до розмов. Сама говорила мало. Вона зустріла мимохідь, на вулицях, кількох перевертнів, вони привіталися ледь помітними кивками. «Війна близько. Батьку всіх, тільки не зараз!» Інгрід відмовилася від відвідин будь-яких публічних заходів, обмежившись лекціями в Інституті та практикою в лікарні. І саме в лікарні вона зустріла молодого офіцера, який прийшов навідувати прооперованого товариша.

Те, що Андрій — її справжній, Інгрід зрозуміла миттєво. Перевертні не помиляються, зустрічаючи свою пару. І не мають вибору: інстинкт захистити найдорожче в житті працює в них бездоганно. Жінка обережно розвідала про стрункого темноокого офіцера з гордою поставою. 1884 року народження, середній син дрібномаєтного провінційного дворянина, випускник Київського Великого Князя Костянтина Костянтиновича Воєнного Училища, блискучий випускник Миколаївської академії Генерального штабу в чині капітана, до складу Генерального штабу не зачислений «за характер!», служить у дванадцятій артилерійській бригаді, розквартированій у Києві, неодружений, сконцентрований на службі, розумний, шляхетний, з розвиненим почуттям обов’язку. Їй необхідно було бути поруч, щоб убезпечити його від найменшої загрози, а для цього потрібно було познайомитися. Інгрід задіяла всі можливі знайомства і в жовтні потрапила на полювання на качок, яке влаштовував у своєму маєтку відставний генерал кавалерії.

Генерал мав трьох доньок на виданні і збирав у себе перспективних офіцерів, воєнних інженерів та воєнних лікарів, задля пристойності розбавляючи парубоцьке коло несимпатичними, трохи перезрілими жінками. Інгрід отримала запрошення через однокурсницю, заміжню племінницю генерала, бо за нею надійно встановилася слава синьої панчохи, яка цікавиться суто оперативною хірургією. Але побачивши струнку, тендітну білявку з блакитними очима, генерал подумки крякнув. Інгрід виповнилося тридцять сім, солідний за людськими мірками вік для жінки, але за мірками перевертнів вона була юнкою, що ледь досягла повноліття, і саме так виглядала, почувалася та поводилася. Для полювання вона вбралася в темно-синій мисливський костюм, який сидів на ній ідеально, та маленький темно-синій капелюшок, що кокетливо підкреслював золотавий відтінок кіс і прозору рожевість шкіри.

— У вас рідкісне ім’я, — скривившись, наче з’їв зелене яблуко, сказав генерал, знайомлячись.

— Моя мати шведка, — сяючи очима та усмішкою відповіла Інгрід, і це була щира правда.

Інгрід сяяла, бо знала, наскільки приваблива. За бажання вона могла підкорити будь-кого з присутніх, навіть генерал не зміг би довго опиратися її принадам, але Інгрід цікавив один-єдиний з усіх чоловіків. І саме з Андрієм вона стала в пару, коли єгери розводили мисливців берегом великого, порослого очеретом озера.

— Це не справжнє полювання, — сказала Інгрід, недбало тримаючи двоствольну рушницю. — Собаки підіймають дичину, нам залишається тільки стріляти. Так нечесно. Я полювала з батьком та братами на кабанів. З ними принаймні сили були рівні.

— Ви вмієте стріляти? — поцікавився Андрій, із сумнівом споглядаючи, як ця зовні тендітна дівчина тримає зброю.

Замість відповіді Інгрід блискавично звела рушницю та вистрелила дуплетом. Дві качки плюхнулись у воду. Тонким нюхом перевертниці Інгрід відчула їх раніше, ніж Андрій устиг почути посвист крил. Єгерський собака радісно поплив за здобиччю. Після п’ятого влучного пострілу Інгрід опустила рушницю.

— Уявити не могла, що буде аж настільки нудно, — промовила вона. — Я посиджу отам, під деревом, щоб вам не заважати, — звернулася вона до Андрія.

Він устиг підстрелити лише одну качку, але його переслідувала підозра, що Ігрід просто поступилася нею з елементарної ввічливості.

Молодий капітан підстрелив іще двох птахів, але полювання його вже не приваблювало. Він поставив рушницю на запобіжник і підійшов до Інгрід.

— Дозволите? — спитав він, і дівчина усміхнулася.

До кінця полювання вони встигли обговорити багато чого. Але коли за обідом, який влаштував гостинний генерал, з’ясувалося, що Інгрід просто зникла, наче розчинилася в повітрі, Андрій зрозумів: він не дізнався про дівчину нічого суттєвого. Єдиним, що могло б допомогти йому відшукати загадкову білявку, була зронена нею фраза, що вона працює хірургічною сестрою.

Наступного вихідного Андрій, дивуючись собі, обійшов усі шпиталі Києва, аж поки не знайшов, що починати треба було з того, де потроху одужував після видалення гнійного апендициту поручик з його бригади. Інгрід саме відпрацювала зміну, і в скромному сірому костюмі та темно-сірому капелюшку була не менш приваблива, ніж на полюванні.

— Вечоріє, — сказав Андрій. — Чи дозволите провести вас додому?

— Вважаєте, мені загрожує небезпека? — Інгрід подивилася просто у вічі, і банальність щодо того, буцімто гарним дівчатам небезпечно ходити вулицями наодинці, завмерла в Андрія на кінчику язика.

— Хочу провести з вами бодай трохи часу, — щиро визнав він натомість.

— Це майже непристойно, — похитала головою дівчина. — Пане капітане, ми ледь знайомі!

— Я знаю про вас найголовніше. Ви любите свою справу, плануєте продовжити навчання в Сорбонні та стати першою жінкою-хірургом в Києві. Ви терпіти не можете троянди та звук скрипки, але любите танцювати, кататися на ковзанах і їсти тістечка. На сусідній вулиці, до речі, є чудова кондитерська. Хазяїн готує тістечка за власними рецептами, шоколад йому привозять із Бельгії, марципан — із Відня, а каву він прикрашає збитими вершками та дрібочкою індійської кориці. Дозволите пригостити вас?

— Я не можу відмовитися від тістечок, — серйозно відповіла Інгрід.

За кавою, поки Інгрід з апетитом ласувала смаколиками, Андрій розповів, що два роки тому за результатами випускних іспитів його мали зарахувати до Генерального штабу, але в останню мить голова комісії на пів бала змінив оцінку з воєнної історії, щоб пропхнути до штабу племінника своєї дружини. Тоді Андрій скористався правом, яке надавав йому Устав, та написав скаргу на «Высочайшее имя». Скликана за наказом воєнного міністра академічна конференція визнала оцінки Андрія та засудила дії генерала, голови комісії. Утім капітану Василевському порадили відкликати скаргу, щоб не псувати репутацію генерала, а натомість написати прохання цареві про зачислення до штабу.

— Я не прошу про милість, лише добиваюся того, що належить мені по праву! — зблиснув темними очима Андрій.

— Дозвольте, вгадаю, — Інгрід обережно скуштувала вершкову пінку у своїй філіжанці. — Хоча рішення комісії надавало вам право бути зарахованим до Генерального штабу, через цю заяву вам відмовили. Вирішили, що характер надто незговірний.

— І не помилились. Я не змовляюсь ні з ким та не плету інтриги. Я служу Вітчизні та намагаюся робити це якнайкраще.

Крапелька вершків залишилася в Інгрід на верхній губі, і вона злизнула її кінчиком язика. Андрій збився з думки.

— З’їздимо на верхову прогулянку наступними вихідними? — запропонував він.

— Мене не нестиме жоден кінь, — спокійно заперечила Інгрід.

Андрій із сумнівом поглянув на дівчину. Поставна, граційна, на полюванні він зрозумів, що вона вправна та сильна. Не вміє їздити верхи?

— Я навчу вас, — обережно запропонував він. — Із конем легко порозумітися, ці створіння довіряють тому, хто впевнений в своїх силах. А ви саме така.

— Я навіть візником не користуюся ніколи, — похитала головою Інгрід, — ходжу пішки або їду трамваєм. Пане капітане, коні — не для мене.

— Наступної суботи — бал в офіцерському зібранні, — зробив іще одну спробу Андрій. — Танцювати ви любите, підете зі мною?

— В якості кого? — уточнила Інгрід, і йому перехопило подих.

Перш ніж Андрій устиг відповісти, дівчина підвелася з-за столика, і молодик миттєво схопився на ноги.

— Мені вже час. Не проводжайте, це незручно. І дякую за тістечка, вони неймовірні. — Інгрід щезла миттєво, і якби над дверима не дзенькнув на прощання дзвіночок, Андрій заприсягся б, що дівчина просто розчинилася в повітрі.

Наступної п’ятниці він чекав на неї біля шпиталю з букетом з осіннього листя та ягід і з коробкою тістечок.

— В якості моєї нареченої, — твердо вимовив Андрій, дивлячись у запаморочливо блакитні очі. — В кого я можу просити вашої руки?

— В мене самої, в цьому місті немає нікого з моєї родини, вони мешкають дуже далеко, — не дивуючись, відповіла Інгрід. — Але чи не надто швидко ви вирішуєте, пане капітане?

— Я отримав листа від свого колишнього викладача з Миколаївської академії, він подав прохання цареві про перегляд моєї справи від власного імені. Якщо рішення буде ухвалене на мою користь, мене переведуть до складу Генерального штабу та відправлять до іншого міста. Я хочу мати право забрати вас із собою.

— Моїми бажаннями ви не цікавитеся?

— Поцікавлюсь, якщо візьмете в мене букет! — не витримав Андрій. Він тиждень обмірковував, чи освідчуватися, а дівчина просто насміхається з нього. — Обручка в нагрудній кишені, звільніть мені хоча б одну руку, і я, як годиться, стану на коліно та проситиму вашої!

— Ви вмієте наказувати, — схвально кивнула Інгрід і забрала осінній букет. — Вислухаю вас із задоволенням.

І Андрій легко опустився на гранітні сходи шпиталю, дивним чином не втрачаючи гордої постави.

— Панно Інгрід, я прошу вас стати моєю дружиною та розділити зі мною життя, — твердо вимовив він.

На них почали озиратися перехожі, дехто, зацікавлений, зупинявся, щоб побачити, що буде далі.

— Тільки якщо ви згодні ділити життя з дружиною, яка працює хірургічною сестрою.

Капітан Василевський на коротку мить замислився. Він зрозумів, що не знає достеменно, чим займаються дружини інших офіцерів. Домом, дітьми, благодійністю. З його знайомих не працював ніхто. У вільний час жінки збиралися в когось на квартирі, чаювали, теревенили, гаптували.

— Ви вмієте гаптувати? — спитав він, намагаючись уявити Інгрід з-поміж інших жінок.

— Так, — збити її з пантелику було неможливо, — ця навичка допомагає розвинути гнучкість пальців, необхідну хорошому хірургу. Ви натякаєте, що, за вашими звичаями, наречена має щось вишити для свого нареченого?

— Власний посаг, але мені то байдуже. Інгрід, я візьму вас і без посагу, виходьте за мене. Працюйте сестрою, отримуйте свій диплом, вчіться в Сорбонні. Я просив вас розділити зі мною життя, а це означає, що ваше не менш цінне, ніж моє. Ви згодні?

— Так, — відповіла Інгрід.

А потім відповіла те саме після Різдва під прохолодними склепіннями Володимирського собору. На вінчання вона встигла вигаптувати собі льоном білу сукню і була найгарнішою з наречених, яких колись доводилося бачити Андрію.

— Поспішив, — сказав після весілля старший брат Андрія, майор інфантерії Костянтин Василевський. — Андрію, війна неминуча, це лише питання часу. На кого ти залишиш молоду гарну дружину, коли підеш на фронт?

— Спитаю, чи не захоче вона жити в наших батьків та працювати в земській лікарні, — твердо відповів капітан Василевський.

— Працювати? У вас діти народяться, хто їх глядітиме?

— Дітей народжуватимемо після настання миру, тоді й вирішимо.

Ще до весілля Андрій та Інгрід домовилися, що дітей в них поки не буде. Діти для перевертнів такі ж важливі, як пара, і Інгрід не могла уявити, що їй доведеться обирати між захистом Андрія та свого вовченяти. І забрати їх обох до містичного світу перевертниця не могла.

Честь та гідність були для Андрія не порожнім звуком, не блискучою мішурою. Він був відданий вітчизні чи не більше ніж власній родині і служив їй від усього серця. Інгрід не сумнівалася, що її чоловік піде на фронт із перших днів війни, і її єдиним бажанням було захистити його від найменшого ураження. Переконана у своїх силах перевертниця вірила, що їй це вдасться, і після настання миру вона зможе повністю відкритися коханому, показати йому свій світ, щоб вони удвох могли обирати, де жити та ростити дітей.

А Андрій був захоплений своєю дружиною. Ще ніколи він не зустрічав поєднання тендітності та сили, рішучості та вразливості, зовнішнього спокою та внутрішньої пристрасті. Інгрід відкривалася йому різними гранями, і йому хотілося набутися з нею, надивитися, наговоритися, надихатися.

Переважну частину дня дружина навчалася чи практикувала, та й сам Андрій був дуже зайнятий справами на службі, але увесь вільний час він волів проводити з нею. Капітан Василевський не міг не розуміти, що війна наближається. Ніхто не знав, скільки миру залишилось до того, як вибухне битва, і цей непевний шматочок спокою Андрій бажав ділити виключно з дружиною.

Наприкінці березня його викликали до Петербурга, і Інгрід поїхала з чоловіком. Вони скористалися залізницею, і в перевертниці мало не луснула голова від стукоту, грюкоту, мерехтіння станційних ліхтарів та безлічі різноманітних запахів у вагоні. Але їхати було треба.

— Мене зачислили до складу Генерального штабу, — сповістив Андрій після особистої зустрічі з начальником. — За два тижні я маю прибути до нового місця служби. До Варшави.

Інгрід чекала на чоловіка в кондитерській неподалік Двірцевої площі та їла бісквіт із фруктами. Тістечко було непогане, але значно поступалося тим, що подавали в їхній улюбленій кондитерській Києва.

— Я поїду з тобою, — відповіла перевертниця, відпиваючи кави.

— Але ти отримаєш диплом лише за рік, після весняних іспитів.

— Я довчусь у Варшавському університеті, там є медичний факультет.

— Кохана, — обережно промовив Андрій, — польський кордон Російської імперії межує з Австро-Угорщиною. Коли війна розпочнеться, ми опинимося дуже близько до передової.

— Ти в будь-якому разі підеш на фронт, — сказала Інгрід.

— Я офіцер. Це мій обов’язок.

— Я піду слідом. Жоден польовий шпиталь не відмовиться від вправної хірургині. Андрію, я не залишуся в тилу, поки ти воюватимеш. З огляду на це, байдуже, куди тебе переводять. Поїдемо разом. Залізницею, якщо вже інших можливостей не існує.

Навесні 1913-го Інгрід отримала диплом про медичну освіту і влаштувалася працювати у Празький госпіталь Варшави, заснований понад сторіччя тому: він пам’ятав наполеонівські війни. Наприкінці червня наступного року постріл у Сараєві⁵ зсунув з місця лавину, яка тільки й чекала можливості зійти, і 28 липня Велика війна розпочалася з артилерійських обстрілів Белграда. 29 липня Андрій Василевський написав рапорт із проханням перевести його зі штабної служби до стройової. Прохання капітана було задоволено, й узявши під командування артилерійську бригаду у складі армії Брусилова, Андрій відбув на фронт.

Інгрід, як і обіцяла, поїхала за ним як хірургічна сестра при польовому шпиталі. Поранених спочатку було небагато, армія отримувала одну локальну перемогу за іншою, поступово просуваючись вглиб Австро-Угорської імперії. Інгрід механічно обробляла поранення, накладала шви, перев’язувала і поблажливо торкалася спітнілих лобів прохолодними пальцями: «Все буде добре».

Усі її почуття були сконцентровані на чоловікові. Ночами, обернувшись світлою тінню, Інгрід линула до розташування Андрієвої бригади і, підібравшись якомога ближче до сплячого чоловіка, подумки огортала його захисним покровом. Вдень, у перервах між шпитальними обов’язками, Інгрід сідала за столик, на якому готувала ліки та перев’язувальні матеріали для поранених, і писала Андрію листи. Він відповідав їй щодня, і його послання були сповнені щемкої ніжності та сподівання на зустріч.

Капітан артилерії Василевський досягав успіхів на полі бою та був нагороджений кількома відзнаками від вищого керівництва, Брусилов надсилав йому вітальні телеграми.

У жовтні армія зав’язнула у позиційній війні. Почалися дощі, позиції розмокали у воді. Артилерія з обох боків обстрілювала одна одну, слідом виходила піхота. Ворога вибивали з якоїсь ділянки, закріплювалися там, але іншу ділянку віддавали супротивнику. У листопаді привезли чергову партію гарматних снарядів. Один із них розірвався ще до пострілу і вбив майора Василевського, який саме перевіряв позиції. Інгрід у шпиталь привезли орден Святого Георгія четвертого ступеня, яким Андрій був нагороджений за бій біля села Горний Лужек два місяці тому. Але й без цих посланців горя перевертниця вже знала, що її справжнього більше немає. Вона не могла не відчути його смерть. Сонце для неї згасло назавжди.

Того ж вечора, допрацювавши зміну, Інгрід вийшла зі шпиталю як була, у білому сестринському халаті та хустинці, напнутій на брови. Вона перекинулася через голову, і шпитальний санітар, який курив надворі, довго витріщався у глупу ніч та дрібно хрестився, бо йому здалося, ніби він побачив величезну білу вовчицю.

На ранок штаб австрійського полка, не дочекавшись відповіді від одного зі своїх артилерійських підрозділів, відправив на місце його розташування молодшого офіцера з двома солдатами. Ті повернулися бліді, із застиглим жахом в очах, і розповіли, що весь підрозділ вночі вбито, і ще теплі трупи з перегризеними горлянками розкидано навколо гармат.

— Усе розташування залите кров’ю, — тремтячими губами розповідав молодший офіцер.

Начальник штабу запідозрив би підлеглого у вживанні морфію, але в солдатів, які ходили разом із ним, руки тремтіли теж, і розповідали вони те саме, додаючи від себе ще кривавіші подробиці. Ба більше, вони принесли на ношах єдиного вцілілого з підрозділу. Через усе обличчя нещасного, шию, груди та живіт аж до самого паху пролягали глибокі криваві борозни, залишені кігтями якогось великого звіра.

— Вона сказала, — шепотів у напівмаренні поранений, — вона сказала: «Помста Білої Вовчиці».

— Хто сказав? — рявкнув начальник штабу, в якого голова йшла обертом від усіх цих новин.

— Біла Вовчиця, — відповів поранений та знепритомнів.

Інгрід ніхто більше не бачив. Головний лікар польового шпиталю звернувся до командувача дивізії з проханням знайти зниклу фельдшерку, дружину загиблого офіцера, і Інгрід ретельно шукали, але марно. Солдати в траншеях почали розповідати про Білу Вовчицю, яка винищує австріяків цілими ротами. «Просто заходить на позицію вночі та вирізає усіх, як телят. Залишає єдиного, щоб сказати йому: «Помста Білої Вовчиці».

Офіцери намагалися припинити балачки про вовчицю, що вміє розмовляти та нищить супротивника, але розмови не вщухали, лише обростали подробицями. Дехто вже стверджував, що бачив величезну тварину на власні очі. Один із офіцерів
запропонував відправляти за саму згадку про вовків на гауптвахту, але під час наступу у вересні 1915-го неподалік Луцька рота дивізії знайшла взвод австрійських солдатів із перегризеними горлянками. Один, з пошматованим обличчям, був іще живий. Утупившись безумними очима у прапорщика, що схилився над ним, він прошепотів:

— Rache des Weißen Wolfs!

— Помста Білої Вовчиці, — автоматично переклав прапорщик, що вивчав німецьку в юнкерському училищі.

І легенда про вовчицю вкоренилася серед солдатів російської армії. Санітар, який курив вночі біля шпиталю, спробував був пов’язати її зі зниклою без вісті Інгрід, але його версія успіху не мала.

Перевертні втратили Інгрід так само, як і люди. Вона не повернулася до містичного світу й повернутися не могла. Але перевертні, хай де вони не перебували, збираються на повню співати свою Пісню і відчувають одне одного. Інгрід після смерті чоловіка не співала жодного разу, і вони не могли знайти її.

Старий єгер, що тихо та неквапливо ніс свою службу в Карпатах, міг би розповісти про величезну білу вовчицю, яка кожної повні приходила на одиноку могилу невідомого артилерійського офіцера російської армії і мовчки лежала на могильній плиті до світанку, але говорити йому не було з ким. Старий жив одинаком у відлюдній лісовій хатинці.

Розділ 13
Світ людей, 2018 рік.
Стася. Дід

— Пані, дозволите пригостити вас випивкою? — До Стасиного столика підсів молодик.

Дівчина усміхнулася. Вона знала, що перетворилась на привабливу жінку і їй трохи лестили прояви чоловічої зацікавленості, як компенсація за дитячі роки, коли всі вважали її негарною. Але лестили зовсім трохи.

— Дякую, але я не вживаю алкоголь.

— А що п’єте? Сік, колу, каву, чай? Я куплю вам, що захочете. Може, тістечко?

— Я планую повечеряти зі своїм хлопцем, тому п’ю помаранчевий сік. В мене ще пів склянки і цього достатньо.

— А де ж ваш хлопець? Затримується? Некрасиво з його боку змушувати чекати таку гарну дівчину. Вкрасти можуть!

— Пошкодують. — Данило з’явився, як завжди, нечутно.

Він і в звичайному житті пересувався ходою тренованого бійця та розвідника. За столик сідати не став, і молодику довелося доволі незручно задерти голову, щоб подивитися співрозмовнику в обличчя.

— З-під землі дістану. І на іншому боці Місяця знайду.

«Хоча б зубами не клацнув, і то добре», — Стася майже бачила, що в перевертня на потилиці здибилося волосся.

— Перепрошую, — пробелькотів молодик, і його як вітром здуло.

Данило сів на його місце, подивився на дівчину. Серце пропустило удар, коли Стася глянула в його темні, трохи підняті до скронь очі. «З такою привабливістю — і абсолютно байдужий до залицянь інших жінок. Пощастило мені!»

— Твоя здібність самою появою позбавляти мене надокучливих кавалерів почала здаватися мені дуже зручною, — промовила дівчина вголос і щиро всміхнулась.

Данило всміхнувся у відповідь. Для нього конфлікт було вичерпано, коли молодик забрався геть.
Перевертні завзято оберігають свою пару від найменших замахів потенційних конкурентів. Але до поведінки самої пари жодних претензій не мають.

— Вибач, що затримався. Проводив незаплановане індивідуальне тренування.

— Хтось із новеньких? — поцікавилася Стася.

З постійними учнями в Данила раптовостей не траплялося.

— Так, — Данило зітхнув. — Перспективний хлопець, недавно знайшов його. Забрав із вулиці, гопота ХТЗшна⁶. Дуже обдарований, природжений лідер, але з цінностями ще працювати й працювати. Перетворив спаринг на загальному тренуванні на бійку. Довелося затримати його на додаткову годину та трохи вправити мізки.

Данило організував охоронну агенцію, яка надавала послуги бізнесменам та високопосадовцям. Але, на відміну від інших подібних структур, Данило не запрошував на роботу колишніх військових, поліцейських чи спортсменів. Він навчав своїх співробітників сам, надаючи перевагу молоді, яку зазвичай називають проблемною.

Перевертень не просто тренував їх. Він вчив їх усього, чого свого часу його навчав Самюельїс. Данилові підопічні отримували добре оплачувану роботу, але найголовніше, що вони отримували незламний внутрішній стрижень, здатний витримати життєві випробовування та спокуси.

— Як у тебе виходить отримувати вигідні контракти без усілякої протекції? — спитала якось Стася. — Якщо я правильно розумію, в цій сфері зависока конкуренція.

— Чого ж без протекції? — здивувався Данило. — Це зараз репутація працює на мене. А на початку мене добряче підтримали свої. Стасю, нас багато у вашому світі. Більше навіть, ніж я уявляв.

— Тим більше, ніж могла уявити я, — пробуркотіла Стася.

Дівчина спочатку розсердилася, коли дізналася, що її улюблений названий дідусь — теж перевертень. Свого часу Дід свідомо обрав залишитися в людському світі одинаком та продовжувати Служіння.

— Могли би й сказати! — дорікнула Стася старому.

— Але ж ти не питала, дитинко, — ховав усмішку Дід.

Дідусь радів, бо на старість йому випала втіха допомогти призвичаїтися молодому перевертню до життя серед людей. Це нагадало йому молодість та перші кроки в новому світі.

***

За людським літочисленням, Дід дійсно народився у 1934 році й перейшов як звичайний перевертень, досягши повноліття, у 1969-му. Звісно, Дідом він тоді ще не був, а носив родове ім’я Петрос.

Першим, що його вразило в людському світі, була надзвичайна кількість документів, необхідних для безпечного існування. В людини мали бути: свідоцтво про народження, паспорт з обов’язковою відміткою про місце прописки, атестат про закінчення школи, військовий квиток за умови, що чоловік відслужив зазначений час в армії, або довідка з військкомату, якщо чоловік не міг служити за станом здоров’я, і трудова книжка. Останній документ викликав у недосвідченого перевертня купу запитань.

— Навіщо вони занотовують де і коли працювали? — питав Петрос у Олексія, свого дальнього родича, що його в містичному світі звали Алексосом.

— Щоб порядок був. Усе життя людини до найменших подробиць занотовується у паперах і зберігається в архівах. Їм так зручно.

— Ні, не зручно! Ти тільки подивись, — Петрос тицяв пальцем у картонну теку, куди Олексій поклав стос документів, які мали засвідчити особу нового члена суспільства. — Я тепер усюди тягатиму за собою це?

— І я не раджу тобі загубити бодай найменший клаптик, — усміхався Олексій. Він прийшов у людський світ шість років тому, встиг призвичаїтись і тепер відверто підсміювався над щирим здивуванням Петроса. — Ти скоро звикнеш, не переймайся. Життя в людському світі відрізняється від нашого. Просто пам’ятай, що вони самі інакші, не такі, як ми. Тому й керуються іншими законами.

Петрос, за паспортом Петро Пилипович, улаштувався працювати слюсарем на заводі імені Малишева та оселився в робочому гуртожитку. Життя великого міста ошелешило молодого тоді перевертня. Це був мурашник, гомінкий та галасливий, який не вгавав ані вдень, ані вночі. Люди повсякчас кудись бігли, щось робили, голосно сміялися, співали, сварилися та мирилися. Вони поспішали, і це було не дивно, бо людський вік значно коротший за вік перевертнів. Вони намагалися встигнути все: вивчитись, отримати роботу, одружитися й народити дітей.

— Не забувай, що велика страшна війна закінчилася лише двадцять чотири роки тому, — казав Олексій. Він працював майстром на тому ж заводі. — Вони всі ще добре пам’ятають її, а ті, хто народився вже після, знають про війну з розповідей своїх батьків. Тому вони такі жадібні до життя. І це чудово, мене зачаровує їхня сила.

— Але більшість із них витрачає свою силу марно, — задумливо відповідав Петро. — Ніби з гармат по горобцях стріляють. Чому вони не зупиняться хоча б на мить та не звернуться до самих себе?

— Виховання, — знизував плечима Олексій. — Їх змалечку вчать думати спочатку про Батьківщину, а потім вже про себе, якщо залишиться час та бажання. В них теж є свій Обов’язок. Перед державою. І держава суворо пильнує виконання обов’язків. Ти краще не веди таких розмов ні з ким, окрім мене. Це може бути небезпечним. Їхні державні установи відслідковують усіх, хто не вписується в систему, та знешкоджують їх в той чи інший спосіб. Це зрозуміло, будь-який механізм працюватиме лише за умови, що кожна деталь на своєму місці, а негодящі деталі підлягають заміні.

Олексій одружився зі старшою на три роки жінкою, і за рік вони пішли крізь портал у містичний світ. Народжена 1925-го в невеличкому селі, Олексієва дружина встигла пережити великий голод і велику війну, які викосили її численну родину. По війні жінка зачинила спорожнілу батьківську хату і перебралася до Харкова. Вона закінчила медичне училище і працювала в заводській поліклініці, там вони з Олексієм і познайомилися. На той час Магда остаточно вирішила залишитися старою дівкою. Чоловіків після війни було обмаль, а хороших, на її думку, ще менше. Жінка жила з котом та квітами в крихітній квартирці від заводу, багато працювала, у відпустку їздила в рідне село та порала батьківську садибу.

Олексію довелося упадати за нею більше року, перш ніж Магда повірила, що цей молодий красень щиро бажає одружитися з нею, а потім вона ще довго розмірковувала, чи хоче вона заміж.

— Та вона ж відьма! — сказав Петро, познайомившись із дружиною старшого друга. — Не боїшся її?

— Зате вона мене не боїться, — усміхнувся Олексій. — Навіть не здивувалася, коли я їй про наш світ розповів. Сказала, що в сусідньому селі ще до війни одна дівчина за перевертня пішла. Магді хочеться перейти зі мною, бо нарешті можна буде не ховати здібності, а користуватися ними повною мірою, навчатися і навчати інших.

— То вона збирається додати «їс» до свого імені?

— І народити мені дитину, — широко всміхнувся Олексій. — Магда вагітна, а природжена відьма може завагітніти тільки від свого справжнього.

Потроху Петро призвичаювався до життя серед людей. Їхні закони все ще видавалися йому дивними, закони містичного світу він вважав природнішими і через те зручнішими, але перевертень вчився розуміти Олексієві слова: «Вони інакші, тому й правила в них інші». І Петру ставало цікаво: інакші — це які? Хто вони, ці істоти, яким його раса погодилася служити ще на початку часів?

Вони майже забули Батька всіх, натомість створили собі вождя, за якого ладні були віддавати свої і без того короткі життя. Вони зневажали закони природи, намагаючись підкорити її, замість досягти балансу з нею. Вони навіть не підозрювали, якими силами володіють, і перекладали відповідальність за себе самих на кого завгодно: вождя, державу, партію, вимагаючи натомість вдовольнити їхні базові потреби та захистити їх. Захистити, бо що ретельніше вони відверталися від себе самих та своїх можливостей, то непевнішими ставали, їм усюди ввижалися вороги. Сусіди, іноземці, інопланетяни — люди підозрювали у ворожих намірах геть усіх. Вирізнятися поміж них було насправді небезпечно, бо інакший, дивний, не такий, як усі, становив для них потенційну загрозу.

Петро читав книги, ходив у кіно (цей людський винахід просто зачарував перевертня). Переважна більшість людського мистецтва була присвячена боротьбі, оспівувала її. Боротися люди готові були повсякчас, будь з ким та будь за що. Саме ця їхня риса викликала в Петра захоплення.

Життя перевертня — теж своєрідний виклик. Підкорити собі власну сутність, відстоювати своє місце у клані, посісти відповідне місце, гідно служити, знайти свою справжню, домогтися права забрати її з собою. І постійно перевіряти: чи не схибив? Чи вірний вибір зробив? До яких наслідків призвів цей вибір? Чи правильно зрозумів свою відповідальність?

Знання про те, хто вони, звідки, для чого приходять і куди повернуться, полегшує перевертням задачу, в них є чіткі орієнтири. Люди приходили у світ, позбавлені цього знання, Забуття було даром Батька всіх їхній расі, вони мали щоразу наново знаходити свою путь. Відчайдушність, із якою люди жили, заслуговувала на повагу.

У 1974-му Петро у складі комсомольської бригади поїхав на БАМ⁷. Велике будівництво, розпочате ще в 1932 році, перерване на час війни, заморожене 1958-го, знову набирало обертів. Тепер до нього залучали схильну до романтики випробовувань молодь. Петрові було вже сорок — поважний за людськими мірками вік, та й до бригади записатися було складно, бо охочих долучитися до «будівництва сторіччя», як називали його радянські газети, було дуже багато, на БАМ рвалися студенти з усього Союзу.

Але Петро домігся свого, бо йому здалося вкрай важливим побачити зблизька саме людську молодь, і саме в ситуації безперервного виклику, який ставили перед ними виснажлива праця, важкі умови й постійні обмеження. Петро знав із книг, що в давнину люди усамітнювалися в монастирях, відмовляючись від спокус плоті та випробовуючи свій дух. Будівництво БАМу видавалося йому сучасним монастирем, де молодь випробовувала свої здібності, відмовляючись від зручного та звичного міського життя.

Сибір вразив Петра первозданністю природи, його серце полонили безкраї простори тайги. Ці багаті ліси, прозорі озера та могутні ріки нагадали перевертню його рідний світ. Праця була важка, але Петро радів можливості використовувати на повну власні фізичні сили. Зранку до ночі разом із хлопцями з бригади він орудував киркою та лопатою, прокладаючи траншеї. Слідом за ними інша бригада вкладала шпали та рейки. Люди прорізали тайгу залізницею.

Вечорами грали у волейбол. Напинали сітку поміж сосон, і дзвінкий тугий м’яч злітав у прозоре вечірнє небо. Підстрибуючи, щоб відбити подачу, Петро відчував радість молодості та волі.

На будівництві люди остаточно підкорили його серце, і Петро вирішив залишитися з ними. Він хотів прожити свій вік серед цих дивовижних створінь, сміливих, сильних та відважних. Вони йшли Всесвітом навпомацки, але ж він міг стати їм у нагоді та підтримати на шляху.

Повернувшись до Харкова, Петро знову пішов працювати на завод. Він отримав вищу освіту заочно, став майстром, а потім начальником цеху. Організував волейбольну команду спочатку з членів своєї бригади, а потім домігся в керівництва заводу організації спортивних майданчиків, облаштованих волейбольними сітками, баскетбольними кільцями та столами для тенісу, для всіх працівників заводу. За підтримки робітників Петро зробив ремонт в одному з підсобних приміщень і влаштував там бібліотеку, куди стали приходити не лише за книжками, а й за спілкуванням. В бібліотеці з’явилися настільні ігри, шашки та шахи, і Петро із задоволенням навчився в них грати.

У дев’яності, після розвалу Союзу, завод почало лихоманити. Це було віддзеркаленням змін, які судомили всю країну. Україна вийшла зі складу СРСР і вчилася жити самостійно та незалежно. А Петро вийшов на пенсію — за людськими законами, його вік дозволяв це, — і переїхав до села. Йому доводилося призвичаюватися до нових умов і правил, і перевертень вирішив робити це у спокійнішому місці.

Ще працюючи на заводі, Петро натрапив у бібліотеці на збірку українських чарівних оповідок. Його вразило тісне сплетіння двох світів — людського й містичного — в народних казках. Народна творчість розповідала про дивовижі як про давно знайомих істот, ніби не існувало кордону між світами, і колись, за сивої давнини, усі раси жили разом і вільно спілкувалися.

Переїхавши до села, Петро посадив садок, завів бджіл та почав збирати автентичні пісні, казки та оповідки Слобожанщини.

Розділ 14
Світ людей, 2017-2018 роки. Учні

— Хлопці, гроші потрібні?

Високий широкоплечий молодик у джинсах та худі зупинився біля хлопців, які зручно вмостилися на спортивному майданчику. Вони не тренувалися, просто сиділи на знарядді та теревенили.

— Давай, — погодився Юрко, і решта схвально гмикнула.

— Дам, — пообіцяв молодик. — Я орендував підвал ось у тому будинку, спортивний клуб відкриваю. Допоможете з ремонтом — заплачу середню ціну на ринку.

— Так не цікаво, — ліниво протягнув Мишко, — ти так дай, а ремонт хай тобі інші лохи роблять.

— А ви хіба лохи? — поцікавився молодик.

Хлопці обурено заворушилися. Вони почали потроху підтягуватися до молодика. Їх було дванадцятеро, а молодик, нехай навіть спортивної статури, — один. Чи не надто зухвало він поводиться? Інші, про всяк випадок, намагалися вдати байдужість і проминути їхню зграйку якнайшвидше. А цей ще й язику волю дає!

— А тобі довідку про безсмертя виписали? — Юрко підвівся зі свого місця і став навпроти молодика. Хлопець був на пів голови нижчий за цього зухвальця, але плечі в нього були такі ж широкі. — Йди звідси, поки цілий. В мене настрій сьогодні добрий, заберешся просто зараз — збережеш здоров’я. — Юрко виразно похрустів пальцями, розминаючи кулаки.

Молодик усміхнувся якоюсь дивною, майже мрійливою усмішкою. Вона ковзнула його обличчям, як брижі поверхнею води, і щезла.

— Не починай, — неголосно порадив він Юркові.

Наче нічого не змінилося. Молодик стояв навпроти Юрка, спокійно опустивши руки вздовж тіла, і дивився хлопцю в очі своїми темними, продовгуватими, трохи піднятими до скронь очима. Але зграйка обурених хлопчаків майже проти власної волі відступила на пів кроку назад. Їхнє обурення зникло, поступаючись місцем дивному відчуттю небезпеки. Наче заблимали червоні вогні семафора: «Обережно! Потяг!» Юрко не ворухнувся, тільки повільно розтиснув кулаки і ще повільніше опустив очі.

— А ти нічого такий, — несподівано похвалив його молодик. Лише Юрко й помітив, що попри зовнішній спокій — навіть в бойову стійку не став! — молодик підібрався, як хижак перед стрибком. — Яким єдиноборством займався?

— Тхеквондо, — неохоче зізнався Юрко.

Його авторитет ватажка тріщав, і хлопець добре чув цей тріск внутрішнім слухом.

— Тобто така-сяка база є. Тобі цікаво буде. Скільки вас тут? — молодик обвів очима зграйку юнаків, і дехто опустив очі, а дехто зухвало задер підборіддя. — Дванадцятеро, — відповів він сам собі. — Непогано. Покажу, як битися з дванадцятьма одразу, — запропонував він. — За двох умов.

— За яких? — пискнув Мишко і здивувався власному фальцету.

— По-перше, це буде бій. Не бійка. Різницю розумієте?

— Припустімо, — буркнув Юрко, забираючи на себе повноваження переговірника. Репутацію треба було рятувати, поки геть не луснула. — Друга умова яка?

— Ремонт у моєму спортивному клубі.

— Тобто про гроші ти вже й не згадуєш?

Молодик усміхнувся, цього разу щиро, і легким порухом голови скинув каптур худі. Волосся в нього було дивовижного сріблясто-білого кольору.

«Сивий? — не повірив очам Юрко. — Ні, не схоже. Фарбує волосся? — він спробував уявити молодика в салоні краси, картинка не складалася, і хлопець потрусив головою. — Але ж це не може бути природний колір?»

— Не згадую, бо обіцянки не забуваю. Все в силі: робите ремонт — отримуєте гроші.

— На обсяг робіт треба глянути, — Юрко потроху підбадьорювався.

— Саме собою, — погодився молодик.

— А бій коли? — спитав хтось, і молодик знову всміхнувся.

— Та хоч і зараз, — він скинув худі, і під бавовняною футболкою зазміїлися тугі канати м’язів. Ставши в бойову стійку, запитав: — Почнімо?

***

Це питання упродовж наступних років Юрко чув безліч разів.

«Почнімо?» І вони розпочали ремонт у напівпідвальному приміщенні, винайнятому Данилом. Встановлювали сантехніку, прокладали електрику, штукатурили, фарбували.

Не минулося без ексцесів. Двоє хлопців ввечері поцупили бухту кабелю й продали його, щоб попити пива. Наступного ранку Данило помітив пропажу.

— Поверніть за дві години, — спокійно наказав він тим двом.

— А ми тут до чого? — спробували гороїжитися хлопці.

Данило зітхнув.

— Про поліграф чули? Він реагує на фізіологічні зміни в людському організмі: підвищений тиск, потовиділення тощо. Мені поліграф не потрібний. З дванадцяти лише двоє смердять страхом бути викритими. Я надаю тільки один шанс, усім іншим теж раджу запам’ятати. Один шанс є завжди. Використайте якнайкраще.

На задньому дворі Юрко власноруч натовк пики хлопцям й виразною недрукованою лайкою пояснив, що думає про покидьків, які крадуть у своїх.

— Ми для себе спортклуб робимо, йолопи, хіба для Данила? Він нас тут тренуватиме, недоумки!

За дві години хлопці принесли нову бухту. Данило уважно роздивився синці на їхніх обличчях.

— Який висновок? — спитав він.

— Не можна красти, — пробубоніли хлопці, не підводячи очей.

— А чому?

Хлопці боязко скосили очі на Юрка.

— Неправильна відповідь, — зітхнув Данило. — Спробуйте ще. Те саме запитання до решти. Чому не можна?

— Ти й так нам гроші по-чесному платиш, — несміливо відповів худенький веснянкуватий Йоська, — ми можемо купити, що потрібно.

— І плачу саме стільки, скільки ви заслуговуєте, — погодився Данило. — Якщо замало, ставайте дорожчими. Вартуйте більшого — більше отримуватимете. До речі, — звернувся він до хлопців, що провинилися, — вживання алкоголю — згубна звичка. Зараз відчуєте.

І хлопці відчули, бо Данило змусив їх залишитися після роботи на додаткову годину тренування, й учорашнє пиво виходило з них потом та сльозами.

Тренером він був безжальним. «Почнімо?» Хлопці чекали на це запитання з надією та острахом. Тренування Данило проводив паралельно з ремонтом клубу. Влітку можна було займатися на спортивному майданчику, де раніше хлопці збиралися на посиденьки. Вони бадьоро очікували, що він навчить їх прийомів, якими першого ж вечора вклав усіх дванадцятеро на резинове покриття майданчика. Але Данило розпочав із загальної підготовки. Біг, стрибки, віджимання, підтягування, вправи з гантелями. Тренування з тхеквондо, яким Юрко займався з дитинства та покинув у восьмому класі, здавалися тепер хлопцю розважальною прогулянкою.

Перші три тижні, позаймавшись дві години після шестигодинного робочого дня, Юрко ледь доповзав додому. В нього боліли всі м’язи, навіть ті, про існування яких хлопець раніше не підозрював, і кілька разів від утоми він засинав, навіть не вечерявши. Одного разу Юрко проспав і, щоб устигнути на роботу, знехтував ранковим душем.

— Помийся надворі, — Данило видав йому відро з водою та шматок мила. — Я працюю з людьми, не свинями.

Сам він був надзвичайно охайним. Хлопці засвоїли черговий урок з першого разу і почали митися двічі на день: ввечері та зранку. Працювати з Данилом хотіли всі. Поступово їхні м’язи призвичаювалися до навантажень, хлопці вже не бажали тихо вмерти після тренування в роздягальні, і Данило перейшов до справжньої науки. Він учив їх мистецтва рукопашного бою, і їхні тіла потроху ставали гнучкою слухняною зброєю. Про це він поговорив з хлопцями ще до початку тренувань.

— Ви отримаєте справжню, смертельну зброю. Користування нею — велика відповідальність. Зброю дістають тільки за потреби, якщо іншого виходу немає. І вже діставши, зброєю потрібно скористатися. Не можна діставати, щоб лише похвалитися. Бо тоді зброя розвертається проти свого власника. Подумайте, чи вам дійсно потрібна зброя і навіщо вона вам потрібна.

— Ти свою першого вечора дістав задля чого? — поцікавився Юрко.

Лежати обличчям на резиновому покритті йому страшенно не сподобалося.

— Я не діставав, — спокійно відповів Данило, — бо тоді в кращому разі з більшістю з вас мені довелося б розмовляти в лікарні. Я влаштував невеличку демонстрацію того, чого ви можете навчитися, замість розмінювати свої життя на дрібниці. Бо чогось мені здалося, що посиденьки з пивом та чіпляння до перехожих — це не верх ваших бажань. Звісно, я міг помилитися, і байдикування — саме те, про що ви насправді мрієте. Але ж я нікого не втримую силоміць, ви вільні обирати.

І вони обирали вчасно приходити на роботу, виконувати її якнайкраще, дотримуватися встановлених Данилом правил та викладатися на тренуваннях. Викладатися доводилося на повну, а потім іще трішки.

— Ще двадцять, — сказав Данило Йосі, коли той на двадцять першому віджиманні заскиглив, що тридцять разів зробити не зможе.

І Йосі довелося віджиматися сорок один раз загалом. Деякі хлопці спробували вдавати перевтому, щоб уникнути навантажень, але обдурити детектор брехні було реальніше, ніж обдурити Данила.

— Я знаю, на що ви здатні. Тому або працюйте, або повзіть на вихід. Вихід є завжди.

Виповзти захотілося лише трьом. Інші лишилися, бо нагородою за виснажливі тренування були спаринги із самим Данилом. Вчителем він був щедрим і демонстрував хлопцям усе, на що здатний. На спаринги дивилися, затамувавши подих, широко розплющеними очима, намагаючись спіймати, усвідомити, закарбувати в пам’яті блискавичні рухи, досконалі, як вітер, плинна вода чи полум’я.

— Ти теж так зможеш, — запевняв Данило, простягаючи руку черговому учню, якого щойно вклав на килим. — Ви всі так зможете. Я відрізняюся від вас лише роками тренувань. Ви тільки починаєте. Навчитеся, якщо вчитиметесь.

І вони вчилися, і приводили вчитися інших. Хлопці не одразу усвідомили, що вчаться не лише рукопашного бою. Данило вчив їх поважати самих себе та оточуючих. І колишні неблагополучні хлопці з вулиці почали замислюватися про цінність життя та своє місце в ньому.

— Зброєю потрібно користуватися, якщо вона вже є, — сказав якось Мишко.

Минув майже рік із першої зустрічі, хлопці сиділи на задньому подвір’ї, яке привели до ладу власноруч: посіяли газон, посадили кілька декоративних кущів, підрізали гілки старої, в два обхвати, акації та облаштували невеличкий водоспад із крихітним ставочком. В планах була ще альтанка, бо з’явилася традиція збиратися разом та обговорювати загальні справи або святкувати дні народження. Пили грушевий узвар, який приносив Данило.

— З тебе непоганий охоронець вийде, — відповів Данило. — З більшості з вас. Треба тільки ще стріляти навчитись, я вмію, але не люблю, тому орендую тир на кілька годин щотижня, з вами займатимуться професійні інструктори. Ножовий бій — цього я навчу. Психологічну підготовку візьме на себе мій товариш, він викладач в одному з вишів, що готують фахівців для силових структур. Професійні охоронці потрібні багатьом високопосадовцям та бізнесменам, їхнім сім’ям. Це добре оплачувана робота. Згодні?

— А я до вишу вступаю, — зніяковівши, промовив веснянкуватий Йоська. Худеньким він вже не був: став гнучкий та жилавий, як плетений батіг. — На військового перекладача вчитимуся. Але на тренування ходитиму, — квапливо завірив він Данила.

— Ти перекваліфікуєш спортивний клуб у школу охоронців? — спитав Юрко. — Тут не втовпитися буде, до тебе вже зараз черги на тренування стоять.

— Знесу перетинку та збільшу приміщення клубу, — заявив Данило. — Взагалі, мені належить увесь підвал.

— А в помічники візьмеш? — попросився Юрко.

Він добре бачив різницю між хлопцями, які вже деякий час вчилися в Данила, і новими учнями. «Старенькі», як вони самі себе називали, усвідомлювали свою цінність і були готові посісти гідне місце в суспільстві. В нових хлопець бачив те, що колись відчував сам: невдоволеність собою та життям, озлобленість та претензії до світу загалом. Він розумів причини цих почуттів і знав, як пробитися крізь глуху стіну роздратування та люті.

— Візьму, — погодився Данило. — Мені потрібен помічник для проведення спарингів.

А в червні з’явилася Дарина.

***

Настрій у Юрка був кепський із самісінького ранку. Прийшовши до агенції, на яку перетворився спортивний клуб, хлопець закріпив на руках та ногах обважнювачі й усамітнився в кутку з мішком, набитим тирсою.

— Не в гуморі? — спитав Данило, побачивши, як хлопець наносить удари.

— Мені потрібно півтори години, — пропихтів Юрко, не перериваючись.

— Добре, — кивнув шеф. — Потрібна допомога — звертайся. — І пішов проводити ранкове тренування сам.

Момент, коли один із новеньких вдарив ногою лежачого супротивника, Юрко пропустив. Обернувся до рингу, вже коли Данило вклав порушника обличчям донизу і втримував його, заломивши руку за спину. Вільною рукою хлопець стукав по покриттю майданчика.

— Безпорадність — огидне відчуття, — говорив Данило, не звертаючи уваги на намагання хлопця звільнитися. — Саме так Сашко почувався, коли ти вдарив його, не давши можливості підвестися й захиститися.

— Я більше не буду! — відчайдушно заволав хлопець.

Його супротивник сидів, спираючись на канати та приклавши руку до живота.

— Чому? — Данило й далі втримував порушника.

Хлопець застогнав.

— Не чую тебе. Чому ніколи нікому не можна бити лежачого?

— Тому що ми озброєні, а той, хто впав — ні, — обережно вимовив хтось з учнів.

— Тому що не можна перемагати за будь-яку ціну!!! — заволав хлопець, облишивши спроби вивільнити руку.

— Саме так, — Данило відпустив хлопця, підвівся та обвів поглядом усіх присутніх. — Ціна перемоги може вийти зависока. Ви переможете того, хто не здатний дати відсічі, але повагу до себе втратите назавжди. Сподіваюся, ти засвоїв урок, — звернувся він до порушника. Той уже підвівся і тихенько скиглив, розминаючи руку. — Не роби іншому того, чого собі не бажаєш. І годі прикидатися, з твоєю рукою все гаразд. Я знаю, як влаштований людський організм. Ти зараз теж зрозумієш. Три рази по тридцять віджимань. Перерва між підходами — п’ять хвилин. Закінчиш — підеш на турнік. Три рази по десять підтягувань. Далі поговоримо.

— А я думаю, що це за розборки в напівпідвалі, аж гай шумить? — почувся дзвінкий голос.

Усі разом повернулися. У дверях стояла висока струнка дівчина. Русява, усміхнена і з такими формами, що в хлопців одночасно роздулися ніздрі.

— Зазираю, а тут хлопчики розважаються...

Дівчина легкою пружною ходою попрямувала до рингу. «Ще й у шортах! — подумки застогнав Юрко. — В шортах і топі! Що ж це робиться?»

— Пані, а ви в справах чи самі розважитеся хочете? — поцікавився один із хлопців.

— Ви не соромтеся, йдіть до нас, може ми щось цікаве запропонуємо, — підхопив другий.

Хлопці забули про тренування, конфлікт та Данила й почали підтягуватися до зухвалої привабливої незнайомки. Вони повільно оточували її. Іще жартували, але де та тонка невловима межа, за якою небезпечні жарти підштовхують до небезпечних дій? Незнайомка ризикувала і не помічала цього.

«Данило з глузду з’їхав? Стоїть та всміхається! Він не розуміє, що відбувається? Сам, крім Стасі своєї, жодної жінки впритул не бачить і думає, що десятеро здорових хлопців не відреагують на цю ласу штучку? Та від неї сліпий слиною стече, ходяче жадання!»

Юрко почав поспіхом розмотувати обважнювачі.

— Сумніваюся, що мені з вами буде цікаво, — протягнула русява незнайомка, озираючи присутніх. — Але перевірити не завадить.

Вона блискавичним, майже непомітним рухом перемахнула канати й опинилася на рингу.

— Здивуйте мене, хлопчики, — насмішкувато-ніжно промовила вона та стала в стійку.

«Несподівано! Хоча...»

Один із хлопців, той, що першим запропонував розважитися, пірнув під канати й випростався навпроти дівчини. Він не збирався всерйоз із нею битися, просто ліниво підвів руки, стаючи в бойову стійку і... миттєво опинився на підлозі. Інший підійшов до справи відповідальніше і спробував нанести удар першим, але відлетів та повиснув на канатах. Гальма відмовили, тож хлопці, розлючені тим, що надміру приваблива дівчина завиграшки вкладає одного за одним їхніх товаришів, кинулися на неї гуртом.

«Йолопи!»

Юрко нагодився, коли більшість нападників уже лежали на майданчику.

— Дівчино, — він блокував удар, спрямований у його щелепу, — припиніть! Досить вже, — він ухилився від удару в корпус, — хлопці все зрозуміли. — Вона вдарила його під коліно, Юрко втратив рівновагу, але падаючи, встиг пройти дівчині в ноги, і вона перекотилася через його спину. Підвелися вони одночасно. Дівчина мрійливо всміхалася. «Десь я вже бачив таку усмішку...» — Закінчуйте з цим, поговоримо, як цивілізовані...

Договорити Юрко не встиг, кулак дівчини врізався у його вилицю. Хлопець наніс удар ліктем, але дівчина встигла поставити блок.

— Досить! — пролунав різкий наказ.

Юрко завмер у стійці, дівчина в такій самій стояла навпроти, потім повільно опустила руки й розслабила плечі. Юрко теж опустив руки.

— Розважилася? — поцікавився Данило.

— Трохи, — всміхнулася йому дівчина. — Нудні хлопці, ще вчити та вчити. Оцей нічогенький, — вона недбало кивнула в бік Юрка, — перспективи є.

«Ах ти ж... !»

По сопінню хлопців Юрко розумів, що вони теж лаються подумки. Вголос не наважувався жоден.

— І непогані перспективи, — підтвердив Данило і звернувся до хлопців: — Я попереджав, що зовнішність буває оманливою? Маєте практичне підтвердження. На дозвіллі подумаєте про більш елегантні засоби залицяння до жінок, а поки повернімося до того, на чому зупинилися. Денис — віджимання та підтягування. Інші — працюйте в парах. Сашко, ти теж. Судячи з того, як бадьоро ти кинувся на Дарі, від Дениса постраждав несильно. Юрко, наглянь за ними, мені треба відійти.

— Спускайся звідти, — додав він, переводячи погляд на дівчину. — Похизувалася?

Та не рухалася.

— Ще ні, — зітхнув Данило. — А, так, звісно! Як я міг забути! Хлопці, — він знову повернувся до учнів, — дозвольте вас познайомити. Моя сестра Дарина.

— Сестра? — видихнув хтось.

Дівчина ковзнула під канатами, гнучко випросталась та неквапливо, похитуючи стегнами, попрямувала до Данила.

— Тепер ясно, — Юрко приклав долоню тильним боком до вилиці. «Болить, зараза!» — Слухай, Данило, а у вашій родині всі такі?

— Ні, — відповіла дівчина через плече. — Я єдина.

І спокусливо всміхнулася.

Розділ 15
Перевертні, 2017 рік.
Дариньєн

Олень біг між деревами, виконуючи несподівані зиґзаґи. Відштовхувався міцними копитами від землі, розкидаючи навкруги грудки моху та землі, і стрибав убік. Ліворуч. Праворуч. Злетів тугою пружиною на пагорб і помчав уперед. Сильний, досвідчений самець, вполювати такого — досягнення.

Велика вовчиця з пісочним хутром пружною стрілою мчала слідом. Вона не відчувала втоми, лише азарт гонитви. Запах звіра лоскотав її ніздрі. Хижачка поступово скорочувала відстань до оленя. На полюванні важливо не поспішати, правильно розрахувати свої сили і не втомитися раніше за здобич.

Вовчиця розуміла, куди біжить олень. До глибокого, порослого деревами яру, на дні якого дзюрчав струмок. На самому краєчку урвища олень відштовхнувся усіма чотирма копитами й рудою стрілою промайнув над верхівками дерев. Але вовчиця була готова до стрибка й перелетіла яр слідом. На протилежний край вони приземлилися разом, і вовчиці вистачило частки секунди, щоб стрибнути знову і вчепитися оленю в горлянку.

Один укус міцних щелеп — і могутній самець впав на траву. Він бився в агонії, сильні ноги зривали землю копитами, і вовчиця дужче стискала хап, втримуючи здобич. Олень потроху затихнув, закинувши голову, його роги увіп’ялися в м’який ґрунт. Вовчиця розімкнула зуби, струснула скривавленою мордою, відступила від впольованої здобичі й перекинулася через голову.

Дариньєн знову підійшла до вбитої нею тварини й опустилася на одне коліно.

— Дякую, брате, частинко Всесвіту живого, — промовила вона вголос шанобливі слова давньої подяки, яку перевертні виголошують з початку створення містичного світу. — Ти був гідним супротивником, і для мене честь вполювати тебе. Ти бігтимеш смарагдовою травою серед кришталевих струмків у чертогах Батька всіх, а твою плоть я віддаю на бенкет клану.

Дівчина підвелася, легко закинула оленячу тушу на плечі й пішла у зворотну путь.

— Викаблучниця, — проскрипів Самюельїс, коли Дариньєн вибралася з яру. — Ти могла вполювати оленя ще на цьому боці.

— Але було б не так цікаво, — широко всміхнулася дівчина. — Ми славно політали удвох, — вона підкинула тушу на плечах.

— І тобі за те довелося тягти двісті кілограмів вниз та вгору цим яром.

— І я дотягну його до селища. Ходімо, вчителю. Оберете собі найкращий шматок.

— Ходімо сюди, — Самюельїс махнув рукою на прохід між двома буками, — я занадто старий, щоб дарма шкандибати через весь ліс.

Перевертні пройшли проходом, який відкрив старий учитель, і опинилися на околиці поселення правлячого клану.

— Надаю тобі можливість трохи похизуватися, — промовив Самюельїс до Дариньєн. — Нехай усі побачать, якого оленя ти вполювала для пиру.

Дариньєн усміхнулася і легкою ходою, не зважаючи на важкість ноші на плечах, попрямувала до свого будинку.

— Ого, який великий! — вигукнув один із дітлахів, які під наглядом старої перевертниці гралися на площі.

Посередині ріс прадавній дуб, і його розлога крона вкривала тінню пів площі, а вузлуваті корені покрученими зміями виступали з землі.

— Дивіться, дивіться, Дариньєн повертається з полювання!

Дітлахи галасливою зграйкою обступили дівчину, роздивлялися впольованого оленя, вітали, засипали запитаннями.

— Привітайтесь з учителем, — нагадала їм Дариньєн, і діти, трохи засоромившись, шанобливо вклонилися Самюельїсу.

— Вовченята, — поблажливо всміхнувся старий, — більше природного, ніж набутого. Не будь до них занадто суворою, — звернувся він до старої перевертниці, — бо таким з ними буду я, коли вони досягнуть віку навчання.

Стара, що сиділа просто на землі, прихилившись спиною до дуба, лише всміхнулася у відповідь. Вона була на двадцять років старшою за Самюельїса і три роки тому поховала чоловіка, з яким прожила сто двадцять два роки і народила трьох синів. Перевертниця знала, що її життя добігає кінця, і використовувала відпущений час, щоб доглядати малих вовченят клану.

— Моя суворість випаровується разом із моїми силами, — відповіла вона Самюельїсу. — Залишається тільки любов.

Маленька дівчинка витягла з викопаного неподалік величезного дуба й обкладеного жовтувато-бурим камінням колодязя дерев’яне відро з водою та шанобливо піднесла Самюельїсу повний крижаної прозорої вологи корець⁸. Учитель з насолодою випив смачну воду та повернув корець дівчинці. Мала зачерпнула наступний для Дариньєн, і перевертниця напилася, притримуючи оленя однією рукою. Вони з Самюельїсом розпрощалися зі старою та дітлахами й рушили до будинку голови клану.

Марія з учнями була в лабораторії, тож назустріч доньці та вчителю вийшов Сімоньєн.

— Я сама його оббілую, — мовила Дариньєн, демонструючи батькові впольованого оленя. — Найкращий шматок належить Самюельїсу, шкіру я дарую для оздоблення твого крісла в залі Ради.

— Зможеш її вичинити?

Дариньєн скривилася. Зняти шкуру цілком, не пошкодивши у найскладніших місцях біля очей, носа, губ та на ногах, було неважко. Потім шкіру треба було просолити, а за три дні обережно вичистити від можливих залишків м’яса та жиру і дбайливо висушити на п’їлі⁹, але не пересушити. Ретельне й обережне чищення викликало в поривчастої емоційної перевертниці глухе роздратування.

— Добре, — слухняно відповіла вона батьку, — зрештою, це мій подарунок тобі. Я вичиню шкіру.

— Поклич матір, якщо знадобиться, — дозволив Сімоньєн. Він устиг помітити невдоволену гримаску доньки. — Вона охоче тобі допоможе.

Дариньєн кивнула й попрямувала зі своєю ношею на заднє подвір’я. Сімоньєн запросив Самюельїса до будинку.

— Посидимо краще в альтанці, — відповів учитель. — Вересень видався теплий.

Перевертні увійшли до альтанки й посідали на широкі дерев’яні лавки. На столі стояла ваза зі стиглим виноградом та соковитими грушами.

— Груші переважно Марія їсть, — пробурмотів Сімоньєн, — а виноград добрий. Мій старший приніс саджанці з людського світу. Пригощайся, вчителю.

Самюельїс відщипнув невеличке гроно, спробував ягідку, схвально кивнув та взяв ще.

— Як дружина Давидьєна пристосовується до життя в містичному світі? — поцікавився старий учитель.

Старший син голови клану повернувся минулого року з молодою дружиною та оселився поруч із батьками. Його будинок стояв окремо, але обійстя межували.

— Вона мила дівчина, — відповів Сімоньєн, — співає з ранку до ночі. І танцює, прибираючи оселю.

Самюельїс звів брову.

— Мені вона видається трохи недоумкуватою, — неохоче визнав голова клану. — Але, врешті-решт, не я з нею живу. І вона по вуха закохана в Давидьєна, це неозброєним оком видно. Вони щасливі, і це найголовніше.

— Що каже Марія з цього приводу?

— Тішиться та очікує на онуків. Сподіваюся, з цим не забариться.

— Може, малі вовченята пом’якшать твоє серце, — пробурмотів Самюельїс. — Я не раз тобі повторював, але вкотре нагадаю. Сімоньєне, найвимогливішим батько буває саме до старшого сина, його вибору та вчинків. Ти зробив усе можливе, щоб гідно виховати своїх дітей. Тепер вони дорослі й мають право жити власним розумом.

— Вони й живуть, — зітхнув Сімоньєн. — Я отримав звістку від Даніельєна. Він потроху призвичаюється в людському світі. Відкриває власну охоронну агенцію та школу, в якій готуватиме співробітників.

— Даніельєну ледве виповнився тридцять один рік, але я ні на мить не вагався, благословляючи його на перехід, — промовив Самюельїс. — Він був готовий і розумів, що робить. Тепер ми отримуємо підтвердження правильності його вибору. Дариньєн переходить за сім місяців, — додав учитель після нетривалої паузи.

— Тебе це непокоїть? — миттєво спитав Сімоньєн.

— А тебе? — поставив зустрічне запитання вчитель.

Голова клану ненадовго замислився.

— Я оберігав її від народження, — сказав він нарешті, — а за сім місяців втрачу таку можливість. Так, Дариньєн розумна, сильна, смілива та навчена
не гірше за решту. Нам пощастило мати тебе за вчителя, Самюельїсе, — на мить схилив голову Сімоньєн. — Але я переживаю, що мене не буде поруч з донькою, коли їй знадобиться допомога.

— Ми йдемо в людський світ служити, Сімоньєне, — нагадав учитель, — і маємо пройти свій путь самостійно. Твоя донька не може бути винятком тільки тому, що вона — твоя донька. Ми й без того були надто поблажливі до дівчини.

— Що ти маєш на увазі, вчителю? — різко підвів голову Сімоньєн, і Самюельїс усміхнувся.

— Тільки те, що її балували від народження, і навіть я не виняток. Дариньєн принцеса, і саме це мене непокоїть. Бо в людському світі принцесою вона не буде.

***

— Що ти мав на увазі, коли казав про честь Служіння? — спитала Дариньєн.

Вона сиділа на килимі перед каміном, поклавши підборіддя на коліна, і чекала на брата. Даніельєн підтягнув рушник на стегнах.

— Дарі, я був би вдячний, якби ти попереджала про свої візити. Я б одягнувся у ванній, коли б знав, що ти тут.

— Я зненацька заскочила тренованого бійця? — звела брову Дариньєн. — Дані, ти збираєшся в людський світ і не відчуваєш присутності сторонньої у своїй кімнаті?

— Вона вся тобою просякнута, — буркнув Даніельєн. — Ти проводиш тут більше часу, ніж у власній.

Він витяг із шафи штани та светр і пішов до ванної. До кімнати повернувся вдягнений і з дбайливо розчесаним волоссям.

— Не спиш чого? — спитав він, сідаючи поруч із сестрою на килим. — Запізно для посиденьок.

— Не розумію того, що ти сказав мені, — неохоче зізналася Дариньєн. — Мені з дитинства втовкмачували про обов’язок, а ти поводишся, ніби подарунок отримуєш. Ніби змалечку очікував на можливість служити, і ось нарешті тобі таку можливість надають.

— Змалечку я просто вчився, — відповів Даніельєн. — А потім відкрився мій дар. Самюельїс першим зрозумів його сутність. Але, Дарі, дар не означає обраність, тільки ще більшу відповідальність. Ще більше навчання. І ще більше тренувань. І так, я дійсно радію, що опанував його. Бо я йду допомагати і з даром мої можливості ширші.

Дариньєн задумливо дивилася на вогонь. Якась дрібничка вперто випадала з її уваги, вона не могла ухопитися за неї, щоб правильно сформулювати запитання й отримати, нарешті, відповідь. Даніельєн уважно подивився на сестру.

— Дарі, чому саме ти боїшся переходу?

Дариньєн здригнулася. Вона дійсно боялася, але не зізнавалася в цьому навіть собі. Даніельєн першим озвучив її справжні почуття, і вона не стала заперечувати.

— Ти не готова, і відчуваєш це, — Даніельєн не дочекався відповіді, тому відповів сам. — Не готова не тому, що недостатньо навчена чи тренована. Ти не готова, бо не звикла бути однією з багатьох. Тобі легко все діставалося і все сходило з рук. Дарі, в нас немає принців та принцес, як в ельфів. Але ти виросла саме принцесою. Я люблю тебе надто сильно, тому маю попередити: принцеса ти тільки для нас, для перевертнів.

***

— Облиш, сонечку, — Марія лагідно торкнулася плеча доньки. — Ти роздратована й зараз пошкодиш шкуру. Дозволь, я допоможу тобі.

За три дні оленяча шкура просоліла як слід, і Дариньєн вмостилася на задньому подвір’ї вискоблювати її. Марія помітила, що дівчина робить поривчасті рухи, і підійшла ближче. Дариньєн віддала матері ніж із широким лезом, і Марія заповзялась обережно вичищати зворотний бік шкури від дрібних залишків м’яса. Дариньєн сіла на важку дубову колоду, що правила за стілець, й підібгала ноги. Відкинула з обличчя пасмо русявого волосся, що вибилося з вузла, і стала дивитися на плавні та виважені рухи матері.

— Дарі, через що ти дратуєшся?

Марії необов’язково було дивитися на доньку, щоб відчувати її настрій. Жінка неквапливо робила свою справою.

— Через Даніельєна, — випалила дівчина. — З ним завжди так: скаже щось, і думай потім, що він мав на увазі!

Марія зупинилася, подивилася на доньку і трохи звела брову.

— Даніельєн перейшов майже п’ять місяців тому. Чи я не знаю чогось?

— Ми розмовляли напередодні його переходу, — пояснила Дариньєн. — Ще раніше він сказав, що служити людям — це честь, і я прийшла до нього, щоб він пояснив мені, а він натомість загадав наступну загадку!

— Хочеш, щоб я допомогла тобі розгадати її? — Марія повернулася до справи.

— Мамо, він назвав мене принцесою, і я хочу зрозуміти, що це означає!

Марія знову зупинилася.

— Навіть так, — пробурмотіла вона та похитала головою. — Сонечку, — промовила вона голосніше, — ти зустрічалася з Ільноріас, коли влітку Король ельфів ушанував нас, прибувши з офіційним візитом.

Дариньєн миттєво пригадала ельфійську делегацію. Короля супроводжували троє міністрів, дружина та донька. Перевертницю вразила витончена краса та не менш витончена гордовитість цих досконалих створінь.

— Ільноріас поводилася так, ніби вона центр Всесвіту, а всі, хто його населяють, мають за щастя існувати з нею в одному просторі! — обурено вигукнула Дариньєн, підвелася з колоди й підійшла ближче до матері. — Мамо, ти натякаєш, що я бодай чимось схожа на цю зарозумілу гордячку?

— Донька Короля — найвища цілителька, — м’яко пояснила Марія. — Це рідкісний вроджений дар, і їй було непереливки, поки вона опановувала його. Цілителі такого рівня відчувають найменший біль усього живого, і без спеціального захисту просто не виживають. Ільноріас ще зовсім молода, це за нашими мірками сто двадцять — поважний вік, а за мірками ельфів вона ледь досягла повноліття. Вона ще тільки вчиться використовувати фільтри, які захищають її саму, тому й виглядає набундюченою. Насправді вона чарівна дівчина, ніжна, вразлива й добра. Утім її статус принцеси не може не вдаватися взнаки. Тут ви з нею схожі, безумовно.

— В перевертнів немає принців та принцес! — від обурення Дариньєн не помітила, що повторює слова молодшого брата.

— Ні, — усміхнулася Марія, — в нас є єдина донька голови правлячого клану, яку від народження усі тільки й знають, що пестять, та якій догоджають. Доню, дівчатка в перевертнів народжуються рідко. Але навіть їм просто так не минаються витівки, які тобі з рук сходять.

— Мамо, я не розумію, про що ти кажеш. Якщо про розбиту шибку в залі Ради, то батько гримав на мене так, що я думала, в нашому власному будинку шибки повилітають, і потім він на тиждень замкнув мене в кімнаті...

— З якої ти вилазила у вікно і бігла гратися в лісовий курінь. Доню, в тебе насправді канікули були, а не покарання. А ти, між іншим, поцілила камінчиком в ніс голови західного клану!

— Перед Арслайном я вибачилася, — пробуркотіла Дариньєн.

Вона знітилася, зрозумівши, що батьки здогадалися про її хитрощі з вікном.

— І він тобі вибачив, — Марія закінчила скоблити шкуру й обережно напнула її на  м’яльницю¹⁰. — Допоможи закріпити.

Мати та донька вправно розтягли оленячу шкуру та поставили під навісом на просушку. Марія вимила руки біля вуличного рукомийника та сіла на колоду, на якій доти сиділа Дариньєн. Дівчина примостилася поруч. Вона очікувала на продовження розмови.

— Арслайн тобі вибачив, — повторила Марія. — Йому й на думку не спало вимагати чогось більшого, ніж скромно опущених очей та кількох ввічливих фраз. Його власний син два тижні дробив каміння на будівництві дороги за те, що, загравшись, зламав деревце в батьківському саду. Арслайн виголосив, що якщо в чотирнадцятирічного підлітка забагато сил та часу, то нехай витрачає їх на щось корисне. І Лургійна ніхто не звільняв від загальних тренувань.

Дариньєн схопилася на ноги.

— Знаєш, мамо, — тремтячим голосом сказала вона, — якщо в мене, на відміну від Лургійна, хороший батько, це не означає, що я схожа на принцесу. З твого дозволу, — і дівчина, не очікуючи відповіді, майже вибігла з двору.

— Куди це вона? — здивовано спитав у дружини Сімоньєн. Він ледь встиг відступити, щоб донька не збила його з ніг. — Десь щось горить? Чому я не знаю?

— Дізнаєшся, любий, — Марія всміхнулася чоловіку. — Наша донька сердиться. В неї є запитання, але вона ще не готова почути відповідь.

— Вона мудра дівчинка, наша донька, — з ніжністю та гордістю промовив голова клану. — Вона слухає відповідь тільки тоді, коли відчуває, що готова почути будь-яку, а не тільки зручну для себе.

***

Марія сиділа біля каміна в невеличкій власній вітальні й переглядала товстезний фоліант із рецептами цілющих трав’яних настоянок та зборів, який ґречно подарував їй Король ельфів під час літнього візиту. Подарунок був цінний та свідчив про повагу. Ніхто краще за ельфів не знається на травах та засобах їх використання, і готовність поділитися надбаннями з представницею іншої раси свідчила про визнання її досягнень.

Жінка повільно гортала сторінки. Книга була написана ельфійською, але Марія знала мову достатньо, щоб читати зі словником. Потрібно було бути уважною, щоб правильно зрозуміти тонкощі рецептів, і вона не квапилася, опановуючи не більше двох сторінок за день. Але інколи суто дитяче захоплення та цікавіть брали гору, як-от зараз, і тоді жінка гортала сторінки, роздивляючись малюнки.

Більшість зображених на них рослин вона знала, але траплялися й інші, досі невідомі їй. Марія саме роздивлялася горицвітку трійчасту — низькорослу багаторічну рослину з дрібними квітками, які встигали за добу змінити колір від ніжно-рожевого до насиченого фіолетового, — як двері розчахнулися й увійшла Дариньєн.

— Мамо, ти дуже зайнята?

— Читаю, але можу зробити перерву, — Марія підвелася, поклала книгу на столик біля вікна і прикрила її спеціальним скляним ковпаком. — Чаю хочеш?

— Це та коштовна книга, що тобі її Король подарував? — спитала Дариньєн, сідаючи в м’яке крісло біля каміна.

— Так, — Марія повернулася до каміна й почепила над вогнем великий чайник з водою, — я прочитала лише третину, а вже знайшла багато корисних порад, а деякі рецепти випробувала з учнями в лабораторії. Нічого складного, начебто, тільки максимальна зосередженість та увага до справи, а виходять цілющі еліксири, однієї краплі яких вистачає для лікування серйозних захворювань. І я складаю список необхідних мені рослин, які посаджу в саду навесні. Було б добре мати під рукою той самий поділеонтос, а не посилати кожного разу за ним у гори. Хоча ще треба перевірити, чи зберігає ця рослина свої властивості, якщо вирощувати її в умовах саду.

— Скажи мені, де росте той подіолеонтос, і дай подивитися, який він на вигляд. Я принесу тобі кілька, експериментуй у саду, — запропонувала Дариньєн.

Вона, як і решта клану, вчилася колись у своєї матері. Марія настільки захоплювалася рослинами, так вміла зацікавити ними інших, що навіть непосидюча донька ставала уважною та старанною на материних уроках.

— Краще зібрати насіння, рослина рідкісна. Не хотілося б знищувати ареал, маючи лише примарну надію на створення власної ділянки.

Вода в чайнику почала закипати, Марія поклала в срібний заварник кілька чайних листків та квітку жасмину, залила окропом і поставила тацю з чайним сервізом — чайничок, цукорниця, філіжанки, вазочка з печивом та ще одна з варенням — на столик біля каміна. Дариньєн схопила грудку цукру й заповзялася з насолодою гризти.

— Так, знаю, солодке шкідливе для зубів, — відповіла перевертниця, коли мати насупила брови.

— Насамперед для підшлункової, — зітхнула Марія. — Дарі, про що ти хотіла поговорити зі мною?

Дариньєн дохрумтіла цукор і взяла з материних рук філіжанку з ароматним чаєм.

— Добре, згодна, я — принцеса, — проговорила дівчина. — Хоча ні, не згодна, але ви усі так кажете, то, може, щось у тому є. До мене дійсно всі дуже поблажливі, і мені дійсно можна те, чого не можна іншим. Навіть до братів ви з батьком були вимогливіші, ніж до мене.

Марія всміхнулася.

— Ти була таким милим дівчатком, — ніжно сказала вона. — І ти виросла чудовою. Дарі, ти добра, щедра, розумна та смілива. Так, ти наша принцеса, я не шкодую, що ставилася так до тебе від самого твого народження. І якби мені випала нагода змінити щось у минулому, я не змінила б нічогісінько у твоєму вихованні, і ти б знову виросла принцесою.

— Але Даніельєн сказав, що саме через це я не готова до переходу, — поскаржилася дочка.

— Він мав на увазі, що принцеса ти тільки для нас. Тут, у містичному світі.

— Саме так він і сказав! — підтвердила Дариньєн.

— Люди тебе не знають, Дарі, — м’яко пояснила Марія. — І навіть якщо дізнаються, що ти дочка голови правлячого клану перевертнів, на них це не справить враження. В людському світі діють інші закони. Для людей ти будеш одна з багатьох. І якщо не хочеш виглядати, як Ільноріас, тобі доведеться довести людям свою особисту цінність. Ти гідна пошани, Дарі, але саме як кмітлива, сильна й відважна Дариньєн, а не донька Сімоньєна. Розумієш, про що я кажу?

— Ми з Ільноріас зовсім різні, — вперто повторила Дариньєн, допила чай і взяла ще шматок цукру. — В мене немає дару, дякувати Батьку всіх! В Ільноріас є, і через нього вона має відсторонюватися від інших, щоб не загинути від їхнього болю, а оточуючі самі її уникають, бо принцеса здається їм пихатою. В Даніельєна теж є, і він навчався більше та важче за всіх інших. Особливі здібності приносять забагато клопоту їхнім носіям.

— І це каже перевертниця, яка в дитинстві перекидалася за найменшого хвилювання! — похитала головою Марія. — Дарі, ти кусала мене стільки разів, що якби до трьох років не навчилася проявляти свої емоції, як людина, а не як вовченя, і продовжувала б у тому ж дусі, то згризла б мене раніше, ніж пішла до школи. Доню, ти успішно підпорядкувала свою бойову іпостась. Певний клопіт, звісно, був, але ти впоралася. І твої здібності ще стануть тобі в нагоді, як і Даніельєну знадобився його дар. Це ж бо інструмент, наданий у використання Батьком усіх! Він дає кожному різний, і кожному найзручніший саме для нього.

— І для чого Він це робить? — прошепотіла Дариньєн.

Відповідь була зовсім поруч, перевертниці бракувало якоїсь дрібниці, щоб узгодити останню розмову з братом, і те, що казала мати.

— А ти як вважаєш? — поставила Марія зустрічне запитання.

— Щоб ми служили якнайкраще?

— Служили, Дарі? Трохи раніше ти запропонувала піти в гори, щоб принести звідти необхідну мені рослину. Навіщо ти це зробила? Тобі хотілося прислужитися мені?

— Ні, — похитала головою Дариньєн, — це ж ти! Мені хочеться... — перевертниця запнулася, а потім тихо договорила: — Мені хочеться допомогти тобі.

— Чому, доню?

— Тому що я тебе люблю! — Все раптом стало просто, як завжди, коли в Дариньєн виходило знайти відповідь на важливе для неї запитання. — От про що казав Даніельєн! Мамо, ти можеш відправити в гори будь-кого з клану, але якщо доручиш мені, для мене буде справжньою честю — знайти рідкісну рослину для найкращої серед перевертнів травниці. Перевертні служать людям не тому, що зобов’язані, а з любові, і використовують для цього усі свої можливості. Даніельєн пішов до тієї дівчини, бо їй потрібен саме його дар, і навіть в принцеси перевертнів є здібності, які вона може використати для допомоги.

Дариньєн схопилася на ноги та закружляла кімнатою. Марія з ніжною усмішкою дивилася на дочку. В підлітковому віці Дарі в такому піднесеному настрої переверталася та ганялася за власним хвостом.

«Її чоловікові ніколи буде сумувати, — подумала Марія. — Батьку всіх, будь поблажливий до них обох!»

Сімоньєн завітав до кімнати та застиг на порозі, спостерігаючи за донькою.

— Що це з нею? — спитав він у дружини, коли Дариньєн з осяйною усмішкою протанцювала повз батька і зникла в коридорі. — Отримала, нарешті, свою відповідь?

— Пів року до переходу, коханий, — відповіла Марія. — Дарі готова. Я казала тобі, що вона встигне. Їй подобається вдавати безтурботну та пустотливу, але насправді вона розумна й виважена. Не переймайся, любий. Наша принцеса знайде свою путь в людському світі.

Розділ 16
Світ людей, 2017 рік.
Дариньєн

Дариньєн винайняла собі невеликий двоповерховий будиночок. Він був зручно розташований: наче й у середмісті, але на тихій вуличці, схований за високими старими деревами, що надавало відчуття усамітнення та затишку. На першому поверсі перевертниця вирішила влаштувати лабораторію для виготовлення натуральної доглядової косметики, на другому розташовувалися житлові кімнати. З чорного ходу можна було потрапити на заднє подвір’я, звідки Дариньєн винесла стару, похилену часом гойдалку і де планувала створити маленький садок.

— Хіба є сенс сіяти рослини в липні? — спитала Стася.

Вона з насолодою порпала землю: Дарина скопала кілька грядок та вручила дівчині пакетики з насінням.

— Це багаторічні, — пояснила перевертниця. — Цього року вони встигнуть прорости, випустити листя та накопичити в коріннях поживні речовини. Перезимують під снігом, і наступної весни вже квітнутимуть. Мені подобаються такі рослини: раз посієш, а потім милуєшся роками. Якщо ретельно доглядаєш посіяне, звісно, — усміхнулася вона.

— Дивно... — Стася кинула кілька зернинок у лунку, присипала землею та легенько похлопала зверху долонькою. — У перевертнів підвищена чутливість до запахів, але ви оточуєте себе рослинами, хай де б були. Принаймні так роблять усі троє, з ким я знайома особисто. У Діда садок, агенція Данила оточена клумбами, і ти, перш ніж робити ремонт в будинку, копаєш грядки під квіти.

— Просто ми обираємо рослини з ніжними, ненав’язливими ароматами, — пояснила Дарина. — Нічого дивного, у нас всіх тісний зв’язок із природою, ми відчуваємо себе частиною живого творіння. Ти хіба ні? Не заперечуй, я ж бачу, з якою радістю ти копирсаєшся в землі.

— Копирсаюся, — погодилася Стася.

Тиждень тому дівчина блискуче захистила дипломну роботу, з серпня на неї чекали на кафедрі українознавства та мовної підготовки для іноземних громадян, де вона мала викладати українську студентам з інших країн.

«Лекції та семінари у вищих навчальних закладах проводяться українською, — казала дівчина Данилу, — і це чудово. Але, знаєш, декому з викладачів теж курси української не завадили б. Це здебільшого стосується професійної термінології. Через лінгвоцид, який відбувся у тридцятих роках минулого сторіччя, ми не маємо власних технічних термінів, більшість із них — кальки з російської. От, наприклад, котел опалення. Чого це він котел? Українською мав би бути казан опалення. Він і був ним ще у тридцять другому році, а вже у тридцять восьмому став котлом. І я тобі безліч таких прикладів навести можу, це лише один із багатьох». — «Я трохи цікавився цим питанням, якщо вже моя дівчина — професійна філологиня, — відповідав Данило. — Іврит був відроджений в середині дев’ятнадцятого сторіччя після майже двох тисячоліть забуття. Українською, навіть в найгірші часи, користувалися понад тридцять відсотків населення, для яких ця мова була рідною. Наразі цей відсоток збільшується щороку. Українською розмовляють на радіо та телебаченні, стрімко розвивається сучасна українська художня література. Суто професійні терміни українською — лише питання часу».

— Я так відновлююся, — пояснила Стася. — Якщо вклала багато часу та зусиль в якусь справу, їду потім до Діда, допомагаю йому в садку, гуляю в лісі, чухаю Собаку та слухаю, як гудуть бджоли. І повертаюся, сповнена енергії для нових досягнень.

— До мене теж можеш приходити, — запропонувала Дарина. — Тут лише чотири клумби, але тобі вистачить трохи повозитися з рослинами. І я засію все подвір’я травою, можна буде ходити босоніж. Суцільні доріжки не робитиму, покладу на відстані кроку великі пласкі камені. І отут іще столик поставлю з ротанга та крісла. І, мабуть, ще гірку альпійську зроблю. От хочеться гірку. Як вважаєш?

Стася у відповідь усміхнулася. Різні за вдачею дівчата порозумілися напрочуд швидко і могли теревенити годинами.

— Вважаю, що тобі не завадить сигналізація, — відповіла Станіслава. — Самотня дівчина — надто вже велика спокуса для грабіжників.

— Жартуєш? — широко розплющила очі Дарина. — Це моє лігвище, хай навіть тимчасове. Тут територія вкрита моїм запахом, підсвідомо його відчувають усі живі істоти, навіть ті, в кого нюх не так добре розвинений, як у нас. Хто поткнеться до вовчого лігва без запрошення? Хотіла б я побачити такого йолопа із вимкненим інстинктом самозбереження!

— А клієнтів ти не запрошуватимеш? — поцікавилася Стася. — Як ти продаватимеш свої засоби для догляду?

— Через інтернет. Слухай, дівчино, я знайшла у вашому світі дві навдивовижу зручні речі, яких немає в нашому. По-перше, це можливість замовити готову їжу із доставкою додому. Просто пісня, натішитися не можу! По-друге, інтернет-магазини. Я вже зареєструвалася на деяких сайтах та замовила собі будівельні матеріали для ремонту, меблі та саджанці. Мені так само потрібен сайт, де я викладатиму світлини кремів, шампунів та решти, люди замовлятимуть, а я відправлятиму пакунки.

— Тоді тобі потрібна людина, яка розробить сайт. І професійний фотограф, світлини товарів мають бути привабливими.

— Знаєш таких? Мені вже є що фотографувати. Зараз увімкну поливалку, нехай клумби напуває, та підемо до лабораторії, покажу. І підберемо тобі пінку для вмивання, крем і ще щось цікавеньке. Скраб хочеш? І шампунь. Шампунь був моїм першим витвором, бо й самій потрібно мити волосся.

— Хлопці, ми заходимо, — попередила Дарина, коли вони зі Стасею підійшли до задніх дверей.

— Хвилинку, трохи драбину посуну, — відповів чоловічий голос зсередини.

Будівельна бригада розпочала ремонт у Дарининому будинку два тижні тому. Хлопці замінили старі алюмінієві дроти на нові мідні і почали тинькувати стіни. Дарина тимчасово жила серед мішків із будівельними сумішами та ящиків із кахлями.

— Подивіться, хазяєчко, — розпливаючись в усмішці, промовив старший з чоловіків, бригадир, — перший поверх майже готовий. Сьогодні завершуємо штукатурити, завтра ґрунтуємо, післязавтра можна фарбувати.

— Стіни рівненькі, — сказав другий. Він посунув драбину, з якої тинькував стелю, щоб дівчата могли увійти, — штукатурка добре лягає, швидко виходить, саме задоволення працювати!

— Віталік з Євгеном зараз на другому поверсі, ванну кімнату штукатурять, — доповів бригадир, — там цементна, вона довго висихатиме, але ванну потрібно тільки так, бо ж висока вологість приміщення. Щоб кахлі не повідпадали, ви ж бо їх потім хочете?

Дарина трохи поговорила з чоловіками про ремонт і повела Стасю до лабораторії. Після того як у цій кімнаті було замінено електрику, підведено воду та облаштовано каналізацію, перевертниця встановила обладнання та розпочала виготовляти косметику.

«Завершите ремонт у решті помешкань, винесу обладнання та пущу вас сюди на три дні, щоб поштукатурити та пофарбувати стелю та стіни», — сказала вона майстрам.

— Чого ти регочеш? — поцікавилася Дарина, коли Стася, увійшовши до лабораторії, зачинила за собою двері.

— До цього я знала, як жінки на Данила реагують, — відповіла дівчина, — гадала, вже звикла за рік. Аж тепер побачила, як на тебе реагують чоловіки. Усміхаються, підходять ближче, намагаються затримати бодай розмовою. Бісики пускають. Якби ти усміхалася їм у відповідь хоча б на хвилину довше, вони кинулися б до твоїх ніг.

— Не цікаво, — відмахнулася Дарина. — Геть не цікаво. Дивись краще сюди, покажу тобі свої баночки й тюбики. Гарнюні? Теж на спеціалізованому сайті замовила — пакувати креми. А етикетки вчора з друкарні забрала, пів ночі клеїла. Подобається?

— Твердий шампунь? — здивувалася Стася, беручи до рук брусок, схожий на мило.

— Експериментальний зразок, — пояснила Дарина. — На вигляд як мило, але має властивості шампуню. Зручно брати в дорогу.

— Можна мені такий? Ми з Данилом у відпустку збираємося. Поїдемо в Карпати.

— Бери, звісно, що за питання! — знизала плечима перевертниця. — А чому в Карпати?

— Не знаю, — похитала головою Стася. — Ми домовлялися, що поїдемо кудись на два тижні, і в мене виникло стійке відчуття, що потрібно саме в Карпати. Не можу пояснити, чому. Просто відчуваю.

— Дослухайся до своїх почуттів, — порадила Дарина. — Це краще, що ти можеш для себе зробити. І скажи мені ще таке, дівчино. На кого мій брат збирається залишити свою агенцію?

— На Юрка. — Стася всміхнулася. Вона роздивлялася засоби для вмивання і не одразу помітила, як замерехтіли зелені очі перевертниці. — Знаєш, найкращий учитель той, хто здатен створити таку школу, яка функціонує і без його безпосередньої участі. Данило надихнув своєю ідеєю інших. Юрко зрозумів його краще за всіх. Тренування він може проводити сам, і Данило надає йому дедалі більше самостійності. З Юрка виходить чудовий наставник. Ці два тижні, коли він буде опікуватись школою, покажуть йому самому, що він не просто тренер, він... Ого! Дарино, ти розізлилася? Я щось не те сказала? Торкнулася чогось, чого не можна чіпати? В тебе навіть верхня губа піднялася. Вперше бачу прояви твоєї хижої сутності, справляє враження! Ти чого?

— Того, — буркнула Дарина, — повернімося до догляду за шкірою. — Вона насилу опанувала емоції. — Який засіб для вмивання візьмеш? Тобі «Вівсянка» підійде, а ще отака пінка з ромашкою, тут дозатор зручний, бачиш?

— Бачу, — Стася закліпала очима, намагаючись повернутися увагою до косметики, — візьму з ромашкою. А крем який порадиш?

— Ти пропустила важливий етап, дівчино. Тонік. Його необхідно використовувати, видаляючи з обличчя рештки вмивального засобу та тонізуючи шкіру. Бери з липою та лимоном і до нього такий самий крем. Щось іще хочеш?

— Поки достатньо. Але, Дарино, через що ти розсердилася?

— Не через тебе, — перевертниця почала загортати в крафтовий папір обрану Стасею косметику, — не зважай.

***

Кілька днів тому Дарина завітала до братової агенції. Була перерва між тренуваннями, і в спортивній залі залишився тільки Юрко. Він відчинив невеличкі віконця під стелею, щоб провітрити приміщення, та, занурений у власні думки, стягнув через голову намоклу від поту футболку. Дарину, яка щойно спустилася сходинками, хлопець не помітив.

— Непогано, — промовила Дарина, розглядаючи хлопця. На зріст він був майже такий, як вона, мав широкі плечі і груди, плаский живіт, сильні руки й ноги. — Не досконало, — насмішкувато примружилася дівчина, — але непогано. Данило був правий, потенціал у тебе є.

— Він казав «перспективи», — виправив Юрко. — «Непогані перспективи». Йшлося про бойові мистецтва.

Хлопець не став смикатися та намагатися вдягти футболку, але й викочувати груди колесом, як це робили інші, коли Дарина просто проходила повз, теж не став. Зупинився на тому місці, де вона його застала, і спокійно дивився на дівчину. Дарина підійшла ближче.

— Точно. — Тепер, коли вона стояла зовсім поруч, з’ясувалося, що Юрко трохи вищий за неї. Зручно дивитися в обличчя. — Саме про них і йшлося.

Його вилицю прикрашав синець, який уже починав жовтіти.

— Ще болить? — дівчина підвела руку та майже торкнулася пошкодженого місця, але хлопець відсторонився.

Пальці завмерли в повітрі. Дарина повільно опустила руку.

— Ні. Це дрібниці, синці після тренувань — цілком звичайна річ, — відповів Юрко.

— Не можу не погодитися. — Невеличка ямочка на підборідді. Впертюх. Цілеспрямований впертюх. — А що каже з цього приводу твоя дівчина?

— В мене немає дівчини, бо немає на це часу. — Тон нейтральний, самі факти, а не емоції з їхнього приводу. — Я працюю та тренуюся дванадцять годин на добу, шість днів на тиждень.

— А на сьомий день що робиш? — звела брову Дарина.

Цей хлопець біоробот? Здається, він єдиний з чоловіків у людському світі, який, розмовляючи, дивиться їй в очі, а не на губи.

— Тренуюся чотири години, а потім читаю підручники з вікової психології.

— Ти ідеальний кандидат у буддійські монахи, — припечатала Дарина. — Я йду, перекажи Данилу, коли він повернеться, що я заходила.

Вперше за розмову хлопець виявив якісь емоції: здивувався.

— Як ти знаєш, що його немає в агенції, якщо навіть не спитала?

— Тобто, чому саме в буддійські, тебе не цікавить?

Він знизав плечима.

— Ні. Добре, Дарино, мені час. Наступна група скоро почне збиратися, а я ще перевдягтися хотів. Бувай. Я перекажу Данилу, що ти заходила.

І пішов до тренерської.

Розділ 17
Світ людей, 2018 рік.
Юрко

Ігор прийшов до спортивного клубу за два дні після того, як Данило поїхав у відпустку, і попросив записати його на тренування.

— Це школа охоронців, — пояснив Юрко. — Ти в охоронці збираєшся?

В Юрка була перерва, він сидів у тренерській, пив білковий коктейль і розглядав юнака, який стовбичив на порозі. На майбутнього охоронця хлопчина був не схожий ані з першого, ані з другого погляду. Високий, худий, аж ребра з-під футболки випинаються, трохи сутулий.

— Ні, я для себе. Хочу розвинути координацію та зміцнити м’язи.

— Є інші спортивні клуби, спрямовані на загальну підготовку. В нас спеціалізоване навчання: рукопашний бій, ножовий бій, тактична медицина тощо. Воно тобі ні до чого.

Насправді заковика полягала не в надзвичайній худорлявості юнака. Просто Ігор був весь такий чистенький, охайний, стильно підстрижений, у блакитних очах віддзеркалювався увесь той стос книжок, які він прочитав протягом свого — скільки там йому років? — дев’ятнадцятирічного життя. Хлопчик із хорошої родини, розіб’є носа на тренуванні — і сюди негайно прибіжить його розгнівана матуся, з’ясовувати стосунки. І без того є що робити.

— А ви на першому ж тренуванні новачкам ніж даєте? — поцікавився Ігор. — Тренере, ви ж із загальних тренувань починаєте, правильно? То запишіть мене. Ваш спортклуб найкращий у районі, а може, й в усьому Харкові. До того ж мені зручно, я живу неподалік. Я хочу тренуватися тут. Запишіть мене, будь ласка.

— Купи собі абонемент у тренажерний зал, — порадив Юрко. — Судячи з вартості твоїх кросівок, батьки можуть собі дозволити подібні витрати.

— Кросівки я сам купив, на власні гроші, — юнак зблиснув очима. — Я вчуся на програміста й розробляю сайти на замовлення. Це недолік?

— Це неабияка перевага. Хлопці, які приходять до нашого клубу, сайтами хіба що користуватися вміють. То що тобі тут робити?

— Те саме, що роблять інші. Тренуватися. Що потрібно для того, щоб почати? Довідка від лікаря про стан здоров’я? Я її приніс. Спортивна форма? В наплічнику. Благодійний внесок існує? Скажіть, скільки — я заплачу.

— Справа не в грошах, — скривився Юрко.

Він допив коктейль і поставив шейкер на стіл. Зручна штука ці коктейлі, майже не потребують часу на приготування, а енергії вистачає на кілька годин. До того ж їх можна пити в перервах між тренуваннями, вони не обтяжують шлунок.

— А в чому? Я повнолітній, мої батьки вас не турбуватимуть. То чому ви відмовляєте?

Юрко підвівся й підійшов ближче до хлопчини. Сантиметрів на десять вищий, але худий, дивитися шкода. В нього із судинами все гаразд? Що було написане в довідці, яку хлопець поклав перед Юрком на стіл? Здоровий, обмежень для занять спортом немає? Сумнівно.

— Тобі буде важко. — «Ти ж з іншого світу, хлопче. Доріжка твоя м’яка й передбачувана. Хороша освіта, престижна робота, можливо, за кордоном. Ти аж ніяк не рівня тим хлопцям, яких приводить сюди Данило, та й я сам збираю по дворах. Нема в тебе з ними точок дотику, нема тобі чого тут робити». — Ти коли крос востаннє бігав? — спитав Юрко вголос.

— Два місяці тому на заліку з фізкультури. Живий, як бачите, — юнак несподівано усміхнувся. — Слухайте, тренере, ну що вам за клопіт? Візьміть мене на випробувальний термін, поганяйте на тренуваннях, якщо я слабак — сам піду.

Юрко майже проти волі усміхнувся у відповідь. Настирливий який!

— Обіцяєш?

— Обіцяю, — охоче підтвердив юнак. — Щойно заскиглю, що більше не можу — одразу піду й більше не турбуватиму. Але й ви пообіцяйте.

— А ти нахабний, — зауважив Юрко. — Що ти хочеш, щоб я тобі пообіцяв?

— Якщо за два тижні я не піду, ви запишете мене до складу молодшої групи. Чи як ви новачків називаєте?

— Необачна угода, — похитав головою Юрко, — не раджу на майбутнє укладати такі. Хлопче, ти ж провокуєш зробити все, що від мене залежить, щоб вижити тебе звідси.

— То що, від сьогодні й почнімо? Я тоді до роздягальні піду, підготуюся до тренування. — Ігор почимчикував, не очікуючи на відповідь.

Юрко зітхнув. Виживати хлопця навмисне він, звісно, не збирався. Але тому й справді буде важко.

***

— Загалом я думав, що в хлопця судинна недостатність, ну, знаєш, коли кістки швидко ростуть, а м’язи та судини не встигають, — розповідав Юрко Данилу два тижні потому.

— Знаю, — Данило поблажливо примружився на сонячне світло: пустотливий промінчик ковзав його обличчям. Вони з Юрком сиділи в альтанці біля агенції, день наприкінці липня обіцяв бути спекотним, але ранок ще тішив приємним теплом. — Таке трапляється в підлітковому віці. Але хлопцю дев’ятнадцять, в нього процес мав завершитися.

— Ти його просто не бачив, — зітхнув Юрко. — Майже як ти на зріст, але дуже худий. Здається, він іще росте. І має проблеми, але не ті, про які я думав. В цього Ігоря крихкі судини, варто десь зачепитися — синець. І кров може піти носом будь-якої миті.

Худорлявий студент-програміст виявився наполегливим. Він відвідував заняття для новачків за розкладом, виконував усі завдання, грів чуба, але не скиглив і не кидав тренування. На четвертий день під час вправ із гантелями в Ігоря відкрилася сильна носова кровотеча. «В мене так буває, — бубонів юнак, поки Юрко намагався затиснути йому ніздрю, — сама собою кров іде, без жодних травм».

Кровотечу в лічені секунди зупинила Дарина, яка невідомо звідки матеріалізувалася в спортивному клубі. З якого дива, до речі, вона прийшла, якщо знала, що її брат у відпустці, Юрко так і не спитав. А Дарина поцікавилася у простір, яким чином процвітає школа охоронців, де тренери не здатні надати першу допомогу постраждалому учню, й потягла Ігоря до отоларинголога.

— Лікар припік йому лазером крупну судину, яка виступала на поверхню слизової носа, прописав якісь трав’яні збори, щоб зробити решту судин еластичнішими та підкреслив, що заняття спортом вкрай необхідні для здоров’я, — розповідав Данилі Юрко. — Тепер цього програміста з клубу не виженеш, розмахує в мене перед носом призначенням лікаря. До того ж два тижні випробувального терміну скінчилися, а Ігор жодного разу не скиглив. — Він похитав головою.

Данило звів брову.

— А чому ти хочеш його позбутися?

— Не те щоб я хотів його позбутися, — задумливо мовив Юрко. — Не розумію, що він тут робить, а я не люблю, коли чогось не розумію. Ніби наслідний принц вийшов поза межі палацу поспілкуватися з пересічними громадянами. Інші учні його багнетами зустріли, до того ж підґрунтя є. Фізично Ігор слабкіший за усіх, з пробіжки завжди вертається останнім, на першому занятті він ледь віджався десять разів та підтягнувся двічі, прес — таке собі. Хлопці спробували задирати його, але успіхів не досягли. А йому байдуже: і над собою посміятися може, й іншому шпильку підпустити. На бійку його не спровокуєш, він словами від усіх відіб’ється. Та його дедалі менше чіпляють. Бо він комусь телефон налагодити допоміг, комусь застосунок корисний установив, комусь віруси почистив. До компанії його ще не запросили, але спілкуються більш-менш нормально. І мені цікаво: навіщо йому все це? Не було чим іще розважитися?

— В тебе упереджене ставлення до принців з принцесами, — Данило усміхнувся. — Серед них трапляються цілком пристойні особистості. До речі, — він повернув голову вбік і покликав: — Йдіть сюди, немає причин стояти на порозі.

Юрко витріщився від несподіванки.

— Дарина розмовляє з кимось біля агенції, — пояснив Данило. — Судячи з того, що вони не йдуть далі, — з кимось із учнів. Я його не знаю, найімовірніше, це той новенький, про якого ти розповів.

— Як ти знаєш? — здивовано запитав Юрко.

— Чую їх з-поза паркану, — пояснив Данило.

— Я б уже давно зайшла, — заявила Дарина, з’являючись на порозі альтанки. За нею йшов високий худорлявий Ігор. — Але у вас тут стільки правил, що бідній дівчині кроку не ступити! Привіт, брате, — вона вмостилася на лавці поряд із Данилом.

Дівчина встигла трохи засмагнути, і білі шорти та футболка підкреслювали золотавий колір її шкіри. На переніссі та вилицях виступили ледь помітні веснянки. Дарина затягла пишне русяве волосся у вузол на потилиці, але неслухняне пасмо вибилось із зачіски та лягло ніжним напівкільцем на скроню. Юрко змигнув та змусив себе подивитися в нотатник. Що він ще забув розповісти Данилу?

— Привіт. Альтанка — місце загального користування, сюди можна всім. Це до мого кабінету без мого запрошення зась. І до тренерської можна зайти тільки з дозволу мого або Юрка. Я переважно тобі розповідаю, — звернувся Данило до Ігоря, — ти ж новенький?

— Так. Мене Ігорем звуть, — юнак злегка кивнув, він єдиний залишався стояти, — а ви — Данило, засновник спортивного клубу та охоронної агенції. Я вас одразу впізнав, хоча й не бачив раніше. Радий познайомитись.

— Навзаєм, — Данило зацікавлено розглядав хлопця. — Але якийсь ти нетипово ввічливий, Ігорю. Чи я просто не розуміюся на програмістах?

Останній раз із Даніельєном віталися поклоном у містичному світі. В людському між чоловіками були заведені рукостискання, до яких перевертень так і не звик. І звикати не збирався.

— О, ти вже знаєш, що він програміст? — повернулася до брата Дарина. — Між іншим, Ігор розробляє для мене інтернет-магазин, флешку зі світлинами принесла йому сьогодні. Фотографа мені Стася порекомендувала, а оцей самородок я сама знайшла. На маті у твоєму спортзалі, де він спливав кров’ю, — Дарина насмішкувато подивилася на Юрка, який старанно роздивлявся записи в нотатнику.

— Я саме почав зупиняти кровотечу. — Юрко підвів голову й тут-таки зустрівся поглядом з дівчиною.

— Авжеж, — уїдливо погодилася Дарина. Її зелені очі мерехтіли викликом.

— Менше з тим, дякую за допомогу. — Юркові довелося докласти зусиль, щоб зберегти зовнішній спокій. — У мене ще не було нагоди подякувати тобі. Зокрема за те, що звозила хлопця до лікаря, і тепер він може тренуватися, не заливаючи підлогу спортивної зали своєю кров’ю.

— Зі мною все гаразд, — квапливо сказав Ігор. — Кровотечі з носа припинилися, синців теж більше немає. Лікар був правий, заняття спортом корисні. Ви ж тепер дозволите мені залишитися, тренере? Два тижні випробувального терміну минули, що скажете?

— Що останнє слово за засновником та головою агенції. — Юрко закрив нотатник та підвівся. — Є деякі моменти, які ми не встигли обговорити, — звернувся він до Данила, — але це можемо зробити протягом дня. Ранкове тренування скоро, я піду перевдягнуся.

— Хлопця забирай, домовлялися ви самі, я не втручатимусь. — Данило перевів погляд на Ігоря. — Хай там як, ми ще зустрінемось, якщо ти співпрацюєш із моєю сестрою. В будь-якому разі, щасти тобі.

— Дякую. До побачення, — Ігор знову кивнув Данилу, потім Дарині й повернувся до Юрка.

— Ходімо, — холодно промовив той. Він злився на себе: як можна було припуститися настільки дурної помилки і спробувати перекласти відповідальність на Данила? Що взагалі відбувається? — Тобі до учня охоронної агенції ще тридцять віджимань, десять підтягувань і щоденний трикілометровий крос — працювати й працювати. Придивлюся за тобою, що вже.

Юрко та Ігор зникли за дверима напівпідвалу. Звідти час від часу визирали інші учні, щоб привітатися з Данилом, трохи задивлялися на Дарину та йшли на тренування. «Починайте, буду за пів години», — напучав їх Данило.

— Ти завітала, щоб флешку зі світлинами віддати? — спитав він у сестри, коли розпочалося тренування й вони залишились удвох.

— І подивитися, як в Ігоря справи, — відповіла та. — Зрештою, це я возила хлопця до лікаря, не можу тепер кинути його напризволяще.

— Та він, здається, ніде не пропаде, — замислено покрутив головою Данило. — Цікавий екземпляр, придивлюся поближче на тренуваннях. Дарі, а твої справи як?

— Такого ти в мене ніколи не питав, — зачудовано протягла Дарина.

— Раніше я розумів, — пояснив Данило. — Зараз в тобі з’явилося щось нове, чого я не можу визначити. Що це?

— Гадки не маю, на що ти натякаєш, — Дарина потяглась усім тілом. — Навантажень не вистачає, чи що? Можна до тебе на тренування ходити?

— Мені нема чого тебе вчити. Точніше, нам завжди є чого вчитися одне в одного, але те, чого я навчаю в цій школі, ти вже знаєш. Чому ти просишся на тренування?

— Ну, ні то й ні, не зважай, — Дарина підвелася. — Приїздіть зі Стасею до мене, як буде вільна година. Садові меблі доставлено й встановлено, посидимо разом, з’їмо чогось смачненького, і я покажу свої новинки. Піду вже, тобі працювати час. Бувай.

— Я не відмовляв, — сказав Данило навздогін, — я спитав...

Але Дарина вже щезла.

Розділ 18
Світ людей, 2018 рік.
Писаний Камінь

Подорож приваблювала Стасю можливістю поблукати в горах. Малою батьки звозили її на Південне узбережжя Криму, але тоді дівчинку підкорило море. Від безкрайого водного простору, що протягом дня змінював колір від сріблясто-блакитного до сліпучо-синього, а потім до шовковисто-сірого, перехоплювало подих. Плавати Стася навчилася значно пізніше, вже в підлітковому віці, а того разу просто занурювалася в шипучі прибережні хвилі та, розчепіривши руки, гойдалася у воді. Вона могла годинами гратися на пляжі, дивитися, як риб’яча малеча шубовстає в прозорій сині, як пишна біла піна просочується крізь гальку, як оксамитові водорості похитуються біля великих теплих каменів і сонячні плями дробляться на водних брижах. Вкриті лісами синьо-зелені гори, які здіймалися в блискуче небо, Стася ледь помітила, вони були декораціями, лагідними долонями, що бережно тримали море.

Дорослу Стасю вабили гори. Вони з Данилом прибули до Івано-Франківська та вирішили два тижні блукати з наплічниками, зупиняючись для відпочинку в сільських садибах.

— Ми збиратимемо чорниці та гриби в лісі й питимемо молоко в селах, — жваво планувала Стася. — Розмовлятимемо з людьми, ти чуєш, що вони говорять зовсім іншою українською, ніж на Сході? Я запишу кілька оповідок, прихопила диктофон. Подивимося вишивки та кераміку. Я знаю, що тут із соломки плетуть, теж хочу навчитися, може, хтось погодиться провести майстер-клас? А ще коників із сиру готують, я поки що тільки світлини бачила. Раніше їх пастухи готували з овечого сиру та приносили додому як подарунки дітям та коханим. Тепер жінки-майстрині виготовляють із коров’ячого сиру, і це справжнє мистецтво.

Данило усміхався. Він почувався затишно серед дубів, яворів, грабів та буків, хащі нагадували йому навчання в містичному світі, під час яких кожен перевертень усамітнювався на кілька тижнів у лісових нетрях, щоб навчитися виживати, але здебільшого, щоб відчути своє місце серед живого творива.

— Мисливський сезон відкриється тільки в серпні, — піддражнював він дівчину, — мені залишається погодитися на гриби, чорниці, молоко, ну, й сирних коників.

— До речі, — мовила Стася, — вовча зграя завжди охороняє свою територію, чи не так? Що робитимуть місцеві вовки, коли відчують стороннього хижака у своєму лісі?

Данило щиро реготав у відповідь.

— Ходімо, Стасю, — він брав дівчину за руку. — Ми рухаємось туристичними стежками, вовки зазвичай сюди не заходять. До того ж я сказав, що не полюватиму, мені не доведеться просити дозволу в зграї.

Стася перетравлювала інформацію. Вони з Данилом йшли лісом, під щільним зеленим куполом, утвореним гіллям могутніх дерев, спека майже не відчувалася, але дівчині довелося акліматизовуватись до підвищеної, порівняно з лісостепом, в якому вона народилася та виросла, вологості. На відпочинок вони зупинилися біля лісового струмка, що витікав з-під порослих мохом прадавніх валунів. Вода в струмку була прозора та холодна, Стася зачерпнула її кухлем і пила повільно і з насолодою.

— Крижана, аж зуби ломить, — сказала вона Данилу.

— Горішків хочеш? — У його наплічнику було кілька пакунків із горіхами та сухофруктами, якими можна було зручно перекусити на привалі.

Стася вмостилася на одному з каменів, що лежав на березі струмка, та дивилася на Данила. Понад рік він інтегрувався в людське життя й цікавився переважно деталями устрою нового для нього світу. Тут, у лісі, на передній план виступила природа перевертня. Дівчина бачила, як легко й безшумно Данило рухається поміж дерев, майже не зминаючи трави, хоча його наплічник був вдвічі важчим за Стасин, як він дослухається до лісового шепоту, як ледь тремтять його ніздрі, коли він вдихає насичене ароматами повітря. Запитання, які не приходили Стасі в голову в місті, жваво заполонили її зараз.

— А загалом тобі доводилося полювати? — наче й не було перерви в розмові, спитала дівчина.

— Звісно, — Данило розпакував горішки та простяг пакетик Стасі. — Це одна з необхідних навичок.

— Ааа, еммм... — Стася спробувала уявити собі зазвичай врівноваженого Данила на полюванні й потрусила головою. — В людській подобі чи у вовчій?

— У вовчій, — Данило почекав, поки Стася візьме кілька горішків, поклав один собі до рота та із задоволенням прожував, — це ж моя бойова іпостась.

З виразу обличчя дівчини перевертень зрозумів, що потрібні докладніші пояснення.

— Ми не полюємо задля їжі чи розваги, тому й не полюємо в людській подобі та зі зброєю, а тільки перевернувшись на вовків, — додав він. — Це або необхідність, як під час одиночного виживання, або традиція, бо двічі на рік кожен клан влаштовує полювання зграї. Ну й, час від часу — не дуже часто, — хтось із перевертнів полює наодинці, коли конче потрібно безпечно проявити бойову іпостась.

— Полювання зграї?

— Це теж своєрідний іспит, — усміхнувся Данило. — Посвята для молодих і перевірка для старших. Під час полювання добре видно, чи посідає перевертень відповідне місце в клані, чи його з того місця хтось посуне, чи він сам посуне когось.

— Здається, життя в містичному світі — це нескінченний виклик, — задумливо промовила Стася.

— Залежить від того, як поглянути. — Данило висипав ще кілька горішків на дівочу долоньку. — Бо, знаєш, можна сказати, що життя в людському світі — це теж суцільний виклик. У вас є поняття конкуренції. Люди прагнуть слави, влади, грошей...

— Визнання, — поправила Стася, — усе це можна назвати одним словом: визнання. Але хіба визнання досягають не ті, хто якнайкраще розвивають свої таланти?

— Саме так, — Данило прожував черговий горіх. — І люди, і перевертні протягом життя розвивають та поглиблюють свої дари. Не така вже велика між нами різниця, Стасю.

— Слухай, Дані, а звичайні вовки в містичному світі є?

— Є, — трохи здивовано відповів Данило, — природа містичного світу не відрізняється від природи світу людського. Вовки, як і інші хижаки, необхідні для балансу. Звісно, вони є.

— І як ви з ними уживаєтесь?

— Ви ж якось уживаєтеся зі своїми?

— Враховуючи те, скільки видів тварин та рослин занесено до Червоної книги, ми дійсно уживаємося з природою лише якось, — зітхнула Стася. — Я питаю, бо ти сказав, що якби мав намір полювати, то спитав би дозволу зграї.

— Я ж на їхній території, то спитав би.

— Яким чином? У вовків є своя мова? Ти можеш нею розмовляти?

— Усе живе говорить однією мовою, — не зовсім зрозуміло відповів Данило. — Стасю, ти теж вмієш нею розмовляти, просто ще не усвідомлюєш цього. Твій дар розвивається, поступово ти навчишся користуватися ним свідомо й зрозумієш, про що я кажу. Але й зараз твій внутрішній слух дедалі тоншає. Тобі ж чомусь захотілося поїхати саме в Карпати? Ти ж щось почула?

— Радше відчула.

— Це майже одне й те саме, — Данило ніжно взяв дівчину за руку. — Не вагайся, йди вперед. Ти знаєш, що я завжди поруч.

***

Про скелю Писаний Камінь Стася почула в одному з селищ, де вони з Данилом зупинилися на пару днів перепочити та винайняли номер у котеджі, збудованому з дерев’яного бруса.

— На довше затриматися не хочете? — спитала огрядна, запнута квітчастою хусткою господиня, розливаючи по горнятках запашний карпатський чай. — В нас є чим зайнятися. Форельне господарство власне — рибалити можна, на плотах по Черемошу сплавлятися, верхи їздити — стайня також своя. На конях можна до Писаного Каменя дістатися, це легендарне місце сили. Чули про таке?

— Місце сили? — перепитала Стася.

Данило слухав господиню з непроникним виразом обличчя, й дівчина ледь втримувалася від сміху. Вона чудово розуміла, що перевертня не цікавить ані рибалка, ані катання на конях, ані рафтинг.

— Люди вірять, що ця скеля — особлива; якщо піднятися на неї, то наберешся внутрішньої сили та спокою від самої матінки Землі, — охоче пояснила господиня. — І не дарма! Один зі схилів вкритий незрозумілими знаками. Написи, малюнки. Хто їх зробив, коли? Невідомо. І дев’ять круглих чаш вирублено на вершині, вони постійно заповнені водою. Науковці вважають, що на Писаному Камені ще від язичницьких часів і до первісних християн проводилися священні ритуали. Але ж наші предки не розташовували свої святилища де завгодно, еге ж? Лише в особливих місцях. Тому люди й досі підіймаються туди, щоб торкнутися дивного каменя. Кажуть, він здійснює всі бажання.

— Взагалі усі? — уточнив Данило.

— Хочете, легенду розповім? — відгукнулася господиня, поправила хустку й розгладила неіснуючі бганки на гаптованому фартуху. — За прадавніх часів у Карпатах жили могутні та жорстокі велетні. Вони нападали на подорожніх і нікому не дозволяли ходити через гори. Але коли їхній Король помер, велетні почали дрібнішати, слабшати та поволі зовсім зникли. Залишився один. Він живе під Писаним Каменем та день у день гортає сторінки книги, в якій записане минуле та майбутнє. Велетень уже дуже старий, він чекає, коли прийде обранець, який замінить його на посту. Тоді старигань зможе нарешті звільнитися та спочити в Бозі.

Данило уважно подивився на господиню. В людському світі він зіткнувся з розмаїттям вірувань та релігій і зацікавився цим явищем. Богів у людей було безліч, і називали вони їх різними іменами. «Це не зовсім так, — м’яко пояснила Стася. — Я вивчала релігієзнавство в університеті й дійшла висновку, що в усіх релігіях — від політеїстичних до монотеїстичних — є спільні риси. Завжди є початок творення. В язичницьких релігіях Земля та Небо живі й самі народжують богів, які потім керуватимуть світом. В християнстві, наприклад, є Творець, який утворив спочатку Землю, небо та світила на ньому, а потім усе живе на Землі. Обов’язково є момент народження земною смертною жінкою Героя від верховного бога в політеїстичних релігіях, або Сина Божого від Святого Духа в християнстві. Християнство узяло свою назву від імені Сина Божого Ісуса Христа, він прийшов на Землю вчити людей любові. І його існування визнають мусульмани, вони вважають Ісуса одним із пророків, але самі дослухаються до пророка власного — Мохаммеда, він передавав людям слова Аллаха, так мусульмани звуть свого Творця. І в буддистів теж був учитель — Будда. Розумієш? Тобто спочатку — створення світу, поява людини, а потім з’являється або Герой, бо первісним людям потрібні були саме герої, життя в них було важке. Або приходить Учитель, це вже коли люди більш-менш розібралися з базовими потребами та готові вчитися. Мені здається, що всі ці релігії говорять про одне й те саме, просто різними словами. Про одного й того самого Бога, але називають Його різними іменами. От кому що ближче, кому що зрозуміліше, кому що відгукується, той у такій релігії з таким іменем Бога й живе». — «Навіщо аж так все ускладнювати? — зітхав Данило. — Вигадувати різні імена, різні способи звернутися до Батька?» — «Чому ускладнювати? В тебе теж є різні імена, — відповідала Стася. — Для когось ти син, для когось — брат, для когось — друг, для когось — тренер, для когось — учень, для мене — коханий. Хіба ти не погоджуєшся на всі ці імена?»

— В якому саме Бозі спочине старий велетень? — уточнив Данило.

Господиня здивовано кліпнула очима.

— Та в якому ж? Бог один, у Ньому й спочивають усі померлі.

— Ви особисто до якої конфесії належите? — Те, що в будь-якій релігії існують різні течії та напрямки, вражало перевертня не менше, ніж існування різних релігій.

— Греко-католичка я, — господиня не могла второпати, до чого постоялець ставить їй подібні запитання.

— Старий велетень може виявитися не греко-католиком, — промовив Данило. — То як він спочине у вашому Бозі? В нього ж свій, мабуть, є? Велетень, найімовірніше, мріє потрапити до свого Короля, ви так не вважаєте?

Жінка всміхнулася й тугіше затягла хустку.

— А де ж його Король, як не в Бога? От у Бога вони й побачаться. Усі ми там зрештою будемо, усі й побачимось, — вона обвела поглядом стіл, перевіряючи, чи не забула чогось, й заговорила про інше. — Сніданок включено у вартість номера, вам сюди його принести чи прийдете до альтанки? Звідти вид гарний, дехто надає перевагу сніданку за загальним столом, щоб помилуватися на краєвиди, поспілкуватися. Вам як більше до вподоби?

— Сніданок в альтанці, — вирішила Стася, — а потім ми хочемо піднятися на Писаний Камінь. Але пішки, не верхи. Так, Дані?

— Так, — підтвердив Данило. — Ми хочемо піти на цю скелю. О котрій сніданок?

***

До Писаного Каменя Данило зі Стасею дісталися за дві години. Ґрунтова дорога поступово перетворилася на вузеньку лісову стежину, що неухильно вела вгору. День був теплий, але похмурий, небо вкривали щільні попелясті хмари, крізь які просочувалося розсіяне сонячне світло. Дихалося важко.

— Дощ насувається, — сказав Данило, коли вони зі Стасею зупинилися на перепочинок.

— В нас є дощовики, — відповіла дівчина. — Дані, ми ж не зупинимось через загрозу змокнути?

Їй на руку сів комар, Стася хлопнула його долонею, але схибила. Комар із переможним дзижчанням відлетів убік.

— Крокодили якісь, — поскаржилася дівчина, — мій браслет на них не діє!

— Діє, — Данило прибив комара на своїй шиї, — якби не браслети, комарі б уже до кісток нас обгризли. А так відбудемося кількома укусами. Повернемося до номера — прикладемо листя базиліку, воно чудово знімає свербіж.

Стася усміхнулася.

— Я вже хочу познайомитися з твоєю мамою. Вона багато чого навчила вас із Дариною. Мене аж розбирає від цікавості.

— Можемо навідати містичний світ, — запропонував Данило. — Для мене не існує обмежень переходу, а ти моя справжня. Можемо перейти будь-де та будь-коли, тільки скажи. Перейти, а потім повернутися. В нас обох ще багато справ в людському світі.

Стася помахом руки відігнала чергового комара.

— Дані, тобто ми можемо просто зараз опинитися в твоєму світі, а повернутися, наприклад, одразу до Харкова? — поцікавилась дівчина.

Несподівано Данило різко смикнув головою та скривився.

— Ні, не можемо, — пробурмотів він, чухаючи потилицю. — Та вже зрозумів, учителю! — додав він голосніше. — Портал — не атракціон. Навіть Vocatis може користуватися ним лише за нагальної потреби. Все зрозумів!

Стася кліпнула очима.

— Самюельїс, — пояснив їй Данило. — Ми вже близько до Писаного Каменя, і це дійсно незвичайне місце. Перетинка між світами тут така тонка, що вчитель почув нас і страшенно розгнівався. Подумки надіслав мені потиличника. Між іншим, Стасю, лише вдруге в житті. Він загалом рідко вдається до фізичних покарань.

— Вибачте, вчителю, — обережно промовила Стася. — Я можу бути нечемною, але це суто через моє невігластво. Я ще не дуже розуміюся на законах містичного світу.

— Він тобі відповів? — Данило уважно поглянув на дівчину.

— Самюельїс старий, зморшкуватий і в нього сиві кущисті брови? — Стася похитала головою. — Я наче бачу його внутрішнім зором, але не чую, що він каже.

— Буркоче, що ж іще! — Данило зітхнув. — Добре, ходімо, Стасю. Ти ж хотіла зійти на вершину?

Смереки рясно підіймалися схилами Писаного Каменю, але верхівка була голою, як череп. У світло-сірій скельній породі таємниче виблискували наповнені темною водою круглі отвори. Стася уважно роздивилася напівстерті часом та вітрами написи й малюнки на схилі, а потім сіла на теплий камінь.

У нерухомому повітрі чітко викарбовувалися сусідні порослі лісами гори. Добігаючи обрію, вони із зелених ставали блакитними. Дівчина заплющила очі, дослухаючись до відчуттів. Думки в голові потроху зникали, дівчина заглиблювалась в себе та одночасно гостріше відчувала довколишнє.

Потік тепла просочувався з каменя, на якому вона сиділа, пронизував тіло й сягав запнутого хмарами неба. Стасі здалося, що гора під нею повільно дихає. Дихають смереки на схилах, з насолодою ворушать корінням під землею, всотуючи вологу та поживні речовини, тягнуться гілками до сонця, тріпочуть голочками, і їхні верхівки майже торкаються хмар. А там, розкинувши вільні крила, летить шуліка, дивиться круглим оком униз, вишукуючи здобич. Он унизу, на галявинці, заєць хутко об’їдає гнучкі паростки, які навесні випустило коріння букового пня. Стася поворушила паростками, наче пальцями, заєць злякався та дременув у кущі бересклету. Стася подумки засміялася, але одразу зіщулилася: швидка комаха хутко бігла буковим листочком, лоскочучи мохнатими лапками.

— Стасю, повернися! — почула дівчина Данилів голос і розплющила очі.

У голові трохи паморочилося. Перевертень був стривоженим.

— Подивися на мене! — він присів напочіпки перед Стасею й узяв її за руки. — Повертайся до тіла. Забери себе звідти, де щойно була. Торкнися правою рукою мого лівого вуха. Добре, тепер лівою рукою — правого вуха. Поклади обидві долоні на камінь. Що тепліше: він чи мої вуха?

— Данило, — слабко пробурмотіла Стася, — що відбувається?

—  Роззирнися й назви вголос усе помаранчеве, що бачиш.

— Тут немає нічого помаранчевого, окрім мого дощовика, — сказала Стася вже звичайним голосом. — Данило, що з тобою?

— Зі мною? — перевертень полегшено зітхнув. — Це ж ти щойно майже розчинилася в довкіллі. Не можна робити такого, якщо не вмієш повертатися у власне тіло. Скільки часу минуло, на твою думку?

Дівчина непевно знизала плечима.

— П’ятнадцять хвилин?

— Майже дві години. Я не одразу зрозумів, що відбувається, мені здалося, що ти просто медитуєш, місце ж годиться...

— Я жодного разу в житті не медитувала, — зітхнула Стася. — Я й зараз просто заплющила очі й відчула себе частиною всього живого. Хіба не ти казав, що перевертні відчувають себе саме так? А,  ні, — виправилася дівчина, — це Дарина казала. Ти казав, що все живе розмовляє однією мовою. Здається, я почала розуміти, що ти мав на увазі.

В неї досі паморочилося в голові, й дівчина відчувала дивну слабкість.

— Тримай, — Данило простяг їй пакетик із м’ясними чіпсами, — тобі треба поїсти.

— Краще шоколад, — скривилася Стася, — я знаю, в тебе в наплічнику є плитка чорного.

— На закуску, — відкарбував перевертень. — Їж м’ясо спочатку, воно допоможе заземлитися, ти досі ще не повністю повернулася.

Стася слухняно відкрила пакетик і поклала до рота м’ясний чипс. Він був солоний і гострий на смак.

— Відчуваючи себе частиною усього живого, потрібно чітко відчувати межі власного тіла, — пояснив Данило, коли дівчина прожувала третю скибочку, — бо інакше й загубитися можна. Як вважаєш, навіщо я весь цей час вмовляв тебе зайнятися бодай якимось спортом? Хоча б йогою або танцями? Щоб опанувати дар, треба досконало володіти тілом, бо саме воно надає тобі ресурси. Стасю, ти помічала, що після прогулянки на свіжому повітрі ти ефективніше займаєшся інтелектуальною діяльністю? А прогулянка — це мінімальне фізичне навантаження!

— Це як давні римляни казали? — задумливо спитала Стася, видобуваючи з пакетика черговий чипс. — Здоровий дух може існувати лише в здоровому тілі?

— Щось на кшталт, — погодився Данило. — Тобі краще? Тримай шоколадку. І каву, — перевертень витяг із кишені свого наплічника термос. — А я б залюбки випив настоянки з трав, яку готує моя мати, але для цього довелося б перейти все ж таки.

Стася кліпнула. Вперше з моменту знайомства абсолютно байдужий до алкоголю перевертень висловив бажання хильнути чогось міцного.

— Ти мене налякала, — стиха зізнався Данило. — Стасю, не роби так більше, добре? Я не можу тебе втратити.

— Я піду до студії пілатесу, коли повернемося, колежанка кликала за компанію, — пообіцяла дівчина. — Годиться?

Данило кивнув, налив у паперянки каву, простяг одну дівчині і сів поруч.

— Знаєш, що ще? — прошепотіла Стася, притискаючись до нього. — Не переймайся, ти мене не втратиш, бо я тебе люблю.

Данило обійняв її однією рукою — в другій він тримав каву, — і дівчина поклала голову на плече коханого.

Розділ 19
Світ людей, 2018 рік.
Інгрід

Слабкий запах перевертня Інгрід відчувала навіть біля підніжжя гори. Вона постаріла, волосся геть посивіло, а колись блакитні очі втратили свій колір та стали просто водянистими, утім відчуття не зраджували.

Інгрід завмерла на стежці, що вела до села. Бачити нікого зі своєї раси перевертниця не бажала, вона й людей не дуже шанувала, хоча кілька разів на рік у людській подобі заходила до села. Приносила лісові ягоди, гриби, горіхи й обмінювала їх на найдешевший одяг чи взуття. Доброзичлива селянка, заблукалого чотирирічного сина якої Інгрід одного разу знайшла в лісі та привела додому, майже силоміць наповнювала кошик домашньою їжею: пляшка свіжого молока, сир, свіжоспечений хліб, кілька кружалець ковбаси, шмат сала.

Притягнувши кошик до своєї лісової хатинки, Інгрід викладала припаси на стіл і довго розглядала їх. Їжа пахла домівкою, затишком та родинною злагодою. Перевертниця потроху їла харчі, що ними обдаровувала її людська жінка. Інгрід не відчувала справжнього голоду, не відчувала й смаку, але хліб та молоко нагадували їй про тістечка й вершки з київської кав’ярні, куди вона колись ходила разом з Андрієм. За сто три роки, що минули з дня, коли для Інгрід згасло сонце, перевертниця забула майже всіх, кого колись знала.

Вона пам’ятала лише обличчя коханого, його очі, його усмішку, його руки та губи, його обійми. Вона бачила Андрія щоночі уві сні й щоранку шкодувала, що прокинулася. З усіх бажань в Інгрід залишилося одне: піти, нарешті, до Батька й відшукати в Його чертогах свого чоловіка. Але Батько чи то забув про Інгрід, чи то випробовував її очікуванням, але перевертниця жила вже сто сорок п’ятий рік й уникала смерті, наче заговорена.

Інгрід зібрала в горах величенький кошик чорниць, кинула зверху кілька лісових фіалок для доброї селянки й неквапливо йшла повз Писаний Камінь, коли несподіваний тонкий запах зупинив її. Пахло перевертнем — молодим, сильним та закоханим. Його справжня була з ним поруч, аромат щастя Інгрід впізнала би з багатьох.

Стара зупинилася, принюхуючись. Більше за перевертня її зацікавила дівчина. Вразлива та сильна водночас. Тендітна й безстрашна. Дівчина випромінювала тепло, як його колись випромінювала піч, що її Інгрід сама топила дубовими дровами першої після весілля зими. «Захищай її, аж поки її полум’я не стане таким потужним, як сонце, — подумки звернулася Інгрід до молодого перевертня. — Тоді й вона зможе захистити світ та усе живе в ньому». Інгрід почвалала стежкою далі, і коли Данило та Стася спустилися зі скелі, старої перевертниці не лишилося й сліду.

— Дивно, — сказала Стася, — мені здавалося, що тут хтось є.

— Хто? — в Данила ледь помітно тріпотіли ніздрі: він принюхався.

— Людина чи тварина. Точно щось живе, що потребувало допомоги. Хворе? Поранене? Дані, ти чуєш чийсь запах?

— Це вовчиця, — Данило мимохіть підібрався, — дуже стара. Така стара, що...

— Що? — Стася уважно придивлялась до перевертня: він здавася напруженим.

— Що ти не зможеш їй допомогти. Вона не хвора, просто стара, а від віку нічого не допомагає. Ходімо, Стасю, я зголоднів, шоколадом мене не втішити, а до села далеченько.

Дівчина кивнула й потягла Данила за руку.

— Тоді біжімо, — запропонувала вона, відганяючи думку, що Данило не заперечив імовірне поранення старої вовчиці. — Вниз завжди легше, ніж вгору. Я малою любила з пагорбів бігати, а ти? Доганяй!

Після відвідин Писаного Каменя Стася відчувала піднесення й приплив енергії, їй здавалося, що вона зараз не лише побігти стрімголов зможе, а й злетіти над верхівками смерек, варто лише дужче відштовхнутися ногами. Усміхаючись, Данило зачекав, поки дівчина відбіжить від нього метрів на сто, а потім побіг слідом. Він міг би легко наздогнати її, але не хотів псувати гру, тож тримався позаду. Стася втомилася ближче до кінця першого кілометра й зупинилася, розпашіла та захекана.

— Непогано для дівчини, яка понад рік запевняла мене у своїй неспортивності, — сказав Данило, зупиняючись поруч.

Він навіть не спітнів, незважаючи на наплічник.

— В мене доволі суперечливі почуття щодо цього, — зізналася дівчина, намагаючись відновити дихання. — Я водночас захоплююсь тобою і заздрю. Ти б іще десять разів по стільки міг би пробігти, перш ніж відчути навантаження?

Данило знов усміхнувся.

— Кохана, я бігав та тренувався з дитинства, тут нема чому заздрити. І до чого, до речі?

— Ні до чого, — кивнула Стася, — ти правий. Порівнювати людей — дурість. Ходімо до села, хочу навідати оте маленьке кафе, хазяйка казала, що там смачний бограч.

— З м’ясом, сподіваюсь? — уточнив Данило.

Омріяний Стасею банош за сніданком виявився кукурудзяною кашею. З точки зору перевертня, хазяйка врятувала страву, щедро притрусивши її шкварками та бринзою, але він почав трохи підозріло ставитися до незнайомих кулінарних назв.

— Традиційний бограч вариться з п’яти видів м’яса, але це залежить від кухаря. Ходімо перевіримо?

***

Данило зі Стасею зайняли один зі столиків на задньому дворі невеличкого кафе, і господар наповнив густим ароматним бограчем розписані полив’яні полумиски.

— На Закарпатті гострий варять, — охоче пояснив господар, балакучий приземкуватий чоловік середнього віку, — такий гострий, аж у потилиці пече. Я м’якіший готую, не всім гостям гостре смакує.

— У вас чудовий бограч, — похвалила Стася, занурюючи ложку в суп, — мені здається, я ще ніколи такої смачної їжі не їла.

Їй подобався бограч, подобався полумисок, подобалися грубі скибки домашнього хліба із золотавою скоринкою, що лежали в плетеному кошику, подобався глиняний глечик із ягідним узваром. Кафе стояло на схилі, тому з вулиці мало один поверх, а з двору — два, і дерев’яний ґанок, прилаштований до другого поверху, спирався на різьблені дерев’яні стовпи, і це теж дуже подобалося Стасі.

З місця, на якому вони з Данилом сиділи, відкривався запаморочливий краєвид на вкриті густо-зеленими лісами гори та смарагдові скатертини полонин. Подекуди на світло-зелених галявинах гуцульськими шапками стояли копиці сіна. Стася почувалася щасливою та закоханою в цю місцину. Вона усміхалася Данилу, відвідувачам та балакучому господарю.

— А я в казані варю, — поділився той, — на вогнищі, то мій бограч як треба пахне — димком.

На задньому подвір’ї стояв великий казан, вмурований у кам’яну опору, і багаття розкладалося просто під ним. На столі поруч із казаном дочка господаря завзято чистила картоплю та різала цибулю: планувалася чергова порція бограчу.

— Настоянки скуштуєте? — запропонував господар. — Дружина сама готує. Хріновуха є, медовуха, смородинівка. Смакота надзвичайна!

Стася питально подивилась на Данила. Той похитав головою.

— Ні, дякую. Бограч дійсно дуже смачний у вас. А на десерт принесіть, будь ласка, налисників з сиром та вишнями.

— Зі сметаною? — уточнив господар.

— Зі сметаною, — погодився Данило. — І ще глечик узвару.

— Дані, чому ти відмовився? — спитала Стася, коли господар відійшов від їхнього столика до інших відвідувачів. — Ти ж наче хотів випити?

— Скерував надлишок адреналіну в інше русло, — пояснив Данило. — Стасю, ти відчуваєш надзвичайне піднесення? Хочеться співати, танцювати, стрибати й обіймати усіх зустрічних разом та поодинці?

— Точно, — кивнула Стася, широко всміхаючись. —Але обійматися ти мені все одно не дозволиш.

— Виключно зі мною, — усміхнувся Данило у відповідь. — Ти сповнилась енергії на Писаному Камені, і обсяг більший за звичний для тебе, тому й почуваєшся трохи сп’янілою. Звикай керувати нею. З розвитком дару об’єм твоєї внутрішньої енергії зростатиме, й тобі доведеться одночасно укріплювати тіло, щоб воно могло справлятися з такими потоками без шкоди для себе.

— Я ж вже пообіцяла піти на пілатес, — сказала Стася, з насолодою смакуючи запашний бограч.

— Знаю, — зітхнув Данило, — я буваю нудний.

Він неквапливо доїдав свою порцію, озирав за звичкою присутніх. Підійшла усміхнена господиня з тацею, легко та вправно переставила на столик тарілки з налисниками, соусник зі сметаною, запотілий глек з узваром. Стару з кошиком, що тихенько вийшла з дверей, на яких було написано «Staff only», і малопомітною тінню ковзнула до виходу, Данило побачив, коли вона вже повертала за ріг кафе. Він зупинив на півслові подяку ладній господині й утупився в стару. Жінка повільно обернулася й зустрілася поглядом вицвілих очей з темними очима перевертня. Кілька секунд вони дивилися одне на одного, а потім стара ледь похитала головою і зникла за рогом.

— Хто ця бабуся? — поцікавилась Стася, завваживши швидкий обмін поглядами.

— Самотня стара, — зітхнула господиня. — Вона не з нашого села, приходить інколи.

— А де живе? — спитав Данило.

Їсти йому несподівано перехотілося.

— Хтозна, — знову зітхнула господиня, — десь у лісі. В якійсь криївці, їх тут безліч лишилося від упівців¹¹. Більшість занедбані вже, але якимись ще й досі користуватися можна. Нашим мисливцям в нагоді стають, наприклад. От десь у такій криївці старенька й живе. Бозна-де, бо на те й криївки, щоб не знайшов ніхто, кому знати не треба.

— Геть сама в лісі живе? — перепитала Стася. — Чому до себе не візьме ніхто, бабуся ж немічна?

— Та я пропонувала кілька разів — не хоче. Відлюдкувата, дехто відьмою її вважає, та яка з неї відьма! Хороша вона, нещасна тільки. Можна? — спитала господиня в Данила. Той кивнув, і жінка сіла поруч зі Стасею. — Вона з УПА, мені дідо, Царство їм Небесне, по секрету казали. Ну, тепер вже можна й вголос розповідати, хоча мало хто слухати хоче, — господиня зітхнула втретє. — У нас на Франківщині під час Другої світової кілька підрозділів УПА діяли. Вони і з німцями, і з совєтами воювали. І тих, і інших за окупантів вважали, хотіли повністю від отих чужинців Україну звільнити, щоб українці вільно жили, нікому не вклонялися, ні в кого дозволу не питали у власній домівці порядкувати, самим своє життя налагоджувати, своєю мовою розмовляти та своїх, не чужих, пісень співати.

Стася налила в склянку узвару й простягла жінці. Та подякувала і зробила невеликий ковток.

— Перші загони УПА в 1942 році організували, — провадила господиня, — а останній до 1960-го
совєтам опирався. Упівці в лісах як тіні жили: несподівано з’являлися, несподівано й зникали. Як німота — то так в нас німців звали — ще була, з ними воювали, диверсії їм різні вчиняли, як совєти насунули, то їх товкли. Ви до музею завітайте, в Косівському районі криївку відновили — тих упівців, що найдовше проти совєтів стояли. Влодзю! — гукнула вона до чоловіка, який порався біля казана, — як оте село називається? Де криївку-музей зробили?

— Шешори, Ганю, — відповів чоловік. Він саме обсмажував овочі, помішуючи в казані дерев’яною ложкою з довгою ручкою, та закладав нарізане великими шматками м’ясо. — Шешори, Косівський район, — пояснив він решті відвідувачів. — Хлопці-атовці¹² з місцевих посприяли, такий музей хороший в криївці зробили! Екскурсовод там добре дуже усе розповідає, як воно було та що коїлося.

Господиня ковтнула ще узвару.

— А старенька? — нагадала Стася.

— Бабуся Інга? — господиня не помітила, що Данило напружився на згадку про ім’я старої. — Теж в УПА була, кажу ж. Дідо розповідали, що то справжня легенда. Її й німота, й совєти боялися. На завдання завжди сама ходила, а зі зброї лише ніж брала. Пояснювала, що так безпечніше: як спіймають з ножем, то можна сказати, що ніж господарський, а як із пістолетом чи рушницею схоплять, то вже не відбрешешся. Хоча її не схопили жодного разу, а ловили ж! Вона солдатню оту ворожу загонами вирізала, однією з найрозшукуваніших злочинниць її об’явили — німота спершу, а потім совєти. І винагороду грошову за неї обіцяли, й місцевим погрожували. Не впіймали. Раз вона сама здалася, бо німці заручників із селян узяли. Ну, то баба Інга почекала, доки заручників відпустять, а потім повбивала солдатів та офіцерів, що її полонили, ще й розташування їхнє підпалила.

Господиня похитала головою.

— Оце кажу — аж не віриться. Стара зовсім баба, тиха, мовчазна. А колись озброєних здорових чоловіків убивала. Сироти спиною, як подумати.

— У неї не було іншого виходу, — неголосно промовив Данило.

Він давно відсунув свою тарілку та уважно слухав господиню.

— Та, може, — кивнула жінка. — Упівці вірили в те, що робили, як зараз наші хлопці, що на Сході воюють, вірять у те, що роблять. Усі вони Україну від загарбників тоді звільняли й зараз звільняють, земний їм уклін. — Господиня трохи помовчала, а потім додала: — Хоча, як на мене, про бабусю Інгу дідо, Царство їм Небесне, прибрехали трохи. Як ото, знаєте, рибалки. Трьох карасиків упіймають, а сусідам розповідають, що окуня на три кіла витягли. Так, Влодзю? — знов озвалася вона до чоловіка.

— Що ти кажеш, Ганю? — відгукнувся той, заливаючи окріп до казана й солячи страву.

— Та нічого, вари собі, вари, — жінка повернулася до Стасі та Данила. — Слухайте, дідо казали, що бабуся Інга не змінилася анітрохи з сорокових років, нібито вона тоді вже була старою. Дідові, звісно, на початку Другої світової чотирнадцять було, в такому віці усі, кому за тридцять, старими здаються. Але дідо стверджували, що Інга тоді вже була сива та зморшкувата. І при цьому вбивала по кілька солдатів за раз майже голіруч? От як у це можна повірити?

— Скільки ж їй зараз років? — задумливо протягла Стася.

— Як навіть приблизно рахувати, то більше ста вже, — відповіла господиня. — Дідо померли минулого року, вісімдесят дев’ять рочків їм було. А бабуся Інга ще старша, і бачите ж? Ягоди в лісі збирає. Тому люди її відьмою й вважають. Бояться.

— А ви? — поцікавилася Стася.

— А чи я дурна? Сім років тому мій молодший у лісі заблукав, ми всім селом його кілька годин шукали. Я тоді сивіти почала, отак злякалася, думала, втратила вже дитину. Бабуся Інга привела малого. То яка ж вона відьма? Стара самотня нещасна жінка, — господиня похитала головою.

— Чому нещасна?

— Хіба щаслива? Очей ви, дівчино, її не бачили, — господиня вкотре зітхнула. — Когось вона втратила дуже дорогого. Може, тому й убивала так нещадно.

— Ганю, розрахуватися люди хочуть, — покликав господиню чоловік, і та підхопилася з-за столу.

— Ох, забалакалася! Відвідувачів повно ж в нас! Іду вже, йду, — проспівала жінка у бік столика, за яким обідала родина з дітьми, та попрямувала до них.

Данило мовчав. Стася уважно подивилася на нього.

— Думаєш, бабуся Інга — перевертниця?

— Думаю, що насправді її звуть Інгрід. Так, вона перевертниця, втрачена для нас назавжди, — він примружився.

Стася ще ніколи не бачила в Данила такого напруженого погляду.

— Чому? — тихо спитала дівчина.

— Вона не може, та й не хоче повернутися, — тихо відповів перевертень. — Чоловік блискучої колись красуні Інгрід загинув на війні. Відтоді життя для неї не має сенсу.

Стася тихо зойкнула.

— Тому вона й вбивала німецьких та совєтських солдатів? Мстилася за чоловіка?

Данило похитав головою.

— Інгрід трохи старша за Самюельїса, вона перейшла та зустріла свого справжнього на початку минулого сторіччя. І чоловік її загинув під час Першої світової, у Другу світову Інгрід уже не було кому мститися. Вона й не мстилася, вона шукала смерті, — Данило спробував проковтнути грудку, що застрягла у горлі. — Сподівалася, що комусь стане снаги вбити її, — знайомі кам’яні обручі стиснули груди, заважаючи дихати. — Але, Стасю, перевертень, що втратив пару, стає майже невразливим.

Він зробив паузу, щоб відновити дихання.

— Це Білу Вовчицю ти відчула біля підніжжя Писаного Каменя. І ти не можеш їй допомогти. Ніхто не може.

— Даніельєне, — прошепотіла Стася, відчуваючи, як холодний струмочок стікає хребтом, — я буду уважною, розсудливою та обережною.

— Іди вперед, — тихо відповів перевертень. — Я буду поруч.

Розділ 20
Світ людей. Дарина

Розробивши сайт інтернет-магазину, Ігор порадив Дарині зареєструвати професійні сторінки в соціальних мережах.

— Це один зі способів просувати товари та послуги, — пояснив хлопець. — Наповнюйте акаунти цікавим контентом щодня. Світлини, описи, опитування тощо. А в шапці профілю надайте посилання на ваш магазин. Частина підписників переходитиме за посиланням та робитиме замовлення чи ділитиметься інформацією з друзями та знайомими.

Перевертниця відкрила для себе новий світ соціальних мереж та захопилася ним. Вона писала про догляд за шкірою та волоссям, давала поради, описувала різноманітні засоби, які розробляла у своїй лабораторії, й ділилася деякими секретами виготовлення доглядової косметики. Підписників в інстаграмі дедалі більшало, й Дарина вивчила слово «блогер».

— Тобі теж потрібна сторінка в соцмережах, — заявила вона брату, коли одного вечора Данило зі Стасею завітали на гостину.

Початок вересня був теплим, вони сиділи на задньому подвір’ї, сонце хилилося до обрію, заливаючи золотавим світлом ще пишну, але вже подекуди порушену жовтизною зелень дерев. На ротанговому столику стояв запітнілий глечик з домашнім лимонадом.

— Агенція справляється без зайвої реклами, — зауважив Данило.

Стася збирала малину. Дарина посадила кілька кущиків сорту, що цвів та плодоносив двічі за літо, вони прийнялися, набралися сили й почали приносити по кілька ягід. Стася назбирала повну жменю й висипала малину на блюдечко. Зігріті сонцем ягоди запаморочливо пахли.

— Малину краще не мити, — промовила Стася, — вона тоді не втрачає смаку.

Данило поклав кілька ягід їй на долоньку та зсипав собі до рота. Стася усміхнулася. Дарина закотила очі.

— Стасько, забери собі ціле блюдце. Все одно мій брат їстиме виключно з твоїх рук!

— А ти?

— А я встигну ще. Малина ж бо росте на моєму подвір’ї. Їж сама та годуй цього закоханого.

— Ревнуєш? — уточнив Данило.

— Ти ще скажи — заздрю! — пхикнула Дарина. — Не переводь розмову, Дані. Я пропоную тобі завести акаунт не задля реклами, а задля підтримки загальної тенденції. Зараз будь-який бізнес, незважаючи на розміри, вважає за необхідність бути присутнім у глобальній мережі. У багатьох є власні сайти, а якщо вже коштів на розробку, підтримання та просування сайту бракує, то принаймні сторінки на фейсбуці та в інстаграмі заводять усі. Це безкоштовно й не потребує багато часу.

— Ти інтегруєшся значно швидше, ніж я собі уявляв, — Данило дивився, як Стася неквапливо їсть малину.

— Мені подобаються твої світлини. — Дівчина висипала рештки ягід на долоню та простягла Данилу. — Ти користуєшся послугами того фотографа, що я тобі порадила?

— Взяла в нього майстер-клас та фотографую сама, — пояснила Дарина. — За допомогою смартфона можна творити дива. Дані, дозволиш мені зробити кілька світлин у твоєму спортклубі?

— Дарі, професійні охоронці мають бути непомітними. Не думаю, що розрекламувати їхні обличчя в мережі, — вдала ідея.

— Я не пропоную зробити фотопортрети та виставити їх на загал! Дані, я кажу не про охоронну агенцію, а про спортивний клуб. Ти ж із нього починав, і він є основою. Не всі учні стають охоронцями, але всі отримують твій гарт. Це набагато важливіше, і саме про це я й пропоную тобі розповідати в мережі.

— Дані, ти категорично проти Дарининої пропозиції? — уточнила Стася.

Перевертень замислився, шкіра на його переніссі зібгалася знайомими зморшками.

— Коханий, — м’яко провадила дівчина, не дочекавшись заперечень, — ти робиш важливу справу: виховуєш дух через тренування тіла. Про це варто розповідати. Якщо не для того, щоб просувати клуб, у вас з Юрком і без того охочих тренуватися досхочу, то для того, щоб надихати ідеєю. Неочікувано для себе ти можеш напутити абсолютно незнайому людину. Я зараз не про копіювання чи наслідування твого прикладу кажу, а про те, що хтось може замислитися про життя та місце в ньому, а це вже не дрібниці.

В Дарини замерехтіли очі — як завжди, коли вона бачила щось жадане на відстані простягнутої руки. Данило похитав головою.

— Я радий, що ви так добре порозумілися, дівчатка. Разом ви утворюєте доволі потужний тандем. Але особисто я не уявляю, як вестиму сторінку в інстаграмі.

— Дані, — Дарина посунулася ближче до брата, — я пропоную тобі допомогу. Я розібралася з тим, як працюють соціальні мережі. З акаунтом спортивного клубу я впораюся. Ми обговоримо загальну концепцію: що саме ти хочеш бачити в дописах про твою працю, як позиціонувати клуб. Ідея ж хороша, до того ж не потребує багато часу на втілення. Дані, якщо погодишся, я приходитиму до клубу раз на тиждень, щоб пофотографувати. Поводитимусь коректно та питатиму в хлопців дозволу на публікацію. Що скажеш?

— Що ти заскочила мене зненацька, але твоя ідея непогана. Спробуймо. Тільки, Дарі, ми маємо дійти безперечної згоди щодо ракурсу, під яким ти збираєшся висвітлювати роботу клубу.

***

Данило тренувався вранці, ще до приходу учнів, чи ввечері — після того, як хлопці розходилися. Юрко прибрав спортивне знаряддя та вимкнув верхнє світло, залишивши лише лампу над рингом. Він не вперше бачив Данила на килимі, але раз у раз відчував якесь хлопчаче захоплення. Плавні відточені рухи, ніби вода тече. Спокійна впевнена сила. Але ось потік пришвидшується, стає стрімким, нестримним, наповнюється грозової моці. Він здатен знести будь-яку перепону на своєму шляху. І знову сповільнюється, заспокоюється, і ріка входить у свої береги.

— Хочеш разом? — несподівано спитав Данило навіть не обертаючись, і Юрко вкотре подумав, що в його шефа та вчителя очі, певно, на потилиці.

— Хочу. Але спочатку маю дещо в тебе спитати.

Данило обернувся. Юрко пірнув під канати і став навпроти.

— Мені подобається, як розвивається клуб, — обережно почав хлопець, — тому я вкладаю себе в цю справу. Сподіваюся, що користь від мене є.

Данило кивнув. Він чекав на продовження.

— Але я не забуваю, що засновник ти, і твої рішення мають пріоритет. — Юрко багато читав із того часу, як став тренером та Даниловим помічником, і його мова непомітно для нього самого розвинулася та збагатилася.

Данило знову кивнув.

— Юрко, ти з чимось не згодний. Кажи прямо, з чим саме, не треба починати так іздалеку.

— Я хотів спитати, — зітхнув Юрко. — Дарині дійсно треба постійно приходити до агенції?

Шеф звів брову, і Юрко поквапився додати:

— Данило, я розумію, вона твоя сестра, тому ти й не помічаєш, наскільки Дарина приваблива і як хлопці на неї реагують.

— Із захватом та повагою, я не сліпий, — відповів Данило. — Дарина вміє дотримуватися балансу.

Юрко зітхнув.

— Юрку, ми не монахів виховуємо. Хлопці вчаться не лише бойових мистецтв, а й гідного поводження, і ти розумієш це краще за всіх. Ставлення до жінок — одна з рис, які віддзеркалюють світогляд чоловіка. Я не замислювався про це, поки Дарина не почала співпрацювати з нашою агенцією, але зараз думаю, що ми даремно не беремо дівчат на тренування.

Юрко сторопіло кліпнув.

— Мій учитель не ділив учнів на хлопців та дівчат, ми навчалися разом, — задумливо провадив Данило. — Тоді я сприймав це як сталий порядок речей. Зараз думаю, що вчитель навмисне не відокремлював учнів за статтю, щоб усі зрозуміли: ми рівні. Рівні, але не однакові. Повага та бажання захистити — нормальне чоловіче ставлення до жінок. Повага та довіра — нормальне жіноче ставлення до чоловіків, бо лише довіряючи жінка дозволить чоловікові захистити її. Тим паче, якщо жінка й сама здатна за себе постояти. — Данило несподівано всміхнувся. — Такі стосунки можуть скластися лише за умов рівності, інакше не спрацює в жодної зі сторін.

— Тобто ти вважаєш, що Дарина приходить, щоб навчити хлопців поважати жінок? — обережно спитав Юрко.

— Ні, Дарина приходить, щоб зробити світлини та взяти кілька інтерв’ю. Але її візити наштовхнули мене на певні роздуми. Як щодо твоєї реакції на неї?

Юрко забарився з відповіддю. Данило почекав трохи, а потім кивнув, ніби погоджуючись із власними спостереженнями.

— Юрко, — неголосно промовив Данило, — єдина людина, якій ти мусиш відповідати завжди, — ти сам. І от собі краще казати правду. Ти так і робиш, наскільки я тебе знаю, просто роби це вчасно. А зараз ставай у стійку. Я хочу відпрацювати Танець Вітру.

***

Хлопці з клубу дійсно шанобливо ставилися до Дарини. Гарна дотепна жінка, захоплена своєю справою, завжди приваблює. Жінка, яка за потреби може, не напружуючись, відгамселити, але вміє й приструнчити самим поглядом, викликає повагу.

Дарина приходила під час тренувань та спостерігала за хлопцями зі смартфоном у руках. Чи то розуміння, що їх знимкують, чи то факт, що фотографує саме Дарина, змушував учнів викладатися більше, ніж на повну. Після тренування Дарина балакала з хлопцями. Вона ставила прості, але влучні питання, учні залюбки відповідали, радіючи можливості постояти біля дівчини кілька зайвих хвилин, й не помічали, що запитання стають дедалі глибші та серйозніші.

З акаунту спортивного клубу в інстаграмі Дарина зробила витвір промоутерського мистецтва. Юрко захоплено розглядав світлини, які влучно передавали дух єдності, що панував в агенції. Зі сторінки блогу на нього дивилася сім’я. Зі своїми складнощами та гострими кутами, але щира й тепла, де можна було підтримувати та отримувати підтримку, вчитися, розумітися та ставати кращою версією себе. Натомість у фейсбуці світлини просто ілюстрували Даринині тексти, написані після розмов з учнями спортивного клубу.

Дівчина писала про засади спортивного клубу, про тренування, про причини, які спонукали хлопців долучитися до тренувань, про цінності, які формувалися в колись неблагополучних підлітків та юнаків, про зміни в їхньому житті. Переглядаючи дописи, Юрко здебільшого думав про ту, яка висвітлювала роботу клубу, ніж про зміст самих дописів. До Дарини юнака тягло, наче магнітом.

Щоразу після того, як Дарина закінчувала робити чергові світлини, вона сідала з Ігорем в альтанці, й вони обговорювали інтернет-магазин. Ігор займався технічними питаннями: підключив систему оплати, розробив та протестував версію сайту для мобільних пристроїв, додавав нові товари.

— Спрямовуйте всіх замовників, які вам у коментарях в інстаграмі пишуть чи в приватних повідомленнях, до інтернет-магазину, — почув якось Юрко їхню розмову.

Підслуховувати Юрко не збирався, просто вийшов на заднє подвір’я в перерві між тренуваннями. На початку жовтня задощило, настали холоди, але ближче до Покрови знову прояснилося й потеплішало. Велика, в два обхвати акація, під якою стояла альтанка, пожовкла й облетіла, листя засипало все подвір’я золотавими монетками, які тихо сяяли в проміннях м’якого осіннього сонця. «Гарно, але ця вся краса в приміщення тягнеться, — подумав Юрко. — Хто там у нас на чергуванні зараз? Треба нагадати, щоб позамітали...» За територією учні спортивного клубу доглядали самі: замітали, прополювали та поливали клумби, підсаджували квіти навесні.

— Сайт працює безвідмовно, ви не загубите якесь замовлення в навалі повідомлень, клієнтів же більшає, — додав Ігор.

Він спокійно сидів поруч із Дариною. Юрко від початку з цікавістю придивлявся до худорлявого програміста й поступово дійшов висновку, що юнак вміє віртуозно розумітися з будь-ким завдяки глибинному відчуттю рівності. Йому не треба було нічого доводити ані собі, ані оточуючим, він усвідомлював власну цінність та поважав себе, і з такою самою щирою повагою ставився до інших людей. «Рівний — рівному, — згадував Юрко Данилові слова, — рівність не означає однаковість». Свідомо чи підсвідомо Ігор розумів, наскільки різними були його товариші та тренери та залюбки вчився в них того, чого бажав навчитись, але робив це без найменшої запопадливості, бо йому й самому було чого навчити інших.

— Суттєво більшає, — задумливо погодилася Дарина. — Але справа не в тому, що я не помічу якесь замовлення. Походи на «Нову пошту» стали забирати багато часу, я майже щодня щось відправляю. Може, кур’єра винайняти?

— Скористуйтеся послугою «відправлення від дверей», — порадив Ігор. — І швидше, і надійніше, і дешевше.

— Точно! — зраділа Дарина. — Дякую, Ігорю. Ти вмієш помічати дрібниці і звертати на них увагу інших.

— Я ж програміст, — усміхнувся юнак. — Деталі — моє все.

Він обернувся й побачив Юрка.

— Тренере? — здивувався юнак, і Юрко розсердився.

Скидалося на те, ніби він навмисне стояв отак осторонь й дослухався до розмови. Дарина, звісно ж, не промовчала.

— Твій тренер вже кілька хвилин там стоїть, — промовила вона, не обертаючись. Дівчина не втрачала жодної нагоди ушпилити.

— Стою, — вдавано спокійно сказав Юрко й підійшов до альтанки. — Не хотів переривати вашу розмову. Ігорю, хто в нас чергує сьогодні?

— Сашко, здається, — з готовністю відповів юнак. — Треба щось зробити?

— Подвір’я замести, це треба щодня робити. Піди, нагадай йому.

Ігор підвівся.

— У вас іще є запитання? — звернувся він до Дарини. — Я повернуся за кілька хвилин.

— Ні, вже все обговорили, йди. Дякую тобі, і до побачення.

— Якщо щось забули чи щось термінове, зателефонуйте. До зв’язку, — Ігор легенько вклонився Дарині й пішов до клубу.

Дарина почала складати в наплічник свої речі: записник, ручки, телефон. На Юрка вона навіть не глянула.

— Тобі обов’язково підпускати мені шпильки в присутності учнів? — спитав Юрко.

Дівчина звела зелені мерехтливі очі.

— В мене немає можливості підпускати тобі шпильки наодинці, — промовила вона, застібнула наплічник й підвелася.

Вони з Юрком опинилися одне навпроти одного. Хлопець побачив як у її очах коливаються тіні.

— Дарино, — пробурмотів юнак, потопаючи в запаморочливих зелених хвилях, — пропоную тобі таку можливість. Ходімо на побачення.

— Що ти маєш на увазі? — Дарина звела брову так само, як це робив Данило. «Дечим вони, все ж таки, схожі». Від дівчини пахло літніми травами, сонцем та ще чимось невловимо п’янким.

— Що ти мені подобаєшся, і з цим уже час щось робити.

— Тобі в монастирі відмовили? — поцікавилася Дарина.

Легко здаватися вона не збиралась.

— Навіть у буддійському, — він не відводив погляду. — Бо, розумієш, ти, хай би що відповіси, перша дівчина, якій я пропоную зустрічатися. І залишишся єдиною. Відповіси мені щось?

— Спочатку спитаю, що ти розумієш під «зустрічатися»? — дівчина примружилася.

— Наприклад, сходимо на роледром разом, я подарую тобі щось миле на згадку, потім поїмо, я розповідатиму тобі про себе, а ти — про себе, потім я проведу тебе додому, а наступного разу вигадаємо щось інше.

— Добре, — погодилася Дарина, і Юрко кліпнув від несподіванки. — Звучить як план, і він мені подобається. Щоправда, наступні два тижні я готуватиму креми, шампуні та засоби для вмивання й відправляти їх. Багато замовлень накопичилося.

— Хочеш, допоможу з пакуванням? — запропонував Юрко.

— А ти впертий, — похитала головою Дарина, але не сердито.

— В мене є недоліки, — охоче погодився Юрко, — і саме на побаченнях ти зможеш вирішити, чи вони тобі годяться.

— Я ще не вирішила, чи годяться мені твої чесноти, — не втрималась Дарина й запитала, перш ніж Юрко встиг відреагувати на її закид: — Де зустрінемося ввечері у п’ятницю?

— Біля «Французького бульвару». — Треба буде звикати до її манери різко змінювати тему. — Там хороший роледром і можна взяти ролики напрокат.

Грюкнули двері: Сашко та Ігор з мітлами вийшли на заднє подвір’я. Дарина відступила на крок.

— Тоді до п’ятниці.

Кивнула на прощання й пішла, помахавши рукою прибиральникам.

— До зустрічі! — відгукнувся Сашко.

Юрко затримався на порозі альтанки, дослухаючись до себе. «Відтискання та підтягування, ввечері крос, — виніс собі вирок. — До п’ятниці ще треба дожити».

Розділ 21
Світ людей, 2019 рік.
Справжні

Стася щільніше загорнулася в старий теплий кожух. Хутро слабко пахло сушеними травами. Зірки на передсвітанковому небі згасали одна за одною. Прокидалися птахи. Старий Собака, що лежав біля ніг дівчини, нашорошив вуха та підвів голову.

Дві тіні — сріблясто-біла та сіра — майнули серед дерев, які вже почали вкриватися молодим листям. Вовки перекинулися через голову, і в садку постали дві чоловічі фігури. Собака неквапливо підійшов до нижчої, кремезнішої. Дід нахилився й почухав старого друга, і вони разом пішли до хатинки. Данило підійшов до дівчини, сів поруч на лавці й обійняв за плечі.

— Дід сердиться чи тривожиться? — спитала Стася.

— Перебуває в урочистому настрої, — Данило потерся щокою об м’яке дівоче волосся. — Він дізнався сьогодні, коли закінчується його Служіння.

Холодок пробіг проміж лопаток. Перевертні інакше ставляться до смерті, але дівчина відчувала суто людський сум, думаючи про можливу втрату.

— Не кажи мені, коли та як, добре? — попросила вона.

— Ні, — Данило міцніше обійняв дівчину. — Такі речі не обговорюють. Це Доля, про що тут казати?

— Ти не сумуватимеш за ним? — вихопилося в Стасі.

— Дід піде до Батька всіх, — відповів перевертень. — Кохана, він пройшов прекрасну путь. Його останні кроки будуть гідними.

— Про себе теж не кажи, — Стася притислася до міцного плеча.

Данило всміхнувся.

— Мені ще рано, — він легенько поцілував дівчину в чоло. — Стасю, що з тобою?

— Сьогодні я чула вашу Пісню. Даніельєне, — дівчина рідко називала коханого його родовим ім’ям, — чи не надто близько до людей ви почали збиратися?

— Просто нас стає більше в людському світі, — Даніельєн безтурботно знизав плечима. — Бачила статтю в мережі про величезних вовків, які нічого не бояться і підходять до осель?

— Дуже дотепно! — дівчина трохи відсторонилася. — Данило, переважна більшість знає про вас, містичних істот, лише дурні страшні казки. Навіщо на роги пнутися?

— Те, що нас більшає, не означає, що ми стаємо зухваліші. Ми йдемо туди, де потрібні, Стасю, і ти про це знаєш. А тепер скажи мені, кохана, що тебе тривожить насправді? Ти напружена, і це не через повню, і не через нашу Пісню. Що з тобою?

— Велика біда зовсім поруч, — ледь чутно промовила дівчина. — Данило, я ще сподівалася, що ми втримаємося на краєчку. Ці президентські вибори показали, що ні. Усі процеси прискорюються. Старе має піти, щоб дати дорогу новому. І це відбудеться через битву, бо надто вже швидко зміни рвуться на поверхню. Те, що перевертнів приходить дедалі більше, — ще один знак невідворотності битви.

— Так, — спокійно підтвердив Данило. — Ми йдемо служити, це наша путь. І ми не обираємо бік. Ми служимо з любові.

— Данило, для мене битва означає біль та втрати, — ще тихіше прошепотіла дівчина.

— Так само, як хвороба, — погодився Данило. — Але інколи оновлення приходить саме через біль. Стасю, ви обрали свій шлях. Йди вперед, я проведу тебе.

— Одружися зі мною, — попросила Станіслава.

— Я просив твоєї руки і серця, — здивувався Даніельєн, — ти відповіла, що твої рідні, яких би ти хотіла запросити на весілля, перебувають на окупованих територіях, а реєстрація нічого не змінить у наших стосунках.

— Анічогісінько, — підтвердила Стася, — я й тепер так вважаю. В смутку та в радості, в багатстві та в бідності, у хворобі та в здоров’ї — я буду з тобою. І я хочу мати можливість усьому світу сказати, що ти мій чоловік. В людському світі документи мають вагу, я хочу мати свідоцтво про шлюб. Одружишся зі мною?

— Звісно, — погодився Даніельєн, міцніше притискаючи дівчину. — Зранку завітаємо до РАЦСу, подамо заяву. А потім зробимо, як захочеш: просто зареєструємо шлюб чи покличемо когось із друзів привітати нас. Чи з’їздимо до твоїх батьків. Як скажеш. — Він ніжно поцілував кохану.

— У перевертнів є весільний обряд? — поцікавилася Стася.

Данило похитав головою.

— Клан благословляє пару після переходу до містичного світу. Але це не урочистості, це просто привітання нової родини, щирі побажання щасливої долі та радість від того, що клан поповнюється. Так само клан вітає та благословляє кожного новонародженого. Ми співаємо йому Пісню Життя.

— Хотіла б я її почути, — прошепотіла Стася.

***

— Вийдеш за мене? — спитав Юрко за сніданком.

Дарина прожувала шматочок млинця й запила його кавою. Подумала й додала молока та цукру в своє горня.

— Що це має означати? — поцікавилася вона. — Як порядний чоловік, ти вважаєш за потрібне одружитися зі мною, щоб я теж стала порядною жінкою?

До Нового року Юрко раз на тиждень запрошував Дарину на побачення. Вони ходили в кіно та на ковзанку, каталися на атракціонах та велосипедах, раз сходили в театр, але їм обом стало нудно, і після першого акту парочка втекла, щоб покататися на скейтах. Вони не квапилися, дозволяючи стосункам розвиватися та поглиблюватися, пізнавали одне одного та вчилися довіряти, аж поки, затамувавши подих, Юрко не запросив Дарину зустріти Новий рік на Закарпатті.

— Ми покатаємося на лижах і зануримось у басейн із термальною водою, уяви: він просто неба, сніг навкруги, а температура в джерелі, яке наповнює той басейн, сягає тридцяти градусів без штучного підігріву, дивовижно, еге ж? А ще в цьому готелі є камін, справжній, на дровах, і ми зможемо сісти ввечері біля нього та дивитися на вогонь, а ще...

— Юрко, — перервала Дарина, — як ти знав, що мені хочеться в гори?

— Емм... — він трохи затнувся, — я не знав напевно, але подумав, що це має бути непогана ідея. Ти згодна поїхати? Нічого такого не думай, я забронював окремі номери.

— На який термін ти замовив готель? — очі Дарини засяяли.

— На тиждень, з двадцять дев’ятого грудня до четвертого січня. Ти зможеш? Чи будеш зайнята замовленнями?

— Я закінчу з ними до двадцять восьмого, — усміхнулась Дарина. — Юрко, ти починаєш вгадувати мої бажання, і мене це зачаровує. Мені подобається твоя ідея, я вважаю її чудовою і думаю, що мені потрібно купити нову валізу для цієї подорожі. Чи краще туристичний наплічник?

— Я замовив тобі три валізи, — зашарівшись, відповів Юрко. — Не те, щоб я був аж настільки переконаний, що ти погодишся, але пропозиція на сайті хороша була. Набір із великої, середньої та малої валіз, усі гарної якості, то чом би й ні? І я знаю спеціалізований магазин, де продають туристичне спорядження, можемо там підібрати тобі наплічник. Наплічники треба особисто обирати, міряти, перевіряти, щоб зручно було.

З раннього дитинства Дариньєн звикла робити, що заманеться, та отримувати підтримку рідних в усіх своїх справах. Але вперше інша людина — чоловік, її справжній — виконує бажання дівчини, перш ніж Дарина встигне про них сказати. Юрко ніби заздалегідь знав, чого вона потребує, й задовольняв її потреби невимушено й природно, і перевертниця почала відчувати, що може все, взагалі будь-що у Всесвіті, варто їй лише захотіти цього серцем.

У затишному готелі Берегова вони стали справжньою парою, і до свого номера Дарина заходила лише щоб перевдягнутися. Одразу після повернення до Харкова Юрко оголосив Данилу про свої наміри щодо його сестри, й за пару тижнів по тому перебрався до Дарининого будинку. Він зайняв на другому поверсі досі ще порожню кімнату, бо Дарина наполягала на необхідності особистого простору. Хлопець погодився, що кохана має рацію, й дійсно дуже зручно влаштуватися на свій смак та розсуд. До того ж проживання в окремих кімнатах не заважало спати в одній і до ранку тримати одне одного в обіймах.

***

— Ти й далі використовуєш кожну можливість, щоб підпустити шпильку, — зітхнув Юрко.

— Ми наодинці, зауваж, — Дарина змастила сметаною черговий млинець й всміхнулася.

Ранкове сонячне світло рясно линуло у вікно кухні. На початку квітня дерева лише починають вкриватися ніжним молодим листям, тож крони були майже прозорими й не заважали сонячним променям освітлювати меблі, квіти на широкому підвіконні, посуд на сервірованому для сніданку столі. Дарина підсмажила заморожені млинці з запасу напівфабрикатів, яким була заповнена її морозилка, але накрила стіл скатертиною й поставила порцеляновий посуд. У вазонку викрашався блакитний гіацинт, що його вчора подарував Юрко. Хлопець сидів боком до вікна. Скоро листя розгорнеться на повну силу, гілки затулятимуть вікно, і вранішнє світло лягатиме на його обличчя мінливими плямками.

— Ми у двадцять першому сторіччі живемо, порядність уже не підтверджується реєстрацією, — сказав Юрко. — Ба більше, я кохатиму тебе, незважаючи на печатки та папірці. Хочу одружитися з тобою просто тому, що... хочу одружитися з тобою. Це вагома причина?

— Цілком, — Дарина поклала виделку, бо їй перехопило горло. — Не маю навіть до чого прискіпатися.

— Хіба що до форми подачі заявки, — Юрко підвівся, обійшов стіл і легко опустився перед дівчиною на одне коліно. — Дарино, я хочу бути з тобою в горі та радості, — підкреслено урочисто промовив він, — хоча намагатимусь зробити усе належне й трохи більше, щоб радість у твоєму житті переважала. У здоров’ї та хворобі, але сподіваюся, що я не хворітиму й не завдаватиму клопоту. В багатстві та бідності, хоча знайти спосіб заробити грошей тобі на квіти я зможу завжди, — він узяв дівчину за руку. — Виходь за мене, і я цілу вічність носитиму тебе на руках та здуватиму з тебе порошинки.

Дарина змигнула сльози, що підступно наповнили очі.

— Відмова буде розцінюватися як несприйняття такого виду освідчення, — попередив Юрко, — я тоді інші методи випробовуватиму.

Дарина ще раз кліпнула й усміхнулася.

— Від початку знала, що ти впертий. Одруження нічого не змінить у наших стосунках, саме тому я за тебе вийду.

— Точно? — Юрко продовжував тримати дівчину за руку. — Чесно?

— Чесно, — підтвердила Дарина, — я загалом брехати не вмію. Тому мені потрібно розповісти тобі дещо вкрай важливе. — Вона ніжно провела кінчиками пальців вільної руки по його обличчю. Юрко притяг дівчину до себе й міцно поцілував. Дарина лагідно торкалася його потилиці.

— Доїдай млинці, — пробурмотів Юрко в перерві між поцілунками, — та поїдемо до РАЦСу подавати заяву. Потім я куплю тобі обручку — таку, як ти захочеш. А потім ми сядемо у твоїй улюбленій кав’ярні, я замовлю твої улюблені тістечка та трав’яний чай, і ти розповіси мені все, що вважатимеш за потрібне. І я вислухаю тебе дуже уважно.

Розділ 22
Світ людей, 2022 рік.
Лютий-березень

Данило віддав свій джип військовим ще в перший день повномасштабного вторгнення і пересів за кермо мікроавтобуса, який придбав за тиждень до того. Він вивозив сім’ї з обстрілюваного Харкова до Полтави. З Полтави він віз продукти та ліки й передавав їх волонтерам.

Стася координувала його поїздки. Її відчуття загострилися надзвичайно. В темній щільній хвилі небезпеки, що насунулася на місто, дівчина бачила більш темні згустки: місця, куди точно влучать снаряди, — і виводила звідти людей. За ці дні вона побувала чи не в усіх підвалах багатоповерхівок Салтівки¹³.

— Це не справжнє бомбосховище, — казала вона раз у раз. — Перекриття цього підвалу не витримають прямого влучання. Тут немає вентиляції та системи водопостачання. Коли ви опинитесь під завалами, пощастить тим, хто загине одразу. Бо вцілілі помиратимуть довго й болісно. Невідомо ж, коли рятувальники зможуть усіх відкопати. Обстріли не вщухають, і руйнувань дедалі більшає.

Люди, які не виїхали в перший день, сподіваючись на швидке закінчення божевілля, в яке вони не хотіли вірити, — війни — поступово залишали Харків. В когось був власний транспорт, комусь вдавалося втиснутися в переповнені поїзди, що рухалися на захід країни. І кожні три дні Данило вивозив до Полтави чергову групу з шістнадцяти людей.

Його вже знали на блокпостах, встановлених на виїздах із міста та трасі. А Данило впізнавав у хлопцях з тероборони прадавні сили землі, яку він встиг полюбити. Щось первісне, народжене разом із небом та водою, прокидалося від довгого сну і ставало на захист ланів та лісів, гір та найменшого мурахи. Відблиск цієї сили перевертень бачив в очах, що дивилися на нього крізь отвори балаклав. За характерним примруженням очей та поворотом голови він упізнавав перевертнів. Вони віталися короткими, ледь помітними кивками.

Дід розчинився в лісі. Першого дня він відкрив схованку, змастив улюблену рушницю, причепив до ременя ніж, щільно зачинив вікна і двері хатинки та пішов за покликом своєї природи. Восени старий Собака заснув назавжди під грушею, і Дід був вільний іти, не озираючись. «Живий», — час від часу надсилав він повідомлення Стасі.

— Старий вовкулака вийшов на полювання, — усміхався Данило коханій.

— Це закономірно, — задумливо відповідала Стася. — Якщо розворушити вулик — бджоли, які до того мирно збирали нектар та пилок, згуртуються та кинуться в бій. Захищати своє. Але у вулику завжди залишиться певна кількість тих, хто забезпечуватиме його внутрішню життєдіяльність. Усі бджоли взаємопов’язані, одні не виживуть без інших, вони всі важливі та потрібні. Вони разом зберігають найголовніше. Життя самого вулика.

Їй самій кожне врятоване життя надавало сил. Люди назавжди закарбовувалися в її пам’яті. Молода жінка з немовлям, яка залишила свою валізу, щоб було місце для візочка. Жінка з двома дівчатками-підлітками. «Племінниці, — коротко пояснила вона. — Їхня мати лікарка, вона не покине шпиталь». Жінка з великим білим собакою. «В нього нікого немає, окрім мене, йому вже дванадцять років. Якщо не можна його узяти, я краще залишусь». І молодий хлопець, студент, який вийшов з автобуса, щоб звільнити місце для собаки. «Мене не взяли в тероборону, — ніби виправдовуючись, пояснив він Стасі, — я кульгаю, одна нога трохи коротша за другу. Я краще залишусь сітки маскувальні плести». «У Львові плестимеш, — твердо відповіла Стася. — Колежанка туди їде завтра вранці, в неї є вільне місце в автівці. У Львові і довчишся, бо саме за це хлопці й воюють на передовій. Щоб ти диплом свій отримав і працював на користь собі та людям».

Стасина колежанка, з якою вони працювали на кафедрі українознавства та ходили на тренування з пілатесу, вранці другого березня посадила у свою автівку сусідку, переселенку з Луганська з двома дітьми, та хлопця-студента, й повезла їх до Львова. Коли сьомого березня дівчина повернулася, її рідне місто було окуповано російськими військами. «Мені нема куди йти, — сказала вона Стасі. — То я можу відвезти до Львова ще чотирьох людей і повернутися за наступними. І так возитиму, аж поки Ізюм буде звільнено. А потім повезу людей назад. Я усім їм пообіцяла, що як відвезла, то й поверну до їхніх домівок». «Тоді налаштовуйся на довгий термін, — тихо промовила Стася, — і налаштовуй так інших. Мені хотілося б, щоб війна вже закінчилася, але відчуваю, що цей дощ надовго».

Дівчина ставала майже невразливою фізично. Йшла в найнебезпечніші місця, їхала крізь усе місто. Стася почала відчувати його, як єдиний живий організм. Харків згуртувався під вогнем, згрупувався та напружив м’язи. Його будинки руйнували один за одним, громадський транспорт зупинився, комунікації зазнали пошкоджень. Місто зціпило зуби, вперлося ногами в землю, головою в небо і трималося твердо та непохитно.

— Ми допоможемо врятуватися стільком, скільком зможемо, — казала Стася Данилу. — Ми допомагатимемо аж до перемоги. А потім настане тиша. І ми все відбудуємо наново.

***

У напівпідвальному приміщенні спортивного клубу Юрко та Дарина збирали підлітків, які з різних причин залишилися безпритульними. Обладнаний електрикою, водогоном та каналізацією, з міцним перекриттям, напівпідвал був саме тим місцем, де можна було безпечно ховатися від обстрілів, що не вщухали.

Повнолітні учні охоронної агенції від початку пішли в ЗСУ добровольцями, Дарина та Юрко сконцентрувалися на допомозі неповнолітнім. Повномасштабне вторгнення миттєво виявило дітей, які юридично мали батьків, тому не потрапляли до дитячих будинків, але практично жили, як заманеться, бо їхнім родичам до них було відверто байдуже. За відносно мирних часів шкільні вчителі чи дільничі педіатри бодай трохи цікавилися такими дітьми. З двадцять четвертого лютого увага навіть цих людей сконцентрувалася насамперед на них самих та їхніх близьких.

Гострий нюх перевертниці вів Дарину від квартири до квартири, від підвалу однієї багатоповерхівки до підвалу іншої. Вони з Юрком приводили до колишньої охоронної агенції знайдених замурзаних дітлахів, найменшому з яких було шість, а найстаршому шістнадцять. Когось привели колишні Юркові учні. «Цього візьміть до себе, будь ласка! Сусід мій, бовдур. У під’їзд снаряд влетів, так і застряг, під’їзду вже немає. Так цей йолоп рештками сходів на шостий поверх дряпався, щоб гітару свою забрати, голову б тобі відірвати, дурило, все одно нею не користуєшся!» — «Я влітку на атракціонах працював, щоб на гітару заробити, — чотирнадцятирічний хлопець притискав до себе інструмент у чохлі, — на новий рік купив собі подарунок!» — «А можна я ще однокласника свого приведу? В нього батька немає, а мамка бухає десь. Він зовсім сам у квартирі, можна йому до нас?» А дванадцятирічну дівчинку, квартиру якої розтрощила бомба, поховавши під завалами батьків, старшу сестру та кота, привів Ігор, обережно тримаючи за руку. Худорлявий програміст устиг закінчити виш та заснувати невеличку фірму, яка займалася розробкою та оптимізацією сайтів.

— Тримайте оце, — він передав Дарині великий пакунок із папером та різнокольоровими олівцями, — Станіслава сказала, що вам знадобиться.

Дарина похитала головою. Повним ім’ям Стасю називали хіба її студенти та оцей самородок.

— Мобільний зв’язок майже відсутній, інтернет ледь-ледь жевріє, не можу з нею зв’язатися. Перекажи Стасі, що генератор потрібний. Почалися відключення електрики.

— Данило привіз кілька з останньої поїздки, один у мене в багажнику просто зараз. Я попрошу кількох хлопців допомогти розвантажити? Там ще їжа, ліки та настільні ігри.

Дарина кинула погляд на підопічних. Підлогу напівпідвалу було застелено матами, на них сиділи діти із застиглими очима.

— Настільні ігри зайвими не будуть точно, — пробурмотіла Дарина. — Стаська стає ясновидицею?

— Радше яснознавицею, — прокоментував Ігор, і перевертниця витріщилася від несподіванки. — То я візьму хлопців?

— Перепрошую, можна мені взяти аркуш паперу? — щойно прибула дівчинка розмовляла надто голосно, в неї була контузія. — У мене в кишені завжди є олівець, а от блокнот для скетчів залишився в квартирі.

Дівчинка виявилася художницею, і Дарина не здивувалася, коли з’ясувалося, що переданий від Стасі папір за щільністю та структурою поверхні ідеально годиться для малювання олівцями. Дівчинка сіла на вільний мат, схрестивши ноги, та заповзялася малювати будинок. Вона почала з просторого бомбосховища. Родина — чоловік, жінка та двоє дівчаток, одна з яких тримала на руках кота — зручно розташувалася в підвальному приміщенні, яке огортав жовто-синіми крилами ніжно усміхнений янгол.

— Вояка нашого намалюй поруч, — порадив восьмирічний Артем. До сховища він прийшов разом із ненабагато старшим братом. — Це вони нас бережуть, а не янголи якісь.

— Намалюй, — не підводячи голови від малюнка, відповіла дівчинка й підсунула малому папір та олівці.

Ігор з Юрком та старшими хлопцями занесли генератор і коробки з їжею та іграми. В окремому пакунку була спідня білизна, футболки та шкарпетки різних розмірів. Діти потроху заворушилися. За кілька днів, що вони провели у сховищі, склався певний розпорядок: коли вмиватися, коли їсти, коли прибирати приміщення, коли робити вправи. Юрко швидко організував нескладні тренування, спрямовані на загальний фізичний розвиток. Година вранці, година ввечері, не так для спортивної підготовки, як для моральної підтримки дітлахів. Їхнє життя перевернулося сторч головою, і прості повсякденні справи надавали відчуття бодай відносної нормальності та надії на те, що річка колись увійде у свої береги.

Дарина забрала зі своєї лабораторії усі запаси мила та шампунів і завела суворі санітарні правила: щодня вмиватися, чистити зуби, приймати душ, по черзі мити посуд та підлогу. Деяких дітей дійсно потрібно було вчити доглядати за собою, деяким довелося нагадати, що чистота думок та витривалість духу тісно пов’язані з чистотою тіла й оселі. Перевертниця встановила в колишній тренерській електрочайник та мультиварку і двічі на день готувала дітям гарячу їжу. Допомагали їй хлопці та дівчата. Продуктами забезпечував Ігор. Він з’являвся несподівано, привозив необхідні речі, малював із молодшими, вчив грати на гітарі старших, організовував турніри з настільних ігор для всіх та знову зникав.

— Де ти вештаєшся днями й ночами? — не витримала якось Дарина.

— Тільки днями, — усміхнувся у відповідь юнак, — в нас же комендантська година.

«Подробиць не розкаже», — зрозуміла перевертниця й попросила:

— Бережи себе!

— Звісно, — знову всміхнувся Ігор, хоча очі в нього були непроникні, — я зважаю, де й коли стріляють, не переймайтеся.

За чотири роки знайомства він так і не навчився звертатися на ти ні до неї, ні до Юрка, ні до Данила, хоча решта учнів агенції казали їм «ти» від початку.

У першу декаду березня до колишньої агенції завітали Данило та Стася, привіталися, й діти в різнобій відповіли їм. Данило роздав малим пакунки з солодощами, Стася подарувала іграшки. Комусь із дітлахів дісталися м’які звірятка, комусь — невеликі набори конструкторів, старші під керівництвом Юрка закінчили розчищати сніг надворі й отримали книжки — підліткове фентезі українською. Чергові по кухні накрили сніданок і запросили до столу всіх присутніх.

— Дарі, ви з Юрком чудово усе влаштували тут, — промовила Стася. Вона сиділа в кутку колишньої спортивної зали з канапкою в одній руці та горнятком солодкого чаю в другій.

— Але? — звела брову Дарина.

— Але дітей треба вивезти з Харкова. Їм необхідні сонце та свіже повітря, нормальні ліжка та окремі, хоча б на двох-трьох, кімнати. Тобто їм потрібне нормальне життя, а не очікування на нього.

— Що зараз можна вважати нормальним? — зітхнула перевертниця. — Колишнє життя розтрощене вщент російськими бомбардувальниками, а теперішнє підпорядковане обстрілам. У нас розпорядок дня залежить від того, коли знову стріляти почнуть. Як гадаєш, якщо щось стає звичним, то воно може вважатися нормальним?

— Звісно, — зітхнула Стася у відповідь. — Тому й не можна дозволити, щоб ці діти зростали, вважаючи хованки від смертельної небезпеки нормою. Вони — майбутнє цієї країни, і воно зараз залежить від нас.

— Найбезпечнішим місцем зараз є містичний світ, — задумливо мовила Дарина. — Даніельєн — Vocatis, він міг би...

— Ні, Дарі, не міг би, — м’яко перервала Стася. — Точніше, він міг би провести дітей виключно в один бік. Вони не перевертні й не обрані перевертнями, тож щойно перетнуть кордон світів, то залишаться в містичному назавжди. Ми не маємо права позбавити їх можливості повернутися додому.

Юрко й Данило підійшли до своїх дружин.

— Ігор знайшов безпечне місце, де можна влаштувати дитбудинок сімейного типу, — Данило похитав головою. — Не питайте, як. Цей, як ви його, дівчата, кличете, самородок, зник кудись на три дні, а коли повернувся, то розповів про затишний багатокімнатний будинок у Зміївському районі. На березі річки, навколо сосновий ліс. Власник мав автентичний ресторанчик та хотів відкрити поруч невеликий готель, саме внутрішнє оздоблення закінчував. Тепер йому вже не до готельного бізнесу. Він згоден передати маєток дитячому будинку за однієї умови: люди, які цим будинком опікуватимуться, доглядатимуть його батьків. Вони не старі, але батько після інсульту, матері самій важко ним опікуватися. Ігор показав світлини, це дійсно зручне та прекрасно облаштоване місце.

— Які ще світлини? — здивувався Юрко. — Дітям пропонують цілий будинок, хіба важливо, як він обладнаний?

— Важливо, коханий, — кивнула Дарина. — Стаська слушно каже, ми маємо думати не лише про
сьогоднішній день, але й про майбутнє цих малих. Вони мають зростати в найкращих із можливих умов. Хлопці, коли ми зможемо вивезти дітлахів? Їх двадцять двоє, Дані, твій мікроавтобус замалий.

— В нашій автівці є ще три місця, — відгукнувся Юрко.

— Ігор поїде з нами, — підхопила Стася, — він же має познайомити нас із власником. Я буду на передньому сидінні, на задньому розташуємо ще трьох. Зможемо вивезти всіх за раз.

Розділ 23
Світ людей, 2022.
Евакуація

Ранок був похмурим та морозним, напередодні йшов сніг, і місто вкрила пухнаста біла ковдра. Чулися глухі вибухи.

— П’ятихатки¹⁴ знов обстрілюють, — зауважив Ігор.

Йому ніхто не відповів.

Дорослі допомагали дітям влаштовуватись в автівках. Розсідалися швидко, речей, які потрібно було б завантажити, майже не було. Іграшки, книги та настільні ігри помістилися в багажник Юркової Мазди. Чотирнадцятирічний Андрій, сидячи в салоні Данилового мікроавтобуса, міцно обіймав свою гітару. Осиротіла Анна поклала в кишеню подарований Стасею скетчбук та влаштувалася поруч. Дарина замислилася біля мультиварки.

— Ти ж бачила світлини, — м’яко сказала їй Стася. — Там чудово обладнана кухня.

— Я прийшла в людський світ із самими документами, — не відриваючи погляду від улюбленого пристрою, відповіла Дарина. — За чотири роки, що провела тут, встигла обзавестися майном. І ось, знову почуваюся, як перед переходом. Нічого в мене немає, окрім мене самої. Хоча ні, — перевертниця звела голову й обернулася до подруги, — тепер є Юрко!

— І це набагато більше за будь-що в цьому світі, — підтвердила Стася. — Це і є світ: кохання.

Юрко увійшов до колишньої тренерської, подивився на дружину.

— Дарі, коли облаштуємося на новому місці, я повернуся до Харкова по твоє обладнання, — пообіцяв він. — Ти знов зможеш готувати засоби для догляду.

— Жартуєш? — широко розплющила очі Дариньєн. — Кому потрібні креми під час війни?

— Жінкам, — відповіла Стася. — Ми хочемо зустріти перемогу гарними.

— Ми з хлопцями самі вирощуватимемо необхідні трави та квіти, — Юрко взяв Дарину за руку. — А ти вчитимеш дівчат варити мило та шампуні. Їм бо ці речі вкрай потрібні. Згода?

— Мило та сухі шампуні й військовим знадобляться, — в Дарини посвітлішали очі. — Добре, домовилися. По автівках.

— Треба прикріпити на склі аркуші з написом «Діти», — сказав Данилу Ігор, коли малі розсілися по своїх місцях.

— Марна справа, — похитав головою перевертень. — Уся траса в напрямку з Харкова до Полтави вщент забита автівками, й на більшості з них такі написи. Вони не дають жодних преференцій й нікого ні від чого не убезпечують.

Загрозлива канонада потроху наближалася.

— Стасю, — напружено покликав Данило, коли кохана вийшла з напівпідвалу разом з Юрком та Дариною.

Юрко затримався на порозі: замикав двері.

— Вже ідемо. Все добре, — Станіслава міцно поцілувала чоловіка.

— Для захисту? — попри небезпеку, що насувалася, Данило всміхнувся дружині.

— Я захищаю тебе й увесь світ, поки ти захищаєш мене, — серйозно відповіла дівчина. — Кохаю. Їдьмо.

— Пристебніть паски, — сказав Данило дітлахам, сідаючи за кермо, — за дві години будемо на місці. Вам там сподобається.

Ігор їхав попереду, за ним — мікроавтобус Данила, Юркова автівка замикала невеличку колону. За вікнами пропливали порожні засніжені вулиці, на одному з великих проспектів довга черга мовчазних людей чекала на відкриття супермаркету: ті працювали по чотири години на день, менші крамниці було зачинено. Більшість заправок теж не працювала, біля поодиноких відчинених зміїлися черги з автівок. Світлофори на перехрестях пульсували жовтим світлом.

Колона пірнула в заплутані вулички Нової Баварії¹⁵. Око вихоплювало зруйновані будинки, обгорілі автівки, зламані дерева. На виїзді з міста біля блокпосту утворився затор. Данило мав рацію: на більшості автівок можна було побачити наївні написи «Діти». Автівки повільно рухалися шосе, потім звернули на путівець. Надійно вкриті снігом поля змінювалися перелісками, які потроху густішали, перетворюючись на щільний хвойний ліс. Під колесами траплялися ями та вибоїни, аж раптом понівечене покриття на дорозі обернулося надійним асфальтом із новенькою розміткою.

— Місцева громада влітку побудувала хорошу дорогу, — прокоментував Ігор. — Під’їздимо вже.

Стася лише кивнула у відповідь.

Автівки зупинилися перед маєтком, обгородженим кованим парканом. На двоповерховому будинку з червоної цегли викрашалася вивіска «Ресторан». У глибині подвір’я Стася розгледіла більший будинок, ставок, альтанку й доглянутий парк. Ігор вийшов з автівки і прочинив дверцята.

— Село — онде, за переліском, п’ять хвилин пішки, — юнак допоміг Стасі вийти. — Величеньке, десь близько тисячі людей. Крамниці, амбулаторія, школа, пошта. Принаймні до початку повномасштабного вторгнення працювали. Аптеки, здається, немає й не було, за ліками, якщо знадобляться, доведеться у Зміїв їздити.

Стася знову кивнула. Роззирнувшись, вона прислухалася до своїх відчуттів. Незнайоме місце, в якому вона не була ніколи в житті, здавалося знайомим, але давно забутим.

— Як справи? — поцікавилась Дарина в дітлахів, що поволі виходили з автівок. — Все добре? Нікого не знудило дорогою?

— Я їсти хочу, — жалісно зітхнув малий Артем.

— Ти ж канапку їв! — смикнув його старший брат.

— Одненьку, — скрушно похитав головою малий, — і ще в Харкові!

— Господар іде, — з усмішкою відгукнувся Ігор. — Зараз влаштуємо вас, можна буде й поїсти чогось, і чаю випити.

— Все добре? — неголосно спитав Данило, підходячи до дружини.

— Так, — відповіла Стася. — Я зрозуміла, чому місце видалося мені таким знайомим. Бачиш гойдалку під ясенем? В нашому містечку, в їхньому дворі, ріс такий самий: високий, із міцним стовбуром, і на нижній гілці висіла гойдалка.

Данило незрозуміло подивився на дівчину.

— Це Влад, — мовила Стася, — власник маєтку. Влад. Пам’ятаєш його?

Розділ 24
Світ людей, 2022 рік. Прихисток

Влад прочинив хвіртку. За парканом стояла величенька група людей: кілька дорослих та купа дітлахів від молодших школярів до підлітків. Діти скупчилися навколо високого чоловіка спортивної статури та напрочуд привабливої, незважаючи на зимовий одяг та сторожкість, жінки. Ігор стояв трохи попереду й привітався першим, але Влад утупився поглядом в іншу пару, що затрималась біля паркану, роздивляючись заснулий під снігом парк.

Обоє — і чоловік, і дівчина — видалися йому знайомими. Особливо дівчина — струнка, тендітна, вона здавалася невисокою поруч зі своїм супутником. Той був широкоплечий, вищий за неї на голову, і його плавні, але чіткі рухи красномовніше за слова говорили про серйозну спортивну підготовку.

Чоловік скинув каптур, і в променях сонця, що нарешті прохопилися у просвіти між хмарами, засяяло дивовижне сріблясто-біле волосся. У Влада миттєво засвербіла щелепа. Водночас обернулася дівчина, Влад побачив її глибокі блакитні очі з довгими темними віями, кілька пасом блискучого рудого волосся, що визирало з-під плетеної шапочки, й упізнав раніше, ніж згадав її ім’я.

— Привіт, — відповів він нарешті Ігорю, — заводьте дітей у ресторан, мати на стіл накрила, нагодує сніданком. Дорослі теж поснідають, але заженіть спочатку автівки на задній двір, я зараз ворота прочиню.

Гарна зеленоока жінка пішла разом із дітьми до двоповерхового ресторану, Стася сіла до мікроавтобуса разом зі срібноволосим чоловіком. Влад відчинив ворота, й автівки одна за одною в’їхали на заднє подвір’я. Чоловіки заглушили двигуни та вийшли, срібноволосий допоміг вийти Стасі. Ігор перекинувся з господарем парою слів та зайшов до ресторану крізь чорний вхід. Чоловік, що керував легковою автівкою, назвав своє ім’я, й вони з Владом потисли один одному руки.

— Привіт, Стасько, — неголосно привітався Влад, коли дівчина наблизилася до нього. — Не впізнаєш мене?

— Привіт, Владе, — дівчина подивилась спокійно та прямо. — Я тебе впізнала, але не була певна, що тобі буде зручно від цього.

— Зручно, — кивнув Влад, — бо я хотів перепросити. Вибач, я поводився, як дурень. Добре, що ти мені в пику зарядив тоді, — звернувся він до срібноволосого чоловіка, який нечутно з’явився поруч зі Стасею.

— Радий допомогти, — кивнув той. — Інколи отримати прочухана буває дуже помічним.

— Маєш рацію, — погодився Юрко. Він вже хотів був заходити, але затримався, зацікавлений розмовою: — Але тобі звідки знати, шефе?

Даніельєн усміхнувся, зблиснули рівні білі зуби.

— Напарнику, я ж теж колись учився. — Він простяг Владові руку. — З моєю дружиною ти вже знайомий. А мене звуть Данило. Дівчина, що зайшла з дітьми, моя сестра Дарина.

— Взагалі-то Дарина моя дружина, — буркнув Юрко, і Влад засміявся.

— Ходімо, — він кивнув на вхід, — поснідаєте, чаю вип’єте, кави. З мамою познайомлю, вона буде рада тебе побачити, — мовив до Стасі. — Всім зрадіє, ми на вас чекали.

На першому поверсі був облаштований бар із високими табуретами біля стійки та затишними кріслами довкола невеликих круглих столиків, в одному з кутів стояв більярд. Сходи вели до обідньої зали, розташованої на другому поверсі. З неї можна було вийти на широкий ґанок і звідти спуститися зовнішніми сходами до парку, але взимку вихід був зачинений.

Діти сиділи за столами, і Дарина з Галиною Андріївною, матір’ю Влада, швидко та вправно розкладали по тарілках картопляне пюре з котлетами. На столах стояли дерев’яні тарелі з солоними овочами: надимали округлі боки червоні помідори, хрумкі огірки сльозилися ароматним розсолом, дрібно нашаткована зелена цибуля прикрашала квашену капусту. Ігор приніс із кухні тацю з нарізаним хлібом і розклав його по кошиках. За ним ішли Андрій та Аня, вони розставляли тарілочки з маслом і сиром.

Галина Андріївна впізнала Стасю, обійняла її, трохи сплакнула, одразу всміхнулася, вголос помилувалася дівчиною і знову змахнула сльози. Вона посадила дорослих за окремий стіл, присіла скраєчку сама, але довго не всиділа. Жінка увесь час підхоплювалася, підходила до дітей, перевіряла, чи усього досить, підкладала добавку, пропонувала то одне, то інше, обіцяла печиво й цукерки до чаю, якщо діти добре поїдять. Влад розповідав, як вони з батьками переїхали в 2014 році до Харківської області.

— Мама, власне, кафе хотіла, планувала, як все облаштувати. Батько обіцяв, що коли на пенсію вийде — він шахтар, вони рано стають пенсіонерами, — допомагатиме їй. Гроші збирали. Добре, що нічого там відкрити не встигли, втратили б усе. Ми одними з перших поїхали, мама дуже боялася, що я за зброю візьмуся, чи то на один, чи на другий бік пристану. Сашко з Єгором же пішли воювати, — звернувся він до Стасі, — один у ЗСУ, другий — до ополченців. Загинули обоє у 2016-му.

Стася опустила очі. Данило м’яко накрив долонею її руку, дівчина легенько стиснула у відповідь його пальці.

— Ми купили недобудовану садибу, господар теж ресторан планував, але чи то грошей забракло, чи то передумав, якась незрозуміла історія, але нам він за нормальну ціну все продав. Саме вистачило грошей купити, документи оформити. Ми на першому поверсі одразу кафе відкрили, мама готувала, я подавав, батько закупи на себе взяв, організаційні моменти, інстанції всякі. Добудовували другий поверх, ставок зробили, парк облаштували, альтанку. Вже потім ресторан відкрили з усіма тими принадами, які бачите зараз... Тільки ще краще, бо влітку ми на ґанку столики ставимо й на терасі біля входу, й тут завжди купа люду товклася. Мама кухаря в поміч узяла, дівчат-офіціанток. З Харкова до нас багато хто приїздив. Дуже любили в нас весілля влаштовувати, ювілеї усякі. Я тому й почав готель будувати, щоб відвідувачам не доводилося після гучного бенкету думати, як до міста повернутися, а можна було спокійно спати собі до ранку, а потім кави випити в парку, зарядитися позитивом, так би мовити. Люкс, знов-таки, для молодят, як весілля в нас гулятимуть. Уже всі внутрішні роботи завершили, я навіть постільну білизну встиг замовити та рушники. — Влад замовк ненадовго, потім різко підвів голову. — Не дарма й замовив, як виявилося. Вам із дітьми знадобиться, — він кивнув Юрку та Дарині. — В готелі дванадцять номерів, зручно дітлахів розселите. Я взимку потроху підтоплював, щоб будівля не відсиріла, а відучора вже двадцять один градус на казані виставив, якщо прохолодно буде, додавайте ще, дрова є.

— По двоє дітей у кімнаті, одна нам із Дариною лишається, — швидко порахував Юрко. — Владе, чим відрізняється люкс від звичайного номера?

— У звичайному — душова кабінка, в люксі — джакузі, — відповів власник. — Молодята?

— Завжди! — Дарина ніжно та світло усміхнулася Юркові. — А ти з батьками де живеш?

— Ми від початку орендували будинок у селі, — Галина Андріївна ненадовго присіла до столу. — Хотіли розділити роботу та приватне життя, та й серед людей воно веселіше якось. В нас сусіди добрі, дуже хороші люди. Я оце тут, із вами, а сусідка прийшла з чоловіком посидіти, щоб не лишався на самоті.

— У батька інсульт стався одразу після нового року, — пояснив Влад, — відновлюється потроху.

Галина Андріївна зітхнула й пішла готувати дітям чай.

— Я шукав людей, яким міг би довірити маєток та батьків, — тихо промовив Влад. — Багато допомоги їм не треба, просто навідувати їх інколи, щоб не почувалися самотніми та покинутими. — Він зробив невеличку паузу. — Я до ЗСУ вступаю. В чотирнадцятому просто поїхав, послухав матір. Цього разу вже захищатиму своє. Бо як не спинити ту пошесть, вона шматок за шматком від моєї країни відгризатиме. Як ракова пухлина. Я цього не дозволю.

— Ми піклуватимемося про твоїх батьків, — твердо пообіцяв Юрко.

— І збережемо життя в маєтку, — підтримала Дарина. — Це буде трохи не те, що ти планував. Але тут зростатимуть діти, ми разом опікуватимемося парком та ставком, і колись ви з мамою знову подаватимете на першому поверсі каву та випічку. Все буде Україна. Все вже є нею.

Влад кивнув у відповідь. За столом запала мовчанка. Чутно було, як діти просять в Галини Андріївни то цукор, то лимон, а вона відповідає чи не всім одразу й розкладає по тарілках печиво.

— Тренере, — порушив мовчанку Ігор, — вам треба документи оформити, отримати дозвіл на дитячий будинок сімейного типу. Це зараз, коли все з ніг на голову перекинулося, усім байдуже. Згодом папери вам знадобляться. З цими дозволами завжди все непросто, тим паче тепер, коли офіційні установи майже паралізовані. Але я багатьох людей знаю, можу трохи допомогти.

— Слухай, самородку, — не витримав Юрко, — я нарешті спитаю в тебе те, що давно вже спитати хотів: звідки ти знаєш таку купу людей?

— Я ж програміст, — непевно кліпнув очима Ігор.

— Саме так! Хіба це не означає, що ти маєш вночі сидіти за комп’ютером, розробляючи якісь свої незрозумілі штуки, вдень спати, замовляти їжу з доставкою до дверей, шарахатися від людей й спілкуватися виключно з замовниками й виключно в мережі?

Присутні почали мимохіть усміхатися.

— Де ж я візьму замовників на «незрозумілі штуки», якщо шарахатимуся від людей? — запитанням на запитання відповів абсолютно серйозний Ігор. — Тренере, перепрошую, але ваше уявлення про програмістів радше фантастичне, ніж реалістичне. Я вам більше скажу, на відміну від того, що показують у фільмах про комп’ютерних геніїв, я чищу зуби двічі на день та щодня приймаю душ.

Усі, включно з Юрком, розреготалися.

— І біля твого комп’ютера немає яблучних недогризків та пакетиків від чипсів, а клавіатуру не засипано крихтами від бутербродів? — сміючись, спитала Дарина.

Обличчям Ігоря ковзнула гримаса такої щирої відрази, що всі знову зареготали.

— Ігорю, ми давно знайомі й давно співпрацюємо, — відсміявшись, мовив Юрко. — Ти, може, нарешті почнеш звертатися до нас усіх на «ти»?

Ігор обвів присутніх очима, побачив зустрічні дружні погляди, Стасину теплу усмішку й кивнув.

— Матиму за честь.

Після сніданку діти допомогли прибрати посуд. Ранній підйом та дорога давалися взнаки, малі почали позіхати. Влад із матір’ю та Дариною пішли влаштовувати всіх по кімнатах, Юрко з Ігорем заходилися розвантажувати нехитре майно новостворюваного дитячого будинку. Стася з Данилом вийшли в парк. Дівчині хотілося трохи побути в тиші.

— Стасю, ти побачила чи відчула щось особливе? — поцікавився перевертень. — Наприкінці сніданку ти ніби розгубилася.

Стася задумливо хитнула гойдалку.

— Тільки здивувалася. Пам’ятаєш, як Юрко на самому початку назвав Ігоря принцом, що вийшов із палацу, щоб поспілкуватися з пересічними громадянами? Не уявляєш, наскільки твій напарник був правий. Ігор дійсно був принцом в одному з попередніх втілень, і йому справді було дуже нудно в палаці. Він хотів не просто спілкування, він бажав рівноправної співпраці, і в цьому втіленні отримує їх наповну. В нього дивовижно широке коло знайомств. — Стася підвела очі й замислено подивилася на коханого: — Але мене не це вразило, насправді. Просто вперше побачила чітке видіння не стосовно нас, а іншої людини, і це якось...

— Це просто незвично, — м’яко відповів Данило й обійняв дружину. — Твої колись нечіткі відчуття поступово розвиваються, ти стаєш упевненішою й починаєш відчувати та бачити значно більше. Не вагайся. Йди уперед. Я поруч.

***

У квітні розцвіли абрикоси. Це було несподівано і прекрасно. Несподівано, бо сконцентрована на своїй справі, Стася застрягла у двадцять четвертому дні лютого місяця й не помітила, як рухається час та настає весна. Прекрасно, бо під високим безкраїм небом біло-рожевими хмарками ніжно засвітилися кучеряві дерева.

У Данила був перепочинок між двома поїздками, вони зі Стасею везли до шпиталю ліки й солодощі, і дівчина кермувала. Обабіч вулиці понад парканами приватних будинків звішувалися гілки квітучих абрикосів. Стася зупинила бусик на узбіччі, вийшла й попрямувала до дерев. Вона притягнула до обличчя гілку, глибоко вдихнула, торкнулася квітів щокою, а потім сіла на траву під парканом. Данило вмостився поруч.

— Так добре, — сказала дівчина, підводячи обличчя до сонця. — Тихо. І тепло. І цей аромат. Це ж зараз по всьому місту так?

— Ага, — відповів перевертень. — Абрикоси квітнуть по всьому Харкову. І в Полтаві також. І в усіх селах вздовж траси. Ми робимо своє, вони — своє.

— Вони живуть, — тихо промовила Стася. — Квітнуть. На них потім маленькі зелені абрикосики зав’яжуться. Ростимуть, наливатимуться, дозріватимуть. Будуть бурштинові, солодкі й запашні.

Данило обійняв дружину, і вона поклала голову йому на плече.

— З’їздимо до Дідової хатинки? — запропонувала Стася. — Я посію квіти по всьому обійстю. Чорнобривці, майори та айстри.

— І трохи бурячків? — ніжно піддражнив перевертень.

— І квасольки, — всміхнулася Стася у відповідь. — А коли його груша вродить, насушимо на зиму. І Дід варитиме нам свій неймовірний узвар.

— І коли наші онуки спитають нас, що ми робили під час війни... — почав Данило.

— Ми відповімо їм: жили, — підхопила Стася.

Розділ 25
Світ людей, 2022 рік. Повернення

— Мєсть Бєлай валчіци, — прошепотів поранений.

Його брудне обличчя було перекреслене глибокими подряпинами, у вузьких очах застиг невимовний жах.

— Ото треба було пертися за кілька тисяч кілометрів у чужу країну, щоб загинути від дикого звіра? — поцікавився Дід. Він вправно обшукав горе-вояка й відібрав у нього складаний ніж. — Вам тут не раді ані люди, ані тварини, вас не приймає ані земля ця, ані вода, вам тут саме небо вороже, зрозуміли вже, йолопи?

— Я нє панімаю, что ти гаваріш, — злісно й водночас тужливо промовив поранений.

— Говорю, она оставіла тебя в живих, только чтоб било кому пєрєдать остальним: убірайтєсь отсюда, ілі подохнєтє всє. — Дід підвівся і зняв рушницю із запобіжника. — Йди звідси, покидьку, чи повзи. Котися, коротше. Бо я не такий добрий, як Вовчиця: не встигнеш на рахунок «шістдесят» дістатися он тих кущів, пристрелю тебе, та й по всьому. На постріли, звісно, можуть прибігти твої співвітчизники з сусідньої позиції, але мені саме того й треба. Вб’ю їх тут, замість тягатися лісом зайвий раз. Готовий? Один...

Поранений спробував підвестися, але не подужав і поповз через галявину навкарачки. Дід обвів чіпким поглядом колишнє розташування одного з російських — насправді бурятських — підрозділів. Самі трупи. Не битва, не сутичка — бійня. Вояків було нещадно вирізано, багато з них навіть не встигли схопитися за зброю, заскочені зненацька уві сні. Вартовим найпершим перерізали горлянки.

— Тридцять п’ять... Ти диви, — похитав головою Дід навздогін пораненому, який вже майже доповз до краю галявини, — миттєво українську опанував, як життя рятувати знадобилося. Второпав, що я кажу, бовдур. Сорок... До своїх ти, може, доповзеш, але я там буду раніше. Тобі мати казок в дитинстві не читала? Не вір вовку в лісі, коли він вказує тобі дорогу, бо вовк пошле тебе довгою, а сам піде короткою. П’ятдесят...

Дід знову поставив рушницю на запобіжник, пройшовся галявиною ще раз. Росіяни не ховали своїх, трупи не прибирали. В лісах, перелісках, полях лежали їхні мертві. Їх жерли здичавілі собаки зі зруйнованих сіл, а те, що лишилося, доїдали мурахи та хробаки. Дід присів напочіпки над одним з убитих, задумливо подивився на чотири рівні паралельні порізи, що сягали від горлянки до паху. В застиглих пальцях померлий судомно стискав пасмо білосніжного хутра. Дід нахмурився й підвівся.

Небо світлішало, одна за одною згасали зорі. Наближався світанок, і хоча в прозорому весняному лісі ще панувала темрява, треба було поспішати. Дід ступив кілька кроків і зник поміж дерев. До сусіднього ворожого розташування було близько трьох кілометрів, і Дід подолав їх швидко й безшумно, але він запізнився.

Недобудовані окопи та траншеї, розкидане сміття — чого це навколо росіян завжди так брудно? —
трупи з перерізаними горлянками та розпанаханими животами, калюжі крові. Один зі вбитих солдатів стискав у руці закривавлений ніж.

Під осикою, притискаючи руку до правого боку, сиділа стара. Дід наблизився, зустрівся поглядом з вицвілими, широко розплющеними очима. Жінка ще дихала, поміж пальців у неї сочилася кров. Дід опустився поруч із нею на коліно.

— Дарма, — хрипко прошепотіла стара, — я помираю. Нарешті.

— Я вважав легендарну Білу Вовчицю безсмертною, навіть коли подорослішав. — Дід обережно поклав свою руку на скривавлену руку старої.

Інгрід спробувала всміхнутися, але закашлялася. На її губах виступила кров.

— Це було б жахливо, — вимовила вона й знову закашлялася. — Та й узагалі, бути легендою жахливо. Принаймні поки живеш. Я понад сто років шукала смерті. Дякувати Батьку всіх, я її знайшла.

— Дякую, що захищала цю землю, — серйозно відповів Дід.

— Вона надзвичайна. — Інгрід таки вдалося слабко всміхнутися. — І шлях її людей — шлях творців та воїнів. Ти їх дуже любиш, чи не так?

— Саме тому я тут, — підтвердив Дід. — Але ти тепер вільна, Інгрід.

Біла вовчиця кивнула. Її очі згасали, холонули старі, з набряклими суглобами пальці.

— Поховаєш мене, брате? — прошепотіла вона.

— Під найближчим дубом, — пообіцяв Дід. — Вибач, я не зможу віднести тебе аж до могили твого чоловіка.

— Цього й не потрібно, — ледь чутно прошелестіла Інгрід. Очі її скляніли. — Я зустрінуся з ним в Батькових чертогах...

— Іди з миром, сестро. Путь твоя була покручена й важка. Відпочивай у любові Батька та зігрійся, нарешті, в обіймах свого справжнього. — Дід лагідно провів долонею по обличчю Інгрід, закриваючи їй очі.

Весняне сонце сходило над лісом, підсвічувало молоде листя ніжним світлом, і понад деревами та першими квітами линула прощальна вовча пісня, від якої холонула кров.

Інгрід поверталася додому.

***

Дід повернувся в серпні, коли стигнуть плоди та рясно цвітуть пізні квіти, коли нагріта сонцем земля ще зберігає літнє тепло, але ночі вже прохолодні. Коли зорі на оксамитовому небі нахиляються ближче до садів та ланів, щоб вдихнути аромати готового йти на спочинок літа.

Надворі Стася — босоніж, запнута світлою хусткою — варила варення, помішуючи в мисці ложкою з довгою ручкою. Запаморочливий запах линув над обійстям. Навколо миски з бурштиновою масою вилися оси.

— Летіть звідси, — попередила їх дівчина. — Не хочу завдавати вам шкоди.

— Ти диви! — Дід зупинився посеред двору, вкритого квітучими різнокольоровими айстрами, — вони й кабицю спорудили, ґазди!

Стася підвела очі від варення.

— До речі, — відповіла вона, — дуже зручна штука виявилась.

Дівчина поклала ложку на блюдечко на столі, що стояв коло літньої груби, підійшла до старого й міцно обійняла його.

— Діду, — прошепотіла вона старому кудись у плече.

— Я тут, — лагідно відповів той, пригортаючи дівчину, — живий, як бачиш, та неушкоджений. Радий тебе бачити. А де Даніельєн?

— Качає пізній мед, — Стася всміхнулася. — Цього року багатенько виходить. Ми доглядали ваших бджіл, Діду, Данило перечитав усі довідники.

Дід зняв рушницю, повів плечима.

— І що ви з тим скарбом робите?

— Змішую з імбиром та лимоном, буде нашим захисникам вітамінний чай на зиму, — доповіла дівчина. — А оце відвеземо Юркові з Дариною, їхнім дітям теж згодиться.

— Чого я не знаю? — підвів брову Дід.

— Розповім про все, що сталося за вашої відсутності, — знову всміхнулася Стася. — Я борщу наварила, зараз обідатимемо, і я розкажу.

Підійшов Данило в брилястому капелюсі, на ходу підіймаючи щільну сітку, що захищала його обличчя та шию. Чоловіки привіталися.

— Стася змусила мене зранку наповнити водою бак у літньому душі, — промовив Данило, — тепер розумію, чому. Ти ж більше любиш митися на свіжому повітрі, ніж у звичайній ванні?

— Дідо старий вже, — пробуркотів Петро, — нема чого змінювати звички, набуті замолоду.

Він заніс до хати рушницю, поставив біля ліжка наплічник. В кімнаті пахло квітами пізнього літа: крізь прочинене вікно Петро бачив клумби скрізь, де раніше були грядки. В садку з’явилося кілька нових дерев та кущів. Дід витяг із шафи чистий одяг і пішов до літнього душу.

Обідали під грушею, борщ був смачний: запашний і червоний. Стася порізала до нього круглу хлібину із хрумкою скоринкою.

— Сама печу, — всміхнулася вона Діду, — навчилася. Дуже заспокоює.

Важко завила сирена. Дід напружився.

— Повітряну тривогу оголошують кілька разів на день, — спокійно пояснив Данило, — треба йти в укриття.

— І чого сидите? — Дід обвів молоду пару похмурим поглядом.

— Сюди не прилітає, — Стася знизала плечима, — за тридцять кілометрів — військова база, туди гатять. А тут безпечно, наскільки це взагалі можливо. Просто щоденне завивання сирени б’є по нервах. Тому я й печу хліб, варю варення та пораю квіти. Замість заспокійливого, дуже помічні справи.

Прибіг великий сірий кіт і, побачивши Діда, задрав пухнастого хвоста — той напружено застиг знаком оклику.

— Свої, Пірате, — спокійно промовила до нього Стася.

Кіт нахилив лобасту голову й обережно підійшов до старого, уважно понюхав повітря навколо. Потім сів біля столу й почав умиватися, не втрачаючи незалежного вигляду.

— Твої харчі на призьбі, — сказала Стася. — Вода поруч.

Кіт смикнув вухом у бік дівчини, але вмиватися не припинив. Намивши вуса та лапи, посидів іще трохи, суворо роздивляючись людей жовтими очима, а потім неквапливо підвівся та з неабиякою гідністю попрямував до ґанку.

— Ти диви, — похитав головою Дід, — ніби послугу робить, блохастик!

— З його точки зору — так, — мовила Стася, — він робить величезну послугу цьому подвір’ю тільки тому, що живе тут. Ну, й дрібні послуги на додачу: мишей полює, пацюків ганяє тощо.

— Ящірок та горобців тобі в подарунок тягне, — легенько піддражнив Данило.

День був тихий, ані вітерцю, і тінь старої груші, подекуди прорізана плямками пообіднього сонця, вкривала обличчя та руки перевертня. Стася ніжно поглянула на нього.

— Твій кіт? — спитав в неї Дід.

— Сам собі він, — відгукнулася дівчина. — Ми приїхали навесні, а він сидить на подвір’ї. І в руки не дається, і з обійстя не йде. Поступово придивився до нас і, певно, вирішив, що ми не заважатимемо. Ну, й лишився: то пропадає десь годинами, то приходить поїсти, попити та поспати на ґанку. Гладити себе так і не дозволив, але вже підходить ближче. Я попитала по селу, ніхто на пропажу не скаржиться, за свого не визнає, то вирішили, хай живе.

— От кого я не очікував побачити на своєму обійсті, так це кота, — пробуркотів Дід.

— Багато тварин покинутих, — неголосно відповів йому Данило. — Господарі чи поїхали, чи загинули, волонтери притулки для таких тварин відкривають.

— У Юрка з Дариною зараз три собаки та п’ятеро котів живуть. І двоє коней, — додала Стася.

Вони з Данилом, доповнюючи одне одного, розповіли Діду про дитячий будинок сімейного типу в колишньому готелі. Налякані діти із застиглими очима в селі ожили, навчалися онлайн, тренувалися під наглядом Юрка, виготовляли з Дариною мило, креми й сухі шампуні, малювали для захисників листівки, вирощували лікарські трави та квіти й опікувалися осиротілими тваринами. «Завжди є хтось, кому треба допомогти», — казала їм Дарина та вчила надавати першу допомогу, заспокоювати, правильно годувати тварин та вибудовувати з ними стосунки. На початку літа вони прихистили двох коней зі вщент розтрощеної ферми.

— Коні підпустили Дарину до себе? — поцікавився Дід, який уважно слухав розповідь.

— Звикають потроху, — відповів Данило, — кіньми переважно Юрко займається. Це ж дуже чутливі тварини, вони були нажахані, дуже схудли, потребували реабілітації. Але потроху оживають.

— І знаєте, Діду, що цікаво? — підхопила Стася. — З появою коней і Владів батько збадьорився. Він дуже повільно одужував після інсульту, ледь шкандибав хатою, Галина Андріївна — його дружина — вже раділа, що хоч до туалету сам дійти може. А як про коней дізнався, то аж до маєтку став ходити. Спочатку з паличкою, а потім і сам. Годинами сидів біля них, гладив, гриви розчісував, щось розповідав неголосно. І коні повеселішали, й дядько Олександр одужав.

— Дарина має рацію, — задумливо кивнув Дід, — завжди є хтось, кому треба допомогти, і це надає сили жити далі.

— Ми груш насушили, — сказала Стася не до ладу. — Варитимите нам узвар? І дітям. Вони залюбки ваші казки послухають.

— Ти чим зараз займаєшся, окрім квітів, випікання хлібу та варення? — спитав Дід. — Як на кафедрі справи?

— Не дуже, — зітхнула Стася, — іноземні студенти не рвуться вчитися в обстрілюваному місті. Але я отримала грант і пишу підручник з української мови для іноземців. Ті підручники, що я з ними працювала, мені не подобались, я вносила зміни до кожного. За п’ять років багато матеріалів накопичилося. І вчасно: інтерес до всього українського у світі значно виріс. Прослуховування пройшла на харківській радіостанції, з вересня двічі на тиждень читатиму зранку слобожанські казки. Діду, ви...

— Ти завжди була розумною та цілеспрямованою, — промовив Дід та звернувся до Данила: — Агенцію, звісно, теж зачинено?

Перевертень задумливо кивнув.

— І в самісінький будинок прилетів снаряд, ми вчасно вивезли звідти дітей. Тепер двадцять дві дитини вчиться в Юрка того, чого я колись навчив його самого. Вважаю, що моя школа продовжує жити. А я у шпиталі працюю. Лікувальна фізкультура й реабілітація для військових, що одужують після поранень.

— З Харкова багато людей виїхало, — тихо промовила Стася, — але основна хвиля пройшла в перші два місяці. Ті, хто залишився, бережуть життя міста, щоб було куди та задля чого вертатися. Відновилася робота міського транспорту, наші комунальники — неймовірні люди! Вони лагодять комунікації так швидко, що майже не помітно пошкоджень. А прибирання вулиць та вивіз сміття не припинялося ні на мить. Діду, я на власні очі з вікна бачила двірника, який спокійнісінько чистив тротуари від снігу й не звертав уваги на обстріли. Зараз знову відкрилися крамниці, кафе, кав’ярні, перукарні. Школи та виші, щоправда, онлайн працюють, але бібліотеки вже можна відвідувати. Театрам складніше: масові скупчення заборонені, але це й логічно. Камерні заходи організовують поки що. І багато волонтерських ініціатив: допомога військовим, допомога цивільним — матерям із дітьми, самотнім старим, порятунок тварин, арт-терапія, психологічна підтримка. Я хочу організувати тижні відпочинку десь у затишному місці — ліс, річка або озеро — для дітлахів, що залишилися в Харкові. Я дивлюся на тих малих, яких вивезли у село Юрко з Дариною, й розумію, що вони набагато врівноваженіші за міських. Життя поблизу природи заспокоює, попри постійні тривожні сирени. Місце підшуковую та спонсорів, потрібно буде чимало грошей, якщо робити такі тижні регулярно та намагатися охопити якомога більше дітей. Мені зараз спало на думку, Діду... Чи не хотіли б ви долучитися до цього проєкту?

— Бібліотеку свою віддати можу, — запропонував Дід, — принаймні художню частину. Довідники з бджолярства навряд чи стануть у нагоді.

Стася похитала головою:

— Я мала на увазі особисту участь. Ви дивовижно розповідаєте казки, безліч автентичних пісень знаєте...

— Вони всі у твоєму диктофоні, — відмахнувся Дід. — А щодо грошей на організацію табору відпочинку... До міжнародних благодійних фондів звертатися не пробувала? Вони люблять захищати права дітей.

— Ігор уже шукає виходи на потрібних людей, — всміхнувся Данило. — Цікавий хлопець, Стася з Дариною самородком його кличуть. Безліч людей знає, що завгодно дістати може. Між іншим, отримав дозволи та привіз іноземних спеців з розмінування. Російські війська, відступаючи з передмість Харкова, залишили після себе безліч неприємних сюрпризів. Наразі цілий підрозділ прибирає за ними.

Стася щось пробурмотіла. Дід запитально звів брову.

— Конвалії там посаджу, — повторила дівчина голосніше. — Вони вкриють землю гарним щільним килимом, щоб і слідів не лишилося.

— Рани доведеться загоювати, — чи то погодився, чи то заперечив Дід.

Вони довго сиділи під грушею, розмовляли, дослухалися до ледь чутного дзвону стиглого серпневого дня, неквапливо вдихали просочене ароматами квітів повітря.

—  Несіть груші, — сказав Дід ближче до вечора, — зварю узвару на кабиці. Смачнючий буде. Багато зварю, разом із медом дітлахам Юрка та Дарини відвезете.

Петро порався до ночі: сам розпалив вогонь у літній печі, наповнив водою величезний казан, щедро засипав сушених груш, схожих на шматочки застиглого бурштину, неквапливо помішував вариво дерев’яною ложкою на довгій ручці. Знявши казан із вогню, додав свіжого меду, ще раз перемішав і ретельно укутав ковдрою.

— На ранок проціджу та розіллю по баклажках, як довезете, перелийте в скляний чи керамічний посуд, — наказав він Стасі.

Сонце хилилося до обрію, лягали довгі бузкові тіні. Ще блідий, напівпрозорий місяць висунув на небо половинку обличчя.

— В хаті спатимете? — спитала Стася.

Дід похитав головою:

— Під грушею мені постели, пошукай у шафі: десь там ліжник є, отой що ви мені з Данилом із Карпат привезли.

Стася застелила дерев’яну тахту червоно-білим ліжником, поклала кілька подушок і ковдру. Сірий кіт зацікавлено стрибнув на постіль, обійшов її, уважно обнюхуючи узголів’я, особливу увагу приділив подушкам, зістрибнув на землю та сів умиватися в ногах.

— Диви, й нічна варта мені буде, — пожартував Дід. — Як там тебе, Пірат? — звернувся він до кота. — Вважай: я котів не люблю, вони мені тим самим віддячують. Можеш вештатися обійстям де завгодно, але на постіль до мене — зась!

Кіт зневажливо зиркнув на Діда жовтими очима і, задерши хвоста, повагом попрямував у смородинові кущі.

— Я залишила трохи ягід, не стала всі обривати, — сказала Стася, — й вони трохи перестиглі зараз, але дуже солодкі та смачні. Зранку розітру з дрібкою цукру й розведу гарячою водою: найкращий серпневий напій.

— Лісову смородину куштувала колись? — спитав Дід. — Вона дозріває наприкінці серпня, пахне неймовірно, запаморочливо, й усі лісові мешканці — від птахів до ведмедів  — збираються ласувати нею. Навіть вовки не гидують, дарма що хижаки. Ну, й перевертні, якщо встигнуть, звісно, перехоплять жменю-другу.

— Ми з батьками щоліта збирали суниці на крейдяних пагорбах, як я малою була, — тихо мовила Стася. — Я колись таку птаху побачила... Пурхала по траві, крило за собою тягла: від гнізда відводила. Батько не дозволив гніздо шукати, щоб не лякати пташину.

— А я колись у заростях лісової малини старого ведмедя зустрів. — Данило закінчив перевіряти та чистити мікроавтобус перед завтрашньою поїздкою й повернувся під грушу. — Під час першого випробовування: жив на самоті вже другий тиждень, знайшов галявину, малина саме достигла. Їв собі, захопився, ведмедя не одразу відчув. Аж тут висунувся на мене з-поза куща. Великий, шерсть на морді та плечах вже посивіла.

— Хто тікав? — поцікавився Дід.

— Ніхто, — Данило усміхнувся, зблиснувши рівними білими зубами. — Спочатку отетеріли обоє, потім ведмідь понюхав повітря, щось пробурмотів та почвалав собі геть. До речі, — звернувся він до Стасі, — це неправда, що ведмеді незграбні. Вони швидкі та спритні, легко бігають, плавають та лазять по деревах. Отой старий здоровань зник у кущах безшумно, наче розчинився.

— Від Самюельїса прочухана отримав чи так минулося? — уточнив Дід.

— З Самюельїсом ніколи й нічого так не минається, — похитав головою Данило. — Він уїдливо зауважив, що немає речі, вартої того, щоб захопитися нею настільки, аби забути про довколишню ситуацію, і стигла лісова малина не має становити загрози для життя.

— Хіба ведмеді полюють на вовків? — здивувалася Стася.

— Навпаки, — зітхнув Данило. — В дикій природі ведмеді й вовки ворогують. Ведмеді не гидують відібрати в зграї щойно впольованого оленя чи лося. Вовки наприкінці полювання надто стомлені, щоб захищати здобич, і ведмеді цим безсоромно користуються. Вовки мстяться, витягаючи взимку ведмедів з їхніх барлогів. Сонний ведмідь дезорієнтований, зграя легко може вбити його. Ну, і з’їсти потім, чого ж такій кількості м’яса пропадати.

— Перевертням нема чого ділити з ведмедями, — підхопив Петро, — просто будь-який хижак на своїй
території може становити загрозу, про це треба пам’ятати під час виживання самотою.

— А ви про своє виживання, Діду, мені не розповідали, — задумливо мовила Стася.

— Веди її спати вже, — звернувся до Данила Петро, — вам їхати завтра зрання, а в дівчині азарт дослідниці невчасно прокинувся. Дитинко, оно вже зорі на небо вийшли, вкладайся сама і дай відпочити стомленому старому!

***

Стася прокинулася на світанні й дивилася у вікно, як сонце забарвлює рожевим край неба, визирає з-за обрію, спочатку обережно простягає перші промені, а потім впевнено вигулькує у хвилях розплавленого золота.

— Їдьмо? — спитав Данило.

Він завжди прокидався нечутно, просто розплющував очі, ніби й не спав. Стася згідно кивнула.

Вона не могла дати собі ради, починала робити щось і забувала, кілька разів поверталася на якесь місце, впускала та губила речі. Данило з Петром завантажили мікроавтобус. Дід порізав залишки хліба й дістав масло з холодильника, Данило закип’ятив воду, очікуючи, поки дівчина збере та помиє чорну смородину.

— У морозилці вареники є, шматок сала, — сказала Стася старому, заливаючи ягоди окропом, — буде вам на перший час, потім ми ще продуктів привеземо.

— Вже якось дам собі раду, — пробуркотів Дід, — не переймайся.

Він спакував збірки українських казок — з-поміж них траплялися й рідкісні старовинні видання — та поклав їх до мікроавтобуса.

— Дітям знадобляться, — пояснив Стасі.

Близько сьомої молоді готові були виїжджати, Стася кілька разів перевірила свій наплічник: їй здавалося, що вона забула то телефон, то ключі. Дівчина шурхотіла кишенями, знаходила та забувала про знайдене знов. Сусідка тітка Ніна принесла великий пакунок із домашнім сиром.

— Петре, повернувся! Рада тебе бачити в доброму здоров’ї, — наче й не здивувалася жінка.

Вона була сумна, ніби згасла, на обличчі чітко прорізалися зморшки, а з-під хустки вибивалися сиві пасма, яких Петро раніше не помічав.

Стася сплеснула руками: через раптове повернення Діда вона й забула, що домовлялася з тіткою Ніною про сир на ранок. Данило подякував сусідці, поклав пакунок до мікроавтобуса та віддав гроші.

— Молока тобі принесу вранішнього, — сказала Ніна, ховаючи купюри в кишеню фартуха.

— Ще тримаєш корів, Ніно? — поцікавився Дід. — Все казала, продаси.

— Ет, — махнула рукою Ніна, — казала, бо важка праця: двійко корів, ще й город у нас величенький. Та що вже, пораю, бо завжди комусь то сиру, то вершків треба, й відмовляти шкода. А як покупців раптом нема, то я сирники роблю й морожу, потім хтось із волонтерів хлопцям на фронт везе. — Вона підвела на Петра вицвілі очі: — Синочок єдиний в перший день добровольцем пішов. А невістка з онуками до Німеччини виїхала, боялися ми за дітей дуже. Господи милий, аби батько мій живий був, знову помер би! Він у Другу світову з німцями воював, а тепер німці прихищають його кров рідну від тих, хто братами себе називали. І бачу, що коїться, і не вірю. Отак і живу, Петре. Корів доглядаю, молюся й чекаю на дзвінки. То синочок подзвонить, то невісточка. Він каже, що на якійсь такій ділянці, що нема небезпеки, майже не стріляють там, а як вибух в слухавці почую, каже, що то по сусідньому підрозділу прилітає, в сусідів, каже, гаряче. Не бреше? — з надією спитала тітка Ніна.

— Навіщо ж йому матері брехати? — м’яко зауважила Стася.

— А невістка каже, онуки до школи німецької пішли, їм там курси організували з вивчення мови, щоб вони скоріше призвичаїлися. Що воно буде, Петре?

— Все буде добре, Ніно, — лагідно відповів Дід. — І ще краще, от побачиш.

Ніна похитала головою, ще раз пообіцяла Петрові свіжого молока й пішла до себе.

Стася міцно обійняла старого.

— Ви щойно повернулися, а ми маємо їхати, — сумно мовила дівчина.

— У добру путь, дівчинко! — Дід обережно погладив її волосся, потиснув руку Данилу. — Бережи її, хлопче.

Даніельєн мовчки кивнув старому перевертню,
прочинив для Стасі дверцята та сів за кермо. Дівчина довго махала Дідові у віконце: він вийшов проводжати їх за ворота і стояв, поки мікроавтобус не зник за поворотом на шосе.

***

Петро повільно обійшов обійстя, роздивляючись клумби з квітами та городину. Помідори було обсаджено кущиками чорнобривців, а огірки плелися навколо кукурудзяних стеблин. Старий перевертень знайшов огірок-переросток, що ховався під колючим листочком, зірвав, обтер об штани й з насолодою захрумтів. Огірок був солодкий та соковитий.

Картопляних грядок цього року не було, зате пізньої капусти Стася посадила вдвічі більше, ніж зазвичай. Велика площина була зайнята квітами, що розмножуються цибулинами: пролісками, нарцисами, тюльпанами, гіацинтами. «Вони сильніші, ніж здаються на перший погляд, — серйозно пояснила Стася. — Їх можна й не викопувати восени, щоб потім знову висаджувати навесні. Якщо цибулини лишити на одному місці, вони просто глибше підуть під землю, але і далі квітнутимуть щороку».

Петра вразила буденна готовність сповненої ідей та планів на майбутнє дівчини до того, що з нею може будь-коли трапитися будь-що. Перевертень трохи походив садом, придивляючись до дерев та дослухаючись до рівного гудіння у вуликах, і зупинився біля полуничної грядки. Подумав трохи та пішов за лопатою: полуниці треба було прорідити та пересадити на нове місце. Коли сусідка принесла трилітрову банку молока, Петро перекопував грядку, з якої Стася з Данилом ще на початку липня вибрали часник.

— Добрий часник твої молодята викопали цього року, — сказала Ніна, дивлячись, як старий вправно перевертає грудки розсипчастої землі.

— Бо я завжди під зиму саджаю, — не перериваючи заняття, відповів Петро, — тоді добрий родить. З тобою поділилися хоч?

— Та взяла трохи, — зітхнула сусідка, — в мене самий дріб’язок.

— Піди до клуні, візьми на посадку ще, — звелів перевертень. — В жовтні посадиш, соломою вкриєш, буде тобі, нарешті, добрий часник наступного року. — Він на хвильку припинив копати, сперся на держак й уважно подивився на сумну жінку. — І той, Ніно, — додав м’яко, — айстр собі нарви, поставиш у хаті. Гарніших вибери, щоб тобі до смаку були, і не соромся, великий букет збирай. От ніби дорогій людині подарунок зробити хочеш, отакий букет рви.

— Та навіщо? — здивувалася сусідка.

— Тому що я так сказав, — буркнув Петро й повернувся до справи. — Тобі сина дочекатися треба та онуків, а квіти додають жінці сили жити й чекати. Ото збирай собі найгарніший букет, та такий, щоб ледь у дві руки помістився. Зрозуміла?

— Супчику тобі зварити курячого, Петре? — несміливо спитала Ніна.

— В мене борщ ще є, й вареників пів морозилки Стася лишила. Не турбуйся.

— Ну, я пиріжків насмажу, — вперто сказала Ніна. — З картоплею до борщу і солодких, з яблуками. Принесу до обіду, а ти молоко перелий та банку мені віддаси.

Сусідка нарвала різнокольорових пухнастих айстр і пішла до себе, а Петро заходився викопувати та пересаджувати полуничні кущики. Сонце підбилося вище, почало припікати, але Петро зупинився, тільки коли висадив другий рядок. Приніс дві цеберки з водою, акуратно полив кущики й задоволено огледів зроблене. Відтак помив руки й обличчя під рукомийником у дворі, з насолодою випив холодної води. Серце калатало дужче, ніж завжди, у голові трохи паморочилося: спека давалася взнаки.

Старий перевертень пішов до літнього душу й ретельно вимився зігрітою сонцем водою. В прохолоді своєї кімнати вдяг чисту сорочку і знову вийшов надвір. Йому хотілося посидіти під старою грушею й перепочити, перш ніж починати нову справу.

Розділ 26
Світ людей, 2022 рік. Навідувачі

— Дані, я хочу повернутися, — сказала Стася, коли перевертень наблизився до неї.

Дівчина стояла біля ставка й дивилася на воду. Вона підвела очі на чоловіка, і той побачив, що зіниці в неї розширені.

Стася мовчала дорогою від Дідового будинку до маєтку Юрка та Дарини і ледь привіталася з ними. Майже одразу дівчина пішла до парку, і діти, з якими вона зазвичай залюбки гралася і які її дуже радісно зустріли, швидко дали їй спокій й залишили на самоті: сьогодні це була зовсім інша Стася, бліда та напружена. Данило допоміг Юркові розвантажити мед, варення та кукурудзяні качани, вислухав радісні зойки та подяки сестри й дітлахів, і розшукав дружину на березі ставка.

Стася дивилася на воду. Здавалося, вона дослухається до тихого шепоту струменів штучного каскаду.

— Кохана, — почав був Данило, але Стася перервала його.

— Я не хотіла їхати, змусила себе, бо ми обіцяли Дарині. Треба було зателефонувати й попередити, що ми затримаємося. Але вже як є. Повернімося зараз, до комендантської години встигнемо.

Підійшла Дарина, уважно подивилася на подругу.

— Повітряна тривога, — промовила вона. Важко вила сирена. Юрко вів дітей до підвалу, колись там була облаштована сауна. — Почекайте, поки скінчиться, вас усе одно затримають на блокпосту.

Стася стисла кулаки. В неї сухо блищали очі. Данило похитав головою.

— Йди з дітьми, — тихо сказав він сестрі, — пильнуй, щоб усі були в укритті. Не треба, щоб хтось бачив, тобі складно буде пояснити.

— Даніельєне, що ти збираєшся робити? — з калатаючим серцем спитала Дарина.

— Йди, Дарі.

Дарина поривчасто обійняла брата, притиснула Стасю до грудей й пішла до підвалу, не обертаючись.

— Стасю, дуже боїшся води після того, як мало не втопилася? — спитав Данило, коли вони з дружиною лишилися самі. Дівчина мовчки похитала головою. Чоловік простяг їй руку: — Ходімо.

Вони увійшли у воду по пояс, ставок був неглибокий.

— Місця вистачить, — пробурмотів перевертень. Він міцно тримав дружину за руку. — Нічого не бійся. Я поруч. Треба просто пірнути. На рахунок три. Раз, два...

Вони випірнули посеред лісового озера, Стася розплющила очі і голосно видихнула. Данило підтримував її на поверхні води.

— Найближча до Петрової хатинки вода — це закрут річки біля лісу. Добре його пам’ятаєш?

Стася кивнула.

— Нам обов’язково крізь воду йти? — спитала вона.

— Цей шлях найпростіший, хоча й не єдиний. Якщо не хочеш більше пірнати...

— Я пірну. Біля річки зараз людей майже не буває. Безпечніше з’явитися там, ніж посеред вулиці. То що, мені уявити закрут?

Данило всміхнувся.

— Щоб я був певний, що ми вийдемо в потрібному місці. Кохана, я ще ніколи не переходив двічі поспіль. Не кажучи про те, що я вперше веду за собою людину. Готова?

— Тобі сильно дістанеться від Самюельїса? — тихо поцікавилася Стася.

— Можливо, — стенув плечима перевертень. — Хоча скоріше від Ради. Розберуся потім, спочатку зробимо те, що треба зробити. Ти готова?

Стася кивнула, вдихнула глибше й заплющила очі, і подружжя одночасно пірнуло, тримаючись за руки.

***

Біля воріт Дідового обійстя стояла тітка Ніна, й сльози горохом котилися по її обличчю. Час від часу сусідка витирала їх краєчком хустки. Однією рукою жінка притискала до грудей пакунок, загорнутий в просяклий олією папір.

— А я Петрові пиріжків свіженьких принесла, — сказала вона молодим, не дивуючись, що знову бачить їх. Стася мовчки відсторонила її та зайшла у хвіртку.

Старий перевертень сидів на дерев’яній тахті під грушею, схиливши голову на груди, очі в нього були заплющені. Біля його ніг примостився сірий кіт — суворо дивився жовтими очима. Коли підійшла Стася, він посунувся. Дівчина взяла Діда за руку — та була ще тепла. Стася опустилася на коліна та притисла руку старого до себе. Данило й тітка Ніна підійшли та зупинились позаду.

— Ніно Павлівно, — Данило обережно забрав у жінки пакунок з пиріжками, — лікаря треба викликати?

Сусідка здивовано глипнула, відтак зрозуміла й кивнула.

— Так, сімейного.... І поліцію теж.

— Тоді подзвоніть до лікаря, а я — в поліцію, — Данило поклав пакунок на стіл і, притримуючи жінку за лікоть, довів її до воріт.

Коли молодий перевертень повернувся, дружина так і стояла на колінах біля померлого.

— Стасю, кохана, — м’яко промовив Данило, — настав його час. Петро повернувся до Батька всіх, як колись ми всі повернемося.

— Я могла б бути поруч, — відповіла дівчина, не обертаючись.

— Погана ідея, — відповів Данило. — Якби Петрові був потрібен хтось поруч, він попросив би нас затриматися. Стасю, він пішов як пішов. Як вважав за потрібне. Цей старий упертий вовкулака все життя робив те, що вважав за потрібне. Попрощайся з ним, але знай: він пішов спокійним. Ніби ліг спати, знаючи, де прокинеться знову.

Данило поклав руку дружині на плече. Стася зітхнула, випустила руку названого дідуся й, узявшись за теплі сильні пальці чоловіка, підвелася на ноги. Вона не плакала, була блідою й зосередженою.

Гаряче серпневе повітря затремтіло, сірий кіт невдоволено нявкнув і пішов у смородинові кущі. Під старою грушею постали сім постатей. Сандрос, молодий голова східного клану, рідного клану Діда, худорлявий довгоносий Арслайн, голова західного клану, світловолосий Елгранд, голова північного клану, Мааруфмадді з темними густими кучерями та округлими очима, голова південного клану, Сурджісон у дивному одязі зі струменистого шовку, голова клану перевертнів-чаклунів, Ар’яніл, могутній, майже квадратний, голова клану перевертнів- барсів, Сімоньєн, срібловолосий голова правлячого клану. Уся Рада разом.

Стася упізнала провідників містичного світу попри те, що бачила вперше. Голови ввічливо привіталися і, як один, повернулися до старого перевертня, який назавжди заснув після тривалої праці. Сандрос, який міг бачити Петроса до переходу хіба ще коли сам був дитиною, опустив руку на плече старого перевертня.

— Спи, брате, — неголосно вимовив нинішній голова східного клану.

— Спи, брате, — в унісон відгукнулися інші члени Ради. — Ти пройшов достойну путь, служив гідно й віддано. Привітними будуть для тебе чертоги Батька всіх. Колись ми там зустрінемося.

Перевертні промовляли слова урочистого прощання давньою мовою, якою розмовляли всі раси ще на початку створення світів, але Стася розуміла кожне слово.

— Дякую, що вшанували Діда, — сказала дівчина, коли члени Ради замовкли та повернулися до них із Данилом.

— Ми не робимо цього для будь-кого, — відповів Сандрос.

— Ми зараз підемо, — спокійно промовив Сімоньєн. — Ви поховаєте Петроса за традиціями землі, на якій він жив і якій присвятив своє Служіння.

Стася кивнула. Вона потроху заспокоювалася, перше потрясіння минало, залишаючи тихий світлий смуток.

— Videns, — задумливо сказав Арслайн, розглядаючи дівчину. — Та, що бачить. Згодні?

— Вона розуміє нас, хоча ми продовжуємо говорити давньою мовою, — ствердно кивнув Сурджісон. — Дівчина бачить сутність речей.

Даніельєн виступив уперед та загородив собою дружину.

— Перепрошую в Ради за несанкціоноване використання порталу, — сказав він твердо і спокійно, але Стася бачила, як у чоловіка напружилися м’язи. Перевертень був готовий захищати свою справжню навіть від поглядів Ради.

Провідники, здається, теж це зрозуміли, й блискавичні, ледь помітні усмішки ковзнули їхніми обличчями.

— Несанкціонованих переходів не буває, — відповів Сімоньєн. — Навіть Vocatis може пройти крізь портал лише за нагальної потреби. — Голова Ради не усміхався сину, але його сталеві очі потеплішали. Сімоньєн перевів погляд на Стасю. — Містичний світ буде радий привітати у себе справжню супутницю одного зі своїх синів. Приходьте, коли настане час.

Стася вдячно схилила голову, і члени Ради відповіли їй легкими поклонами. Так само вони вклонилися Данилу, низько схилилися перед Петром і зникли миттєво й нечутно, як і приходили.

Розділ 27
Перевертні, 2023 рік. Самюельїс

— Учителю, а що вони роблять зараз? — поцікавився хтось із підлітків. — Даніельєн і Станіслава?

— Живуть, — Самюельїс примружився на сонце. — Адже саме це вони пообіцяли одне одному.

Старий сидів на великому камені на верхівці пагорба, його учні розташувалися півколом напроти нього просто на траві. Була перерва, під час якої молоді перевертні відпочивали і слухали оповідки свого вчителя.

— Зрозуміло, — нетерпляче смикнула головою темнокоса дівчина. — Але, вчителю, можна конкретніше? Що саме вони роблять? Стасі вдалося організувати дитячий табір відпочинку?

— Для початку Стася організувала арт-клуб на одній зі станцій харківського метро, — Самюельїс підставив обличчя сонячним променям, примружився і з задоволенням потягся. Під лівою лопаткою кольнув невидимий шпичак і розчинився звичним, майже непомітним болем. «Ці учні — мої останні, — подумав перевертень. — Час перебиратися під старий дуб та розповідати казки малим вовченятам». Він розплющив очі. — З перших днів на станціях переховувалися люди, серед них було багато дітей. Волонтери забезпечували їх ковдрами, їжею та гарячими напоями, найменшим приносили памперси. Стася почала приходити з олівцями та фарбами, збирала навколо себе малих і дорослих, і вони малювали разом. Зараз метро працює у звичному режимі, але на деяких станціях, облаштованих водогоном і каналізацією, місцева влада почала створювати безпечні простори для навчання дітей. Кілька шкіл проводять там уроки для своїх учнів, а волонтери організовують позашкільні активності. Станіслава — одна з таких. Разом із дітьми та їхніми матерями вона відроджує національні декоративні мистецтва: художні розписи, витинанки і таке інше.

— Цікаво було б подивитися, — мовив хтось із хлопців.

— А я б хотів потренуватися в Даніельєна, — додав інший, — шкода, що він закрив спортивний клуб.

Товариш шикнув на нього і відпустив потиличника. Обурений хлопець миттєво обернувся й вишкірив зуби. Самюельїс блиснув на обох очима.

— Три рази по тридцять віджимань із перервою в три хвилини, — наказав він. — Зараз. Обоє.

Хлопці відійшли трохи убік і почали віджиматися.

— Решта пам’ятає, що під час розмови ми користуємося словами? — поцікавився Самюельїс.

— Так, учителю, — на один голос відповіли молоді перевертні.

— А різницю між боєм та бійкою?

— Так, учителю.

— Але у випадках, коли протистояння не на життя, а на смерть, бій може перетворитися на бійку, — насмілилася зауважити темнокоса дівчина.

— Не може, — похитав головою Самюельїс. — Виключно на смертельний двобій. Завдання всім! — старий учитель обвів поглядом учнів. — Подумати, в чому все ж таки різниця і чому бійки неприпустимі. Завтра розкажете. Хлопці, вас також стосується, — звернувся він до підлітків, що провинилися.

— Так, учителю, — відповіли ті між віджиманнями.

«Навіть не засапалися, — подумки відзначив Самюельїс. — Хороша група. В мене зараз напрочуд хороша група».

— Багато людей прийшли на похорон Петроса? — спитав хтось іще.

— Односельці, що не виїхали на початку повномасштабного вторгнення, кілька колишніх співробітників, кілька молодих перевертнів, що перебували в людському світі, — відповів Самюельїс.

— Воєнний стан, — зітхнули підлітки. — За мирних часів прийшло б більше.

— Справа не в тому, скільки приходить на похорон, — похитав головою старий. — Справа в тому, що встигаєш зробити за життя. Діти Дариньєн та Юрка читають книги, які передав їм Петрос, і ще більше людей слухають по радіо Стасю, яка читає зібрані ним казки.

— А сірий кіт... — несміливо почав був наймолодший учень, але інший перервав його.

— До речі, про Дариньєн. Хто б міг подумати, що принцеса перевертнів стане матір’ю двадцяти двом людським дитинчатам!

— Вона тому й принцеса, що завжди робила те, чого вимагало її серце, — відмахнулася темнокоса дівчина.

— І як вона тепер повернеться до містичного світу? — поцікавився хлопець. — Дариньєн не залишить дітлахів! Це означає довічне Служіння? Але ж вона його не обирала, так обставини склалися...

— Бовдуре, тобі не зрозуміти, — похитала головою дівчина. — Вчителю, можна я вкушу цього йолопа? Потім відіжмусь тричі по тридцять.

— Віджимайся, — погодився Самюельїс. — Кусатися заборонено. Усі віджимайтеся. Перерву закінчено.

— Але, вчителю... — почали були учні, але Самюельїс звів брову.

Підлітки зітхнули й почали віджиматися. Старий учитель вчасно перервав їхній відпочинок. Бурхлива енергія юності не дозволяла молодим перевертням довго спокійно сидіти на місці.

— Долучайтеся до решти, — звернувся Самюельїс до покараних перевертнів, які вже закінчили вправи й налаштувалися влягтися на траві. — Ще тричі по тридцять віджимань разом з усіма. І слухайте завдання, — вчитель трохи підвищив голос, щоб його почули всі. — Щойно завершите цю вправу — бігом із вершини пагорба через ліс до урвища. На дні протікає струмок. Наберете повні роти води й повернетеся сюди. Перекинутися двічі: перший раз щойно спуститеся з пагорба — на вовків, у цій подобі долаєте весь шлях. Другий раз перед підйомом на пагорб — на людей. Вода має залишитися в роті! Ті, хто ковтне чи виплюне, повернуться до струмка за новою порцією. Трьом першим, хто виконає завдання, дозволю взяти участь у полюванні зграї наступного тижня. Трійця останніх завтра на світанні прийде долати смугу перешкод. Питання?

— Вчителю, а чому саме воду принести?

— Саме повні водою роти принести, — уїдливо відповів Самюельїс. — І зберігати їх повними, а значить закритими, ще годину після повернення. На вас чекає лекція з історії рас. Сьогодні розповідатиму про ельфів і наступні запитання хочу почути не раніше, ніж закінчу. Готові? Бігом!

Наймолодший учень трохи затримався біля Самюельїса.

— Вчителю, — сором’язливо сказав хлопчик, — здається, я кілька разів бачив сірого кота із жовтими очима. Він нічий, приходить та йде, коли заманеться.

Старий згідно кивнув.

— Для котів не існує кордонів між світами. Вони бачать усе та ходять де захочуть.

— Як Даніельєн та Станіслава разом? — несподівано спитав учень. — Для них відкриті всі світи, і вони бачать їх та усіх їхніх жителів такими, якими вони були створенні від початку.

— Біжи вже, бо ризикуєш повернутися останнім, — посуворішав Самюельїс. Учень знітився і чкурнув униз із пагорба. Старий учитель замислено дивився хлопчаку услід.

«Цікавий малий, маю придивитися. Обдарований? Вірогідно. Треба приділити йому увагу».

І стоячи на верхівці пагорба, Самюельїс звернувся до Батька всіх з єдиним проханням, яке мають справжні вчителі всіх рас і часів.

Він попросив сил та наснаги для виховання ще одного.

1 «Єн» — суфікс, що означає належність до правлячого клану. (Тут і далі прим. ред.)

2 Суфікс «їс» — привілей учителів. Вони не входять до жодного клану, зберігають незалежність і дуже шановані.

3 Духи стихій (вони ж стихійники, живолаки тощо) — у середньовічній натурфілософії, окультизмі та алхімії істоти, що відповідають стихіям світу, символи елементів та їх охоронці.

4 Евфемізми — пом’якшувальні або маскувальні слова і вислови, які використовують замість слів, які сприймаються як небажані, неприйнятні, вульгарні тощо.

5 Ідеться про «сараєвське вбивство» — вбивство 28 червня 1914 р. ерцгерцога Франца Фердинанда, спадкоємця австро-угорського престолу, та його дружини герцогині Софії Гогенберг сербським гімназистом Гаврилом Принципом, членом сербської терористичної організації «Млада Босна».

6 ХТЗ — житловий масив Харкова, який певний час вважали одним із найкримінальніших районів міста.

7 Байкало-Амурська магістраль.

8 Металевий або дерев’яний кухоль чи черпак із держаком.

9 Прилад для розтягання шкір, який складався з двох паралельних брусків, кінці яких проходили через колоду.

10 Пристрій для розминання шкур.

11 Члени Української повстанської армії (УПА) — військово-політичного формування, яке діяло в Україні протягом 1942–1960 років.

12 Воїн з АТО, ветеран АТО — Антитерористичної операції на сході України, яка тривала з 14 квітня 2014 року до 30 квітня 2018-го.

13 Один із найбільш постраждалих від обстрілів під час широкомасштабного вторгнення районів Харкова.

14 Район Харкова, розташований на околиці міста. Як і Салтівка, дуже постраждав від обстрілів російських окупантів у перший рік повномасштабного вторгнення РФ.

15 Район Харкова, розташований на протилежній Салтівці околиці міста.