УДК 821.161.2-3-93

Г68

Серія «Час фентезі»

Ілюстрації Лади Колеснікової

Дизайн обкладинки Надії Величко

Гордієнко Н.

Г68 Межи світів. Шляхи справжніх / Наталія Гордієнко. — Х. : АССА, 2026. — 384 с. : іл. — (Серія «Час фентезі»).

ISBN 978-617-8510-07-7

© ТОВ «Видавництво АССА», 2026

ТОВ «Видавництво АССА»

Свідоцтво суб’єкта видавничої справи

ДК № 5981 від 29.01.2018 р.

Анотація

«Межи світів. Шляхи справжніх» — продовження серії сучасного українського фентезі про пошук власного призначення, свободу вибору й кохання.

Станіслава — дівчина з надзвичайною здатністю бачити більше, ніж інші. Зустріч із перевертнем Даніельєном, у людському світі Данилом, відчиняє для неї двері у паралельний світ і водночас у світ любові. Але реальність розривається вибухами: повномасштабне вторгнення Росії в Україну накладає глибокий відбиток на долі персонажів. Тож Стася мусить дати раду своєму дару, відповісти на складні питання, що ставить перед нею життя на два світи. Чи варто попереджати інших про небезпеку, а чи це їхня доля? Чому поруч із кимось легко, а з іншими — важко? Чи можна поповнити життєву енергію, якщо живеш у війні?

«Найцінніший артефакт, який ельфи зберігають у своїй Скарбниці, — дорогоцінний камінь Альваріель. Нечисленні особи, яким пощастило бачити Альваріель на власні очі, свідчать, що камінь є великим діамантом надзвичайних розміру та краси, який світиться власним сяйвом. Жоден зі свідків не мав змоги провести докладний спектрометричний аналіз Альваріеля, тому нам залишається або вірити, що перші ельфи принесли з собою зоряне сяйво, яке в земному гравітаційному полі перетворилося на діамант, або…»

Ґрор Науґладур

«Історія рас», т. 3, с. 13

Розділ 1
Містичний світ, 2000 рік. Смуга перешкод

Дощ був дрібний, ніби й не дощило, просто волога з важких сірих хмар поєднувала небо та землю, просотувала повітря, огортала кущі та дерева, проникала під одяг неприємним вогким холодом.

Даніельєн щільніше затягнув пов’язку, яка притримувала його сріблясто-біле волосся, і стенув плечима. Він знав, що швидко зігріється, коли почне долати смугу перешкод.

— Терпіти не можу групові тренування, — пробуркотіла його сестра. Вона перевіряла напульсники й наколінники — смуги цупкої тканини, які захищали найуразливіші суглоби. — Чому я маю узгоджувати свої дії з іншими?

— Хоча б інколи це потрібно робити, — усміхнувся Даніельєн.

Смуга перешкод не була для молодих перевертнів чимось новим та незнайомим, хоча щоразу змінювалася та ставала інакшою. Смуга розташовувалася на нейтральній території, яка не належала жодному з кланів, і всі учні по черзі приходили сюди на тренування.

Невелику зовні галявину було вкрито захисним бар’єром, пройти його можна було лише з дозволу вчителя, тому небезпеку потрапити на смугу перешкод комусь непідготованому було виключено від початку. Перешкоди на нейтральній ділянці встановили за давніх часів перші перевертні одразу після укладання Договору. Перші придумали перешкоди, але створити просторову кишеню, щоб умістилося все задумане, їм допомагали, бо навіть перші перевертні не володіли магією в обсязі, достатньому для того, щоб завершена смуга працювала.

Смуга не була сталою, й учні, які приходили сюди на тренування, ніколи не знали, в якому порядку розташуються перешкоди цього разу. Після кількох тренувань вони розуміли, які саме перешкоди побачать, а от порядок… Провчившись у Самюельїса кілька років, вони добре розуміли, що порядок речей може змінюватися не лише на смузі, тож треба бути готовими сприймати зміни та реагувати на будь-які обставини.

Дариньєн пхикнула, звузила зелені очі й обернулася. Самюельїс стояв неподалік, його сиве волосся ховалося під каптуром.

— Вчителю! — дзвінко покликала перевертниця старого. — Ви дозволите мені стати в пару з Даніельєном?

— Ні, — проскрипів учитель. — Я вже бачив вас разом на смузі, тож чи зможете вразити ще чимось?

Дариньєн зітхнула. У парі з молодшим братом вони демонстрували найкращі в групі результати, бо дуже добре знали одне одного, розуміли й відчували. Самюельїс дозволив їм подолати смугу вдвох уже двічі, і якщо цього разу відмовив, то остаточно. Сперечатися зі вчителем не спадало на думку навіть єдиній дочці голови правлячого клану.

— До того ж… — Самюельїс трохи підвищив голос. Зазвичай, коли він починав говорити, учні шанобливо замовкали й уважно слухали. Тож зараз заговорив голосніше не для того, щоб привернути увагу: просто дощ посилився та зашурхотів листям. — До того ж сьогодні долаєте смугу групами по п’ятеро.

З-під високих дерев вийшли молоді перевертні західного клану. Вітаючись, вони вклонилися старому вчителю. Учні з правлячого клану заворушилися. Клани не ворогували, але підлітки конкурують між собою за всіх часів. Вони вже зустрічалися на загальних тренуваннях, але смугу перешкод разом іще не долали.

Самюельїс швидко поділив учнів на групи. Дариньєн опинилася в команді з двома перевертнями свого клану та хлопцем і дівчиною із західного. Присутність іншої дівчини змусила перевертницю набурмоситися. Дівчат Дариньєн не любила.

— Дарі, — тихо покликав її брат.

Даніельєн увійшов у групу разом із Лургійном, сином голови західного клану, двома його товаришами та мовчазною Мариньєн, дальньою родичкою. Мати Мариньєн виросла на узбережжі, й імена її дітей несли в собі натяки на море.

— Дарі, на час долання смуги ця група — твоя родина, — неголосно промовив Даніельєн.

Дівчина скривилася.

— Тобі не обов’язково їх любити, — усміхнувся брат, — але в родині…

— Один за всіх, і всі за одного, — зітхнула Дариньєн. — Знаю, не переймайся. Найбільше мені подобаються індивідуальні завдання, але це не означає, що я не можу працювати в групі. Все буде добре.

Даніельєн кивнув.

— Хай щастить!

— Якщо твоя група прийде пізніше — нагостриш мої ножі, — підморгнула Дариньєн братові.

— Якщо моя група прийде раніше — пошиєш нові піхви для моїх, — у тон їй відповів Даніельєн.

Шити Дариньєн любила ще менше, ніж гострити ножі.

— Увага! — пролунав рипливий голос Самюельїса. — Кожна група бере колоду отам, на галявині. Її потрібно донести до урвища, щоб використати замість моста. На протилежному боці прірви колоду залишаєте й решту смуги долаєте з порожніми руками. Групи заходять із проміжком у п’ять хвилин. Члени групи, яка першою подолає смугу, зможуть взяти участь у полюванні зграї. Члени групи, яка прийде останньою, тиждень вартуватимуть уночі. Готові? Починайте!

Молоді перевертні група за групою виходили на смугу, несучи важкі довгі колоди. З перших кроків їм довелося пристосовуватися одне до одного: щоб нести вп’ятьох колоду на плечах, потрібно підлаштувати ходу та швидкість.

Цього разу перешкоди розпочалися з широкої смуги піску, у якому вгрузали ноги. Даніельєн переставляв ноги — ліва-права, ліва-права — і дихав у такт. Усі члени групи рухалися в одному ритмі, і вага колоди майже не відчувалася. Кров швидко бігла жилами, і, протопавши п’ятсот кроків по піску, Даніельєн відчув, що зігрівся. Він скинув каптур, щойно вони ступили на тверду землю. Дощ торкнувся волосся та дрібними краплинами покотився за комір.

— Пильнуй! — дзвінко крикнула Мариньєн.

Вона бігла другою, але помітила підступну яму раніше за Лургійна, який рухався першим. Перевертні від початку вишикувалися так: першим ішов Лургійн, старший та досвідченіший за решту групи, за ним — Мариньєн, потім — підліток із західного клану, потім — Даніельєн, а замикав ходу молодший брат Лургійна Равгійн. Лургійн ледь устиг загальмувати на краєчку ями, група збилася з кроку та зупинилася. Равгійн засичав: колода вдарила його по плечу.

— Онде ще одна, — Мариньєн вільною рукою вказала на западину, — і ще отам. І ще.

Ями вирізнялися хіба що трохи іншим кольором ледь прим’ятої трави. З досвіду попередніх тренувань перевертні знали, що ці ями неглибокі та неширокі, але втрапити на бігу в канаву, ще й із важкою колодою на плечах, було небезпечно.

— Підеш першою? — спитав Лургійн. — Ти уважна.

Ще на загальних тренуваннях Даніельєн помітив, що старший син голови західного клану не страждає на надмірний гонор і задля справи здатний поступитися умовною першістю. Мариньєн кивнула. Вона коротко стригла своє пишне волосся, і зараз воно, змокле під дощем, кільцями прилипло їй до лоба. Дівчина зайняла місце Лургійна попереду групи, і перевертні почали обережно переступати ями, які розташовувалися на різній відстані одна від одної. Інколи підлітки встигали ступити кілька кроків, перш ніж перестрибнути западину, а подеколи — тільки крок. Рваний ритм стомлював, колода підстрибувала на плечах.

— А щоб його! — пробурмотів Равгійн, коли перевертні пройшли ями та опинилися перед високою стіною. Обійти її було неможливо, треба перелазити.

— Двоє нагору, — запропонував Лургійн, — троє подадуть колоду знизу, потім влізуть самі.

Хлопці швидко забралися на стіну, інші підняли колоду та спільними зусиллями — одні тягли, другі штовхали — заперли її наверх. Влізти слідом та зіштовхнути ненависну деревину було неважко. Колода плюхнулася в рідку грязюку: від стіни замість стежини простягалася канава.

— Слизька, напевно, — зітхнув третій підліток із західного клану Арвалайн.

— По коліна? Чи по пояс? — поцікавився Равгійн.

— Не дізнаємося, поки не перевіримо, — відповів його брат, і перевертні почали спускатися, обережно просуваючись по змоклій від дощу стіні.

У канаві було по пояс. Перевертні витягли колоду, і багнюка віддала свою здобич із голосним чваканням. Обліплена рідкою глиною колода здалася вдвічі важчою. Ішли, повільно пробиваючи шлях, розштовхуючи багнюку, слухаючи її жадібне плямкання. Даніельєн відчував поміж лопаток гарячий струмочок. Хлопець засапався, але бачив, що іншим так само важко. Піт заливав очі, Даніельєн намагався витерти його, але тільки розмазував грязюку по обличчю. Три сотні кроків канавою здалися нескінченними.

Усе ж таки перевертні досягли твердої землі та розтягнулися на ній, не зважаючи на дощ. Чудово було полежати, розкинувши руки та ноги, поступово відсапуючись, не відчуваючи ваги колоди на плечах.

— Вода буде цього разу? — знову поцікавився Равгійн, ні до кого не звертаючись. — Я б із насолодою пірнув.

Інші промовчали. Місцина підіймалася вгору, тож найближчим часом на водойму вони не натраплять. І Равгійн розумів це не гірше за решту.

— Досить відпочивати, — Лургійн підвівся. — Я хочу вибороти право участі в полюванні.

Підлітки підхопилися слідом та підняли колоду. Стежка під ногами була твердою, без пасток, але вперто дерлася вгору. Даніельєн спробував зосередитися на механічному пересуванні ніг. Ліва-права, ліва-права, у такт із групою. Вдих-видих, ліва-права. Він уже не рахував кроки, просто просувався вперед. Очікування кінця чергової перешкоди виснажує гірше за саму перешкоду. Просто вдих-видих, ліва-права.

Стежина зробила плавний поворот та увірвалася. Високий пагорб перерізало урвище: раніше його тут не було. Перевертні опустили колоду й посунули її так, щоб один із кінців ліг на протилежний бік новоствореної прірви. Імпровізований міст був слизьким від глини.

— Прірву можна перестрибнути, — запропонував Арвалайн.

— Не можна, — похитав головою Лургійн, — замало місця для розбігу.

— В людській подобі, — наполягав Арвалайн, — але якщо обернемося…

— Смугу треба подолати в людській подобі, — нагадав Даніельєн.

— А як Самюельїс дізнається? — почав був Арвалайн, але Мариньєн перервала його.

— Я скажу, — вона спокійно дивилася на підлітка продовгуватими синіми очима.

Той стиснув кулаки.

— Я сам скажу Самюельїсу, — підтримав дівчину Лургійн, — а потім Арслайну. — Арвалайн вишкірив зуби, й Равгійн став поруч із братом. — Я не дозволю ганьбити клан та брехати, — договорив Лургійн. Він підібрався, як перед стрибком.

— Припиніть, — Даніельєн обвів поглядом напружених перевертнів, — не час та не місце для бійки. Арвалайне, навіть якщо вони нічого нікому не скажуть, ти сам знатимеш, що збрехав. Завжди про це пам’ятатимеш. Впевнений, що тобі потрібний такий тягар?

— Важчий за дровеняку, — похитала головою Мариньєн, указуючи на слизьку колоду.

— І як ви пройдете по ній? — не вгавав Арвалайн. — Послизнетеся та полетите сторчголов? Ладні ризикувати життям, аби тільки правила не порушити?

— Згадай дихальні вправи, — порадив Даніельєн, і Арвалайн загарчав, бо вирішив, що молодший син Сімоньєна, голови Ради, знущається з нього.

— Баланс, — згідно підхопив Лургійн, і решта підлітків незрозуміло витріщилася. Мариньєн згадала першою.

— Відчуття внутрішньої рівноваги, — промовила вона, і Даніельєн усміхнувся дівчині.

— Так, звісно. Самюельїс нічого дарма не робить. Він учив нас дихальних вправ, бо вони дозволяють відчути внутрішню рівновагу, а значить, віднайти зовнішній баланс.

— То продемонструй, як воно, — уїдливо просичав Арвалайн, — дійсно вважаєш, що правильне дихання допоможе тобі втриматися?

— Якщо тобі не допоможе, то й полетиш сторчголов! — не втримався Равгійн. — Нам же краще, ти всю групу затримуєш своїм скавучанням!

— Досить! — Даніельєн став між підлітками, які вже ладні були кинутися один на одного. — На своїй території робіть, що заманеться. На смузі — зась! Ми долаємо її разом, разом і подолаємо. Самюельїс казав, що перемога дістанеться першій групі, — молодий перевертень зробив наголос на останньому слові. — Це означає, що на фініш має прийти вся команда, в повному складі. Арвалайне, — він подивився в очі товаришу, — якщо зірвешся, я сам спущусь у прірву і притягну тебе на спині. Але ти втримаєшся. Ти зможеш.

Ніхто з перевертнів, окрім учителів, не знав, що давня магія смуги перешкод не дозволяє на ній загинути. На смузі можна отримати травми, інколи серйозні та неприємні, але вони ніколи не призведуть до смерті. Покоління за поколінням молоді перевертні долають смугу перешкод у переконанні, що дійсно ризикують життям.

— Втішив, що вже, — гірко зітхнув Арвалайн.

Утім він потроху заспокоювався, і коли інші члени групи почали виконувати дихальні вправи, повільно заплющив очі та доєднався до них. Серцебиття поступово стишувалося, уповільнювалося.

Лургійн першим розплющив очі та неквапливо пішов по колоді. Другого боку прірви він досяг легко та впевнено. Мариньєн так само легко пройшла ненадійний слизький міст.

— Готовий? — спитав Равгійна Даніельєн.

Підліток серйозно кивнув і пішов понад прірвою.

Арвалайн стиснув кулаки. Даніельєн підбадьорливо усміхнувся йому.

— Не поспішай. Грець із ним, із полюванням. Забудь. Йди, тільки коли будеш готовий.

— Йди ти, — видихнув Арвалайн.

На іншому боці Равгійн почав підстрибувати та розмахувати руками, підганяючи товаришів.

— Замовкни, — порадив йому Даніельєн, і тієї ж миті Лургійн заліпив братові потиличника.

Мариньєн обпекла обох крижаним поглядом синіх очей, брати набурмосилися, засопіли й відступили один від одного.

— Я піду за тобою, — неголосно промовив Даніельєн. — Коли будеш готовий — крокуй. Я буду поруч.

Арвалайн ступив на колоду й зробив перші повільні кроки. Він обережно ступнув однією ногою та підтягнув за нею другу, балансуючи руками. На середині колоди підліток мимоволі поглянув униз, дно прірви кинулося в очі, вищирилося гострим камінням, і Арвалайн відчайдушно замолотив руками в повітрі.

— Стоп! — пролунав чіткий наказ, і підліток завмер у доволі незграбній позі, зігнувшись майже навпіл.

Кілька років попередніх тренувань давалися взнаки. Команду «стоп» молодий перевертень навчився виконувати миттєво. Але, на відміну від попередніх разів, «стоп» скомандував не Самюельїс, а Даніельєн.

— Заплющ очі, — спокійно промовив Даніельєн. Дощ посилився, колода змокала та ставала ще більш слизькою, на другому краї прірви троє перевертнів затамували подих, спостерігаючи за товаришами. Даніельєн стояв над урвищем незворушно, немов посеред власної кімнати. — Заплющ очі і повільно вдихни. Один-два-три-чотири. Видихай іще повільніше: один-два-три-чотири-п’ять-шість-сім-вісім. Вдих-два-три-чотири, видих-два-три-чотири-п’ять-шість-сім-вісім. Вдих-два…

— Я в порядку, — Арвалайн випростався. — Все нормально. Ходімо.

— Дивись перед собою, не опускай голову, — нагадав Даніельєн, і Арвалайн кивнув у відповідь. Тепер він почувався значно впевненіше.

Інший бік прірви наближався, перевертень бачив напружені обличчя та широко розплющені очі товаришів. Крок, ще крок, ще один. Рятівна тверда земля під ногами. Арвалайн придушив бажання впасти навколішки та змусив себе ступити ще кілька кроків, щоб Даніельєну було куди зійти з колоди. Мариньєн поривчасто обійняла Арвалайна, а потім кинулася до Даніельєна та міцно стисла його в обіймах. Брати по черзі ляскали їх по плечах.

— Відпустіть, ненормальні, кістки переламаєте, — ніяковіючи, Даніельєн вивільнився з рук захоплених товаришів. — Краще б уже в прірву звалився, ну! Ефект приблизно той самий.

— Це недовго! — радісно заволав Равгійн та, жартуючи, потяг Даніельєна за собою. — Як забажаєш! Можу й зіштовхнути, тільки попроси.

Мариньєн лише головою похитала. Вона ще раз підбадьорливо ляснула Арвалайна по плечу й ніби між іншим зауважила:

— Тут уже є дві колоди. Ми не перші перейшли прірву.

— Але ще можемо бути першими! — вигукнув Лургійн. — Тягнімо свою сюди!

Після викиду адреналіну колода здалася зовсім легкою. Підлітки витягли її на галявину й бігом кинулись униз схилом. Вони легко проповзли тунель під сусіднім пагорбом, перепливли стрімкий струмок, поперестрибували з каменя на камінь на широкій стяжці між струмком і колючим чагарником. Крізь кущі довелося прорубуватися за допомогою ножів, такими щільними вони були. Із загрозливим шурхотом проріджене віття знову змикалося за спинами. Мокрі, брудні, захекані та подряпані, молоді перевертні завершили смугу перешкод і вивалилися на галявину, на якій їх зібрав Самюельїс перед випробовуванням.

Старий учитель стояв під розлогим деревом. Ще п’ятеро перевертнів сиділи та лежали на змоклій траві.

— Не перші, — зітхнув Равгійн, — другі.

Слідом вийшла ще одна група. Даніельєн помітив сестру: вона шкандибала, спираючись на перевертня зі свого клану, і болісно кривилася. Хлопець допоміг їй сісти та опустився поруч. Троє їхніх товаришів сіли навколо.

— Що з ногою? — Даніельєн став на коліно біля Дарі.

Дариньєн махнула рукою.

— Могли б раніше прийти, якби я не послизнулася на камені!

— Щиколотку пошкодила, — відповіла замість неї дівчина з західного клану Нігурлайна. — Я наклала пов’язку. Доведеться якийсь час дати нозі спокій.

Нігурлайна навчалася в цілителей. Серед перевертнів їх небагато, дар Нігурлайни був невеликим, але дівчина старанно його розвивала. Вона насуплено глянула на набурмосену Дариньєн.

— Треба буде полежати та не рухати ногу. Я зробила все, що могла, тепер потрібний тільки час.

— Я слідкуватиму за нею, — пообіцяв Даніельєн та підбадьорив сестру: — Погострю твої ножі. Ти мене не випередила, але якщо обіцяєш поводитися чемно та тихенько полежати, скільки потрібно, то погострю всі, які в тебе є.

— Полежу, — пробуркотіла Дариньєн, — і піхви шитиму, все одно нічого цікавого робити не можна найближчим часом.

Даніельєн усміхнувся сестрі й уважно подивився на Нігурлайну успадкованими від матері пронизливо-темними очима. Дівчина була на вигляд бліда та стомлена, надто стомлена навіть для перевертниці, яка щойно подолала смугу. Вона сиділа осторонь, склавши руки між колінами та похиливши голову. Даніельєн підійшов був до Нігурлайни, але не встиг нічого спитати.

На галявину вийшла четверта група. У ній було лише троє учнів.

Розділ 2
Світ людей, 2018. У тирі

Стрілецький клуб, розташований у підвалі старовинного двоповерхового будинку, був популярним. Зазвичай у ньому відбувалися тренування для підлітків, які відвідували секцію стрільби, а от сторонні мали зателефонувати заздалегідь і забронювати певний час, якщо хотіли побавитися з вогнепальною зброєю. Для таких аматорів у клубі працював інструктор, він поблажливо показував, як тримати гвинтівку, заряджати її та цілитися в мішень.

Двоє молодиків спортивної статури інструктора не потребували. Сплативши вартість оренди тиру на годину, вони придбали кілька коробок із набоями, наділи захисні навушники й усамітнилися за важкими металевими дверима.

— Чудова ідея — спортивний клуб, — Лургійн перезарядив карабін і клацнув затвором. Він почекав, поки Данило підготує свою зброю та опустить захисні окуляри. — Готовий?

Данило кивнув, і Лургійн, який здійснив перехід на півтора роки раніше за товариша та в людському світі звався Лукою, поправив навушники, приклав зброю до плеча й двічі вистрелив у ціль. Зробив крок убік та влучив у три нижні цілі. Ще крок — постріл уразив рухому ціль. Данило — у містичному світі він носив ім’я Даніельєн — зачекав, поки товариш використає всі десять пострілів, і пішов слідом.

Перевертні рухалися між спеціально встановлених перешкод та стріляли по цілях. Карабіни рикали коротко й загрозливо, сухо клацали затвори. Перезаряджаючи карабіни, перевертні пройшлися ділянкою кілька разів і зупинилися.

— А непогано, — з широкою усмішкою мовив Лука.

Він говорив голосніше, ніж зазвичай. Данило теж усміхнувся й показав на навушники, і Лука зняв їх.

— Пістолети? — запропонував він і Данило кивнув.

Він чудово стріляв із будь-якої зброї і, хоча не любив вогнепальну, про всяк випадок підтримував форму.

Перевертні перевірили карабіни, повернули їх на стійку, зарядили пістолети та ще раз пройшли ділянку, розстрілюючи мішені.

— Ти міг би брати участь у змаганнях, — підбадьорливо мовив Лука, але Данило заперечливо похитав головою.

Перевертні здали обладнання інструктору й вийшли зі стрілецького клубу.

— Повечеряємо? — запропонував Лука, але Данило знову похитав головою.

— Я вечеряю зі своєю дівчиною. Ходімо краще вип’ємо чогось, хочу обговорити з тобою дещо.

Хлопці зайшли до невеличкого кафе та, неабияк здивувавши офіціантку, замовили трав’яний чай.

— Спортивний клуб для неблагополучних підлітків, — замислено протягнув Лука, повертаючись до висловленої у тирі думки. — Не те, щоб я був вражений. Дуже на тебе схоже.

Данило трохи скривився.

— Я не планував нікого виховувати. Петрос заговорив про баланс між фізичним та інтелектуальним розвитком, мені здалося цікавим відкрити спортивний клуб, куди б люди приходили не тільки розвивати м’язи, а ще й внутрішні якості та пізнавати себе. Але щойно я знайшов підходяще приміщення, як зустрів оту компанію юних бовдурів. Вони й стали моїми першими учнями.

Лука широко усміхнувся. Історія про дванадцятьох юнаків, які ще ввечері пили пиво на майданчику, а вже зранку робили ремонт із Данилом у підвалі, стала одним із улюблених анекдотів у перевертнів і почала обростати подробицями.

— Рада враховує всі наші здібності, перш ніж відправити до людського світу, — відповів Лука. — Тобі ж не дарма видали диплом учителя.

Данило хмикнув.

— А ти не дарма ведеш курс психологічної підготовки в НАНГУ¹. Луко, мені буде потрібна твоя допомога. Хлопці вчаться та змінюються. Вони починають розмірковувати над практичним застосуванням своїх умінь, і мені спало на думку перетворити спортивний клуб на охоронну агенцію.

Лука присвиснув.

— Це погана прикмета, — суворо сказала офіціантка, переставляючи з таці на стіл заварник із чаєм та чашки.

Вона була невдоволена: добре вдягнені молоді люди — симпатичні, до речі, обидва високі, спортивної статури, з трохи дивними продовгуватими, піднятими до скронь очима, — замовили лише чай. Клопоту багато, а виручки — дрібничка. Усі її натяки щодо випічки, сандвічів і десертів хлопці проігнорували, та й узагалі! Що це за чоловіки такі, які чай цмулять?

Хлопець, який щойно свистів, миттєво набув винуватого вигляду.

— Перепрошую, красуне, — він опустив вії, вдаючи каяття. — Я більше не свистітиму, обіцяю.

— Отож-бо, — намагаючись зберегти суворий вигляд, пробуркотіла дівчина — несправедливо, що в цього хлопця вії довші та густіші за її власні. Навіщо чоловікам такі вії? — Ще чогось бажаєте? — вона зробила ще одну спробу.

— Кілька тістечок на ваш смак, — широко всміхнувся молодик, — запакуйте із собою, будь ласка.

Дівчина повеселішала, усміхнулась у відповідь і пішла до барної стійки, похитуючи стегнами.

— Навіщо ти це робиш? — спитав Данило. — Ти ж знаєш, як людські дівчата на нас реагують, чого ти її дражниш?

Данило виріс серед перевертнів й тільки після переходу до людського світу зрозумів, що саме мала на увазі мати, коли попереджала про надзвичайну принадність його раси. Гарної статури, добре треновані перевертні вабили не лише атлетичними фігурами. Їхня внутрішня хижа сутність пробуджувала потужні тваринні інстинкти в представниць протилежної статі. У перші після переходу тижні Даніельєна шокувала надмірна увага людських дівчат до його особи, ні з чим подібним у своєму містичному світі перевертень не стикався. Поступово він звик і навчився ігнорувати прояви жіночої уваги. Його цікавила одна-єдина дівчина в людському світі. Його справжня пара.

— І на думці не було, — заперечив Лука. — Дівчина не в гуморі, хотів трохи підбадьорити. Мені це нічого не вартує, а вона пару днів пам’ятатиме, що її красунею назвали. Не прискіпуйся, краще повернімося до твоєї ідеї.

Лука розлив ароматний чай по чашках.

— Приватна охоронна агенція — непогана думка насправді. Але є нюанси, — він висипав у чашку пакетик цукру. — По-перше, конкуренція. В цій царині вона дуже висока. І жорстка, — перевертень розмішав цукор і зробив перший ковток. — Без цукру п’єш? — уточнив він, і Данило підсунув товаришу свій пакетик. Лука подякував, додав іще цукру, спробував і схвально кивнув. — По-друге, зазвичай охоронні агенції пропонують ще встановлення сигналізації та відеоспостереження. Люди, які винаймають охорону, зацікавлені в повному спектрі послуг. Рідко буває потрібною цілодобова присутність охоронця, а от встановити сигналізацію, щоб за викликом з’являлася група, так би мовити, підтримки, погоджується багато хто.

— Врахую, — погодився Данило, і Лука знову кивнув.

— Ну й на останок. Зазвичай охоронні агенції беруть на роботу колишніх військових, поліцейських чи спортсменів. Тобто вже підготованих людей.

— Я готуватиму своїх співробітників сам, але є дещо, в чому ти кращий. Психологія спецпризначенців.

У Луки засвітилися очі.

— Вони мають бути готовими до нестандартних ситуацій, сконцентрованими, уважними, обережними, впевненими у власних діях та рішеннях, а рішення інколи доводиться ухвалювати за лічені секунди. Вони мають вміти безпечно знімати напруження та розслаблятися після виконаної роботи. Вони мають навчитися перемагати не лише власний страх, а й підтримувати своїх підопічних. Я створюю для студентів різноманітні ситуації в наближених до реальних умовах, щоб вони могли проживати певні внутрішні стани, а потім ми обговорюємо та аналізуємо їх разом…

— Ти один із найкращих викладачів, — підтвердив Данило. Про улюблену справу Лука міг говорити годинами, згадуючи різні випадки зі своєї практики. — Погодишся взяти групу моїх хлопців на навчання?

— Приводь, я подивлюся, що зможу зробити, — кивнув Лука. — І я познайомлю тебе зі своїм куратором. Йому ще рік служити, він обіймає непогану посаду в силових структурах людського світу, зможе допомогти з отриманням ліцензії, ну й рекомендувати твою агенцію. Твердо вирішив цим займатися?

— Так, — мовив Данило, — хлопці змінюються на очах, і я відчуваю певну відповідальність за ці зміни. Я допоможу їм зробити перші кроки в нове гідне життя, а далі вони підуть самі. Допомогти перетворити знання та уміння на професію — це теж підтримка, згоден?

— Неабияка, — Лука ковтнув чаю. — Коли я випустив свою першу групу, то дуже переймався за них. Я навчив хлопців усього, чого міг, але одна річ — тренування, а інша — реальне життя. Не повіриш, я навіть спав погано. Все думав, чи до всього підготував їх? Чи витримають вони? Чи не схиблять? Раз у раз переконував себе, що виклався з ними на повну, вчив, перевіряв їх та знову вчив. Що зробив максимум із того, на що був здатний, і тепер тільки від них самих залежить, як вони застосують свої вміння на практиці. А все ж таки шкодував, що не можу перевірити студентів на нашій смузі перешкод. Ця споруда добре показує, хто чого вартий. Пам’ятаєш той випадок?

— Коли ми йшли в одній групі, і Арвалайн боявся перейти над прірвою? — уточнив Данило. — Він подужав, йому просто знадобилося трохи більше часу, ніж іншим.

Лука махнув рукою.

— Боятися — це нормально для будь-якої живої істоти. Ніхто не вимагає від нас не боятися, нас учать долати свої страхи. Ти допоміг Арвалайну, не заперечуй. Зайва скромність — зворотний бік гордощів. Але я не про це хотів сказати. А про групу, з якої повернулося троє.

Данило зітхнув.

Розділ 3
Світ людей, 2009 рік. Юрко

Батько пішов за два тижні до тринадцятого Юркового дня народження.

Уночі вони з матір’ю пошепки сварилися і Юрко у своїй кімнаті накрив голову подушкою, щоб не чути їхнього шепоту. Ці ледь чутні сварки лякали хлопця дужче, ніж гучні скандали, які мати вчиняла чи не щодня.

Вона поверталася після чергування у своєму педіатричному відділенні, і вже за обертом ключа в замковій щілині Юрко розумів: батько знову в чомусь схибив. Не виніс сміття, брудний посуд, дме з вікна, чому в цій квартирі тільки я мию підлогу, так я і знала, знов шкарпетки під диваном валяються! На зауваження батька, що він полагодив бачок у туалеті та кран на кухні, мати волала: «Пралку б краще полагодив! У мене вже пальці від прання стерлися, сам свою спецівку пери!».

Батько грюкав дверима та йшов у гаражі. Він працював слюсарем на заводі імені Малишева, мав золоті руки, міг налагодити будь-який верстат, на роботі його поважали. Не маючи власної машини, у гаражах батько до дрібних коліщаток розбирав двигуни для знайомих і друзів, а потім збирав та вдихав у старенькі автівки нове життя.

Відремонтувавши чергове авто, батько випивав «із хлопцями», як він називав знайомих із гаражів. Його радо пригощали, бо знав безліч анекдотів, умів їх розповідати й був душею компанії. Додому він повертався хиткою ходою, інколи падав у передпокої, перечепившись через килимок. Мати тягла його в ліжко, сопіла від напруги та нагороджувала стусанами. «Руки заб’єш, Ганю», — белькотів батько.

Юрко якось запропонував матері залишати їм із батьком список того, що потрібно зробити до її повернення з роботи. «А ви самі не розумієте! — розсердилася мати. — Теж у цій квартирі живете, невже не бачите? Хліба купив? А уроки повчив?» З уроків Юрко робив тільки математику. На вимогу класної керівнички мати приходила до школи та пояснювала, що синові не цікаво на мові, літературі та історії, хай учителі зацікавлюють, це їхня робота. А що б’ється на перервах, так усі хлопці б’ються. Не всі? Ну то, значить, не хлопці. Класна керівничка зітхала. Ганна Мельник найкраще за всіх у районі робила уколи та ніколи не відмовлялася прийти зробити їх у хворого вдома. Більшість учителів охоче користувалася її послугами та заплющувала очі на Юркову поведінку.

Зрозумівши, що вгадати, як догодити матері, неможливо — зробиш одне — вона прискіпається до іншого, — Юрко почав завіюватися чимдалі від дому, навіть сумку після школи не заносив. З компанією таких само неприкаяних хлопчаків він гуляв годинами, намагаючись повернутися якомога пізніше, але повертатися доводилося.

«Я тобі казала, що суперечки кулаками не вирішують! — волала мати вдома. — Виженуть зі школи — що робитимеш? Ти можеш нарешті підручник із географії прочитати? Що там складного?» Юрко йшов до своєї кімнати та розгортав підручник із математики. Цифри підпорядковувалися певним правилам, хлопцеві подобалося возитися з ними та вирішувати задачі. Що складнішими вони були, що більше доводилося посушити мізки, то більшу радість відчував від вирішення.

У п’ятому класі математику почала викладати Ніна Федорівна — невисока, швидка та худенька вчителька з короткими кучериками невизначеного кольору, в окулярах на кінчику носа, із крейдяними плямами на спідниці. Ніна Федорівна ніколи не підвищувала голос, зверталася на «ви» до всіх без винятку учнів та була закохана у свій предмет. Учні її обожнювали та слухалися, як нікого. У класі панувала тиша, коли Ніна Федорівна пояснювала чергову тему, на математиці працювали всі. Біля дошки, у зошитах, сопіли та пітніли, але ухилятися не наважувалися. Ніна Федорівна терпляче пояснювала одне й те саме, добиваючись, щоб її зрозумів кожен учень. Вона викладалася на повну й того самого вимагала від учнів.

Якось вона принесла на урок цікаву задачу не з підручника та запропонувала вирішити її вдома. Юрко того разу не пішов вештатися дворами, а засів у своїй кімнаті допізна, списав цілий зошит, але задачу розв’язав. На уроці він перший підніс руку та пояснив розв’язання біля дошки. «Юначе, не хочете ходити до мене на додаткові заняття безкоштовно?» — спитала Ніна Федорівна після уроку. Відтоді тричі на тиждень Юрко лишався після уроків у затишному кабінеті математики.

Ніна Федорівна приносила бутерброди та печиво, чай із лимоном у термосі, відмахувалася від спроб Юрка відмовитися від пригощання: «На голодний шлунок мізки не працюють». Учителька розгортала стару, з пожовклими сторінками книгу та розпочинала додаткове заняття. Таких тем у школі не вивчали. Юрко мріяв, щоб Ніна Федорівна була його класною керівницею замість крикливої географічки, але за рік улюблена вчителька перевелася працювати до спеціалізованого математичного ліцею. «Двічі на тиждень можете приходити до мене додому, — запропонувала вона Юркові, — продовжимо наші заняття». Хлопець відмовився під приводом браку часу: він почав ходити на тренування з тхеквондо. Пізніше, випадково зустрічаючи Ніну Федорівну на вулицях, Юрко швидко перебігав на інший бік вулиці. Звільнення вчительки хлопець сприйняв як особисту образу.

За два тижні до тринадцятого Юркового дня народження батьки вкотре посварилися, але, замість піти до сусіда в гараж, тато пожбурив ключі від квартири й пішов, грюкнувши дверима. Кілька днів про нього не було і слуху, мати кудись телефонувала, бігала до батька на завод та скаржилася подругам. На восьмий день батько зустрів Юрка біля школи.

— Вчителька твоя дзвонила, — похмуро сказав він сину, — уроки почав прогулювати?

Юрко мовчав.

— Юрку, ми з матір’ю той… — батько затнувся й зробив другу спробу. — Я гостинку винайматиму. Переїдеш до мене?

Юрко розвернувся й пішов геть. Батько наздогнав хлопця, схопив за плече, але відсахнувся, наштовхнувшись на його погляд.

— Не чіпай мене, — просичав Юрко.

Батько розгублено розтиснув пальці.

— Послухай, — почав був він знову, але марно.

Юрко йшов, не розбираючи дороги, злі сльози пекли, але не виливалися з очей.

Мати плакала на кухні та похапцем витерла сльози, коли зайшов Юрко.

— А домовитися, поки він іще з нами жив, не можна було? — спитав хлопець. — Просто сказати, що тобі потрібно? Пралку полагодити? Підлогу помити? Що?

— Виростеш — дізнаєшся, — відповіла мати. — Вчителька твоя дзвонила…

Юрко пішов із дому, гупнувши дверима.

На день народження мати, як завжди, спекла Юркові торт і цього разу прикрасила його фігуркою тхеквондиста в бойовій стійці. Тхеквондист вийшов кривенький. Юрко слухняно задув свічки та з’їв торт, відрізаючи шматок за шматком.

— Не переймайся, — сказала мати. Вона вже не плакала, кутики її рота застигли в напівусмішці. — Самі впораємося, от побачиш.

Він пішов гуляти, хлопці чекали на стадіоні, сиділи на брусах і турніках.

— Забий, — махнув рукою Мишко, на рік старший хлопець із сусіднього під’їзду. — Я свого і не пам’ятаю. Мати чергового кавалера додому привела, руки вже розпускати почав. Батьки — то самий клопіт, навіщо вони взагалі потрібні?

Худенький веснянкуватий Йоська зітхнув. Він міг би сказати, що батьки потрібні, щоб кататися разом на велосипедах і рибалити, — так він мріяв. Утім Йоська був сором’язливий і багато не розмовляв.

— Ходімо на ставок? — запропонував Юрко, і Йоська несміливо повів плечима.

— Холодно ще, — тихенько зауважив він.

— Та тобі завжди холодно, — махнув на нього рукою Мишко, — таке вже мерзлякувате!

Юрко не став сперечатися, зістрибнув з рукохода та пішов собі. Старші хлопці казали, що збираються розпочинати сезон, а це значить, вони теж прийдуть на ставок, можна буде побалакати, продемонструвати нові прийоми, які Юрко вивчив на тренуваннях. Він не обертався, але знав, що товариші довго не всидять.

— Гей, чекай, ми теж ідемо! — гукнув Мишко, і вони з Йоською підтюпцем наздогнали іменинника.

Розділ 4
Містичний світ, 2000 рік. Заблукалі

— Де решта? — поцікавився Самюельїс.

Підлітки похмуро опустили голови. Інші учні дивилися на них в очікуванні відповіді. Молоді перевертні мовчки переступали з ноги на ногу, але зрештою один із них зібрався з духом. Залишати запитання вчителя без відповіді було страшніше, ніж відповісти.

— Залишилися біля урвища.

Запала важка тиша.

— Вони побоялися переходити по колоді над прірвою, — поквапився пояснити другий учень із групи, — ми вмовляли їх, а потім пішли самі. Колоду лишили, де була. Захочуть — перейдуть! — Його голос зірвався на фальцет, підліток виклично задер був підборіддя, але знову похнюпився під пронизливим поглядом Самюельїса.

— Завдання не виконане, — крижаним тоном вимовив учитель. — Ви не подолали смугу перешкод.

— Але, вчителю… — спробував зауважити перший учень.

— Це було групове завдання, — урвав його Самюельїс. — Ви мали перейти прірву вп’ятьох. А повернулися втрьох. Ви не впоралися.

Підлітки нижче схилили голови.

— Вони пішли шукати інший шлях, в обхід урвища, — наважився пробурмотіти третій із групи.

Якась дівчина тихо зойкнула.

— Це ж неможливо! — вихопилося в когось із хлопців. — Смугу можна подолати, тільки якщо йти уперед, її неможливо пройти у зворотному напрямку!

Скрипучий голос Самюельїса перекрив швидкий шелест голосів вражених учнів.

— Повертайтеся та знайдіть тих, кого ви покинули напризволяще, — звелів учитель.

На галявину вийшла остання група. Товариші нашвидку пояснили їм ситуацію. Перевертні посідали на траві. Відбувалося щось неординарне. Троє з четвертої групи приречено розвернулися в бік смуги.

— Чекаємо на ваше повернення, — напутив їх Самюельїс.

— Усі чекаємо? — уточнив хтось із підлітків. — Вчителю, чому ми маємо мокнути під дощем, чекаючи на двох бовдурів, які не зуміли подолати смугу, та на трьох йолопів, які покинули їх там?

Самюельїс безпомилково повернувся в його бік.

— Тому що ці двоє бовдурів та троє йолопів — наші. Ми без них не повернемося.

Якщо учень й не погодився зі своїм учителем, заперечувати не насмілився.

— Почекайте! — гукнув Лургійн до трійці, що вже стояла біля захисного бар’єра. — Вчителю, дозволите піти з ними? Один із двох бовдурів — із мого клану.

Самюельїс кивнув.

— Для пошуків може знадобитися більше учасників, — промовив Даніельєн і підвівся.

Дариньєн засмучено спостерігала за братом. Аби не пошкоджена нога, вона б залюбки пройшла смугу перешкод іще раз.

Нігурлайна перехопила її погляд і теж підхопилася.

— А ще в пригоді може стати цілителька, — сказала дівчина. Самюельїс ствердно кивнув на її запитальний погляд, і Нігурлайна звернулася до хлопця, що сидів поруч із Дариньєн. — Пильнуй за нею! Ногу треба поберегти.

— Я не шмарката малеча, — обурилася Дариньєн, але хлопець слухняно посунувся до неї. Про всяк випадок. Непосидючість і вигадливість єдиної дочки голови правлячого клану ні для кого не були секретом.

— Я теж піду, — зголосився Равгійн.

Арвалайн зітхнув, але доєднався до нього. Інші учні теж почали зводитися на ноги.

— Доста! — зупинив їх Самюельїс. — Ті троє, Лургійн, Даніельєн та Нігурлайна. Решта — чекаємо.

***

Дощ посилився. Цього разу молоді перевертні йшли без колоди, але, стомлені попереднім навантаженням, важко переставляли ноги по піску. Ноги вгрузали по щиколотку. Учні не розмовляли — недоречно, та й виснажливо, — лише уважно роззиралися та принюхувалися. Мокрий пісок пахнув мокрим піском, жодного натяку на страх чи розгубленість заблукалих товаришів. Ями й цього разу почалися відразу за піском, перевертні перестрибували їх, розтягнувшись шеренгою. Біля стіни Даніельєн затримався, очікуючи на Нігурлайну. Та трохи відстала: хлопцю не подобалися її надто блі-ді щоки.

— Ти як? — спитав він.

Нігурлайна здивовано зиркнула спідлоба.

— Як почуваєшся?

Це було нетипове запитання для перевертнів, бо вони покладаються на свій нюх більше, ніж на слова. Тож дізнатися про стан іншого можуть, просто втягнувши ніздрями повітря.

— Я йду смугою другий раз поспіль, як я можу почуватися? — уїдливо відповіла дівчина запитанням на запитання.

— Занизький рівень енергії навіть для стомленої перевертниці, — зауважив Даніельєн, не зважаючи на її тон. — Що з тобою?

Нігурлайна вперто стисла губи.

— Добре, спитаю інакше, — зітхнув Даніельєн. — Що в Дарі з ногою? Ти витратила забагато сили на зцілення?

Нігурлайна скривилася й мовила:

— Хай її ще хтось із цілителів подивиться, про всяк випадок. Я ж іще не справжня цілителька, тільки вчуся.

— Було щось серйозне? — наполягав Даніельєн. — Ти виснажена? Тобі потрібна допомога?

Нігурлайна пхикнула й полізла на стіну.

— Усе гаразд? — крикнув зверху Лургійн. — Ви чого затрималися?

— Все нормально! — відгукнулася Нігурлайна.

Вона вправно дерлася вгору. Даніельєн поліз слідом, пильнуючи дівчину.

Підлітки спустилися з іншого боку стіни і, механічно розштовхуючи багнюку в глибокій канаві, рушили вперед. Двох загублених ніде не було. На верхівку пагорба молоді перевертні забиралися значно повільніше, ніж першого разу. Даніельєн уперто тримався позаду Нігурлайни, придивляючись до дівчини, готовий допомогти, щойно побачить, що вона нездужає.

Двоє перевертнів — один із західного, один із правлячого клану — сиділи на самому краєчку урвища похнюпившись і дивилися на перекинуту понад прірвою колоду.

— Ти диви! — рикнув перевертень із пошукової групи. «Ларсійн», — пригадав Даніельєн. Вони вже перетиналися на тренуваннях. — Сидять, як притрушені! А ми їх усією смугою шукаємо!

— Ми не просили нас шукати, — безбарвним від утоми голосом огризнувся один із заблукалих. — Йдіть собі, здобувайте перемогу!

— Ми й пішли, — підвищив голос підліток, — та Самюельїс змусив повернутися. Ото б я з власної волі панькався з такими слабаками!

— Годі, хлопці, — Нігурлайна уважно оглянула понурену парочку. — Серйозних ушкоджень немає. Повернемося — забої та садна обробите самі.

— Довго блукали? — поцікавився Лургійн.

— Тричі спускалися з пагорба, щоб обійти його навкруги, і тричі стежка виводила нас нагору, — відповів перевертень із західного клану.

— Хай як блукай смугою, а все одно повертаєшся до урвища, — пробурмотів другий.

— Треба було одразу з нами йти, — не вгамовувався розлючений Ларсійн.

— Не треба було лишати їх тут, — відрізала Нігурлайна.

Вона опустилася на траву, щоб перевести дух. Утома давалася взнаки.

— На собі їх треба було тягти? — наїжачився Ларсійн, і Даніельєн повернувся до нього.

— Або сидіти тут із ними, поки до вас усіх не дійде. Неможливо втекти від власних страхів. Хай би скільки блукали, раз у раз з ними стикаєтеся.

— Припустимо, ці двоє повернулися до урвища, щоб подолати свій страх, — прошипів Ларсійн, — не знаю, який саме страх долає решта групи, але припустимо, що ми повернулися, щоб виправити помилку. Ти чого приперся, відміннику? Що тебе змусило?

— Нічого, — спокійно відповів Даніельєн, — я сам зробив свій вибір.

— Або робиш вибір, або спокутуєш наслідки того, чого не зробив, — хмикнув Матвієн, перевертень із правлячого клану. — Досить, Ларсійне. Всі втомилися. Добре хоч колоду залишили, бо довелося б іще одну тягти. Хлопці, — звернувся він до двох заблукалих, — нагулялися? Ходімо вже.

Хлопці пробурмотіли щось нерозбірливе.

— Затримаємося ще, — запропонував Лургійн, — байдуже на час. Дихальні вправи та медитація. Нам усім потрібно відновитися.

Нігурлайна вдячно глянула на нього. Перевертниця нізащо не зізналася б, але Даніельєн був правий у своїх підозрах. Вона зцілила зламану щиколотку Дариньєн і тепер була геть виснажена. Молодий перевертень мовчки тримався поруч, дівчина розуміла, що він страхує її, намагаючись не привертати зайвої уваги. Поки що Нігурлайна давала собі раду, але після слизької колоди, якою треба буде пройти над прірвою, на них очікували підземний тунель, бурхливий потік та чагарники. Дівчина не була певна, що зможе здолати всі перешкоди, не прохаючи про допомогу.

Вона першою заплющила очі. Решта перевертнів розсілася, хто де. Місця на вершині пагорба було небагато, підлітки майже торкалися одне одного. Складно було не зважати на засапане дихання сусідів, на важкий запах змоклого під дощем одягу, що парував на розпашілих тілах, на огидний бруд, який щільно обліпив їх із голови до ніг. «Найлегше — медитувати наодинці, — згадала Нігурлайна скрипучі повчання Самюельїса. — А ви спробуйте медитувати посеред галасливого натовпу!»

Глибокий вдих, довгий видих. Вдих. Видих. Увага на диханні. Вдих. Підіймається грудна клітина, наповнюється живіт, розширюються ребра. Видих. Опадають, пом’якшуються ребра, груди, живіт. Вдих — наповнення. Видих — звільнення, розслаблення. Серцебиття поступово вирівнювалось, уповільнювалося. Вдих. Концентрація на сонячному сплетінні, пірнути всередину себе. Видих. Дихання уповільнилося настільки, що його не помітно зовні. Вісім непорушних фігур сидять на вершині пагорба, схрестивши ноги та поклавши руки на коліна. Їхня свідомість перебуває поза простором і часом. Довкілля завмерло, принишкло, навіть дощ потроху вщухав. Один за одним молоді перевертні поверталися увагою до тіла, усвідомлювали своє положення, подумки фіксували зміни, що відбулися, і розплющували очі.

— Трохи легше? — неголосно спитав Даніельєн.

Перевертниця мовчки кивнула. Вона не відновилася повністю, обсяг внутрішньої енергії був замалий — вистачить хіба на надання першої допомоги, а це вміють усі без винятку перевертні першого року навчання, — але фізично дівчина почувалася значно краще, тож розуміла, що пройде смугу до кінця.

Лургійн обвів поглядом усіх присутніх.

— Готові?

Товариші врізнобій кивнули.

— Вибачте, — сказав один із трійки, Кирильєн, звертаючись до двох заблукалих. — Ми були неправі. Треба було все робити разом.

Ларсійн щось пробуркотів. Він дивився вбік.

— Від початку треба було, — тихо промовив Матвієн. — Ми мали від початку виконувати завдання як група, щоб біля урвища всі п’ятеро розуміли, що ми — команда й підтримаємо кожного зі своїх членів. Ми всі схибили. Вибачте, хлопці.

Ларсійн уперто мовчав.

— Та що вже, — вичавив Андрієн, — ви теж вибачте. — Він нарешті підвів голову та обвів поглядом шістку товаришів, яка прийшла на допомогу. — Через нас вам довелося йти смугою ще раз.

— Дякую, що повернулися, — пробурмотів Тимрійн, другий заблукалий.

— Ходімо на той бік, — підбив підсумки Лургійн. — Усім є про що подумати, обговоримо після смуги разом із Самюельїсом та іншими. Вони на нас чекають. Під дощем, зауважте.

— Закінчився, здається? — Нігурлайна відкинула каптур.

Вона була типовою перевертницею західного клану. Худорлява, тендітна, зі світлими очима та русявим волоссям.

— Погода на смузі не завжди збігається з погодою поза бар’єром, — відповів Даніельєн. — До речі, на тренуваннях ми ходили дощечкою, значно вужчою за цю колоду. Єдина різниця — дощечку було перекинуто між двома корчами невисоко над землею.

— Але вона була довшою, — підхопив Лургійн, — та прогиналася під ногами. Ця колода надійніша.

— Я пройду по ній зараз, — запропонував Кирильєн, — побачите, це неважко. Йдіть за мною, добре?

Двоє перевертнів невпевнено кивнули.

— Якщо не наважитеся, — додав хлопець, — я повернуся по колоді назад.

— Ми нікуди не підемо, поки ви не відчуєте, що готові перейти на той бік, — твердо пообіцяв інший перевертень із трійки.

Ларсійн засопів.

— І будемо сидіти тут, аж поки не посивіємо, як Самюельїс, — буркнув він.

— Стільки не просидимо, — спокійно відповіла Нігурлайна, — помремо з голоду раніше.

Даніельєн несподівано для себе усміхнувся. Йому здавалося, що він настільки втомився, що сил на жарти не лишилося, а диви ж ти!

— Це зразок неперевершеного гумору цілителів? — поцікавився він.

— Ні, це Нігурлайна, яка вона є, — усміхнувся у відповідь Тимрійн. — Схильність до чорного гумору — одна з її характерних рис.

Підлітки пожвавішали, заворушилися, навіть похмурий Ларсійн трохи пом’якшав.

— Чому ви вирішили, що я жартую? — Нігурлайна лишалася незворушною. — Хіба хтось бачив на смузі щось їстівне, окрім трави й дерев? Тут навіть птахів немає.

— Комахи точно є, — зауважив хтось, і Ларсійн закотив очі.

— Ви собі як хочете, а я жуків не їстиму! Ходімо вже на той бік, справді. Отримаємо прочуханку від Самюельїса та по домівках. Повечеряти перед нічною вартою встигнемо.

— Ет, — зітхнув Анрієн, — ще у варту сьогодні!

— До варти залишаються колода, тунель, струмок, кущі та розбір проходження із Самюельїсом, — уточнив Лургійн. — Готові?

Перевертні впевнено кивнули у відповідь. Один за одним підлітки обережно перейшли на інший край прірви.

Розділ 5
Містичний світ, 2000 рік. Магдаїс

Дариньєн умостилася на дивані у вітальні, на столику поруч лежали шматки добре вичиненої шкіри, лекала, шило, голки та вощені нитки. Перевертниця вже зробила розмітку й тепер обережно кроїла шкіру спеціальним ножем. У каміні потріскували дрова, на них танцювали полум’яні язички. Цупкі штори були відіпнуті, і кімнату заливало весняне сонце, що прийшло на зміну холодному дрібному дощу. У вікно можна було побачити небо — високе, запаморочливе, глибоке синє небо. За такої погоди важко всидіти вдома.

Дариньєн кинула погляд на свою перев’язану ногу та придушила зітхання. Брати були на тренуваннях. Перевертниця залюбки пострибала б туди на одній нозі — якщо не повправлятися самій, то хоч подивитися на інших і послухати зауваження Самюельїса. Але батько власноруч підсунув до дивана м’який пуф, щоб доньці зручно було покласти пошкоджену ногу, і суворо наказав вставати лише до туалету. Поруч сиділа та вишивала на п’яльцях мати: вона була народжена людиною та перейшла до містичного світу разом зі своїм справжнім, перевертнем Сімоньєном. Під її вправними пальцями розквітали дивовижні квіти, і пташка нахилялася з гілки до своєї подружки.

— Сонечко, допомогти проколоти шкіру? — спитала Марія, не підводячи голови від вишивки.

— А можеш? — із надією поглянула на неї Дариньєн.

Жінка всміхнулася.

— Я проколю заготовку, але зшиватимеш сама. Домовились?

Дариньєн пожвавішала. Не так вже й образливо сидіти вдома, коли матір поруч та приділяє увагу лише тобі. Останнім часом Марія була дуже зайнята в лабораторії зі своїми учнями, де варила зілля.

Дівчина ретельно змастила краєчки заготовок клеєм, проклала вузькими смужками шкіри та щільно притисла. Марія відклала вишивку, посунулася до столика й обережно проколола проклеєні боки гострим шилом.

— Мамо, ти навіть без лінійки проколюєш дірочки на однаковій відстані! — захоплено вигукнула Дариньєн.

— Тримай, — Марія простягла доньці напівготові піхви. — Проший ретельно. Але, Дарі, не забудь обмотати спочатку пальці, щоб не пошкодити власну шкіру!

Дариньєн слухняно обмотала пластиром вказівні та середні пальці обох рук, затягла нитку в спеціальну гобеленову голку та почала прошивати піхви.

Почулися голоси, і раніше ніж до вітальні увійшли двоє, Дариньєн вже за запахом знала, хто це. Батько та Магдаїс — цілителька, що вчила молодих перевертнів.

Учителі в перевертнів не належали до жодного клану, зберігали незалежність та були неабияк шановані. Магда перейшла з людського світу разом зі своїм чоловіком, перевертнем зі східного клану. Вона була природженою відьмою, але в людському світі не мала можливості вчитися та розвивати свій дар. У світі містичному Рада перевертнів одразу розгледіла в жінці потужну цілительку та направила її на навчання. Зараз Магді було за вісімдесят, і вже майже тридцять років до імені цілительки додавали суфікс «їс», бо вона не тільки зцілювала сама, а й вчила молодих цілителів.

Поява обдарованої відьми в приватній оселі була явищем неординарним, Магдаїс бралася зцілювати лише найважчі ураження чи хвороби. Марія підвелася з дивана та з гідністю вклонилася відвідувачці. Магдаїс відповіла таким самим шанобливим вітанням. Марія була однією з найкращих травниць містичного світу, і природжена відьма не могла не цінувати її досягнень.

Поважна цілителька була смаглявою та темнокосою, з пронизливим поглядом блискучих чорних очей. Час не мав над нею влади, Магдаїс не втратила стрункості, незважаючи на народження трьох дітей, ходила з прямою спиною й рухалася швидко та легко. Дариньєн спробувала була підвестися, щоб поклонитися, але Магдаїс махнула рукою.

— Облишимо церемонії. — Голос у неї був низький, приємного тембру. — Зазвичай мої пацієнти не в змозі привітати мене поклоном, як належить вітати вчителів. Я не зважаю.

Вона наблизилася до дивана, і батько посунув ближче табурет із м’яким сидінням. Магдаїс сіла та схилилася над щиколоткою Дариньєн. Цілителька не торкалася перевертниці, лише обережно водила рукою та уважно дослухалася до чогось, що чула лише вона.

— Яка старанна дівчинка, — ледве чутно пробурмотіла Магдаїс, але Сімоньєн і Дариньєн почули її гострим слухом перевертнів.

Голова правлячого клану трохи звів брову, його дочка розгублено витріщилася на цілительку. За сімнадцять років життя Дариньєн називали розумною, сміливою, відчайдушною, непосидючою, завзятою, бешкетною. Назвати юну перевертницю старанною могла хіба мати, та й то тільки на своїх заняттях в лабораторії.

— Нігурлайна, — додала Магдаїс голосніше, і батько з дочкою з розумінням кивнули. Цілителька казала про свою ученицю. — Це ж вона тебе зцілювала? Відчуваю її енергію.

— Так, — підтвердила Дариньєн, — коли я послизнулася на тій каменюці та впала, Нігурлайна вправила мені щиколотку й наклала пов’язку.

Магдаїс гмикнула.

— Це вона так сказала? Дарі, ти зламала щиколотку у двох місцях, кістка змістилася, я бачу вторинні ушкодження. Нігурлайна повернула кістку на місце та зростила перелам. Дуже акуратно, маю зауважити. Старанна дівчинка. Але необережна. Схоже, її внутрішнього резерву на зняття набряків не вистачило, вона вичерпала себе вщент. Нога болить?

Дариньєн знизала плечима. Перевертні витривалі, до того ж дівчина змалечку тренувалася, синці та садна не були для неї чимось незвичним.

— Болить трохи, — визнала вона.

Щиколотка дійсно боліла дужче за звичайні забої. Ворушити ногою було вкрай неприємно.

— Ти знеболювала уражене місце?

Надавати першу допомогу та знеболювати забої перевертнів починають навчати одразу на тренуваннях. Скерувати внутрішню енергію організму, щоб пришвидшити відновлення пошкоджених тканин та одужання, юний перевертень зазвичай здатен уже після першого року навчання. Але до знеболювання перевертні вдаються рідко. Якщо пошкодження серйозне, краще почекати огляду справжнього цілителя та не псувати картину травми чи захворювання своїм втручанням. Якщо не серйозне, тим паче. У перевертнів висока здатність до регенерації, їхні синці та подряпини загоюються швидко, немає сенсу витрачати на знеболення час та енергію.

— Ні, — похитала головою Дариньєн, — але мама поклала під пов’язку компрес із цілющих трав і заварила мені трав’яний чай. — Дівчина вказала на інший, не зайнятий рукоділлям столик, де стояла таця зі скляними заварником і чашкою.

— Так, бачу, — Магдаїс провела рукою ще раз. — Не дивно, що тобі було дуже боляче. Нігурлайна зцілила перелам, але набряк залишався. Я зняла його та знеболила твою щиколотку. Почуватимешся краще, але я наполягаю, щоб ти ще дві доби не вставала. Зцілення зціленням, проте організму потрібно трохи спокою для завершення внутрішніх процесів.

— Дариньєн, ти зрозуміла Магдаїс? — спитав Сімоньєн, побачивши, як у доньки загорілися очі.

Дариньєн знову зітхнула.

— Так, батьку, — мовила вона. Навряд чи варто було нехтувати порадою найкращої цілительки, яка знайшла час, щоб навідати перевертницю з доволі звичайною травмою. Перелам, хай подвійний, хай зі зміщенням, не був цікавим випадком для вчительки цілителів із понад тридцятирічною практикою. Якщо вже Магдаїс приділила увагу, треба бути чемною. — Дякую вам, учителько!

— Одужуй, — усміхнулася Магдаїс, блиснувши білими зубами.

Цілителька підвелася з табурета.

— Дякуємо, що завітали, — мати з батьком шанобливо вклонилися.

Магдаїс замислено похитала головою.

— Мені потрібно було побачити на власні очі, — пояснила вона. — Нігурлайна розповіла, що надала першу допомогу, але без жодних подробиць. У мене немає вашого гострого нюху, — цілителька коротко усміхнулася Сімоньєну, — але ж дівчина не бреше. Просто не вдається в подробиці. Тепер розумію чому.

— Вона вичерпала внутрішній резерв настільки, що не лишилося навіть на тимчасове знеболення, — роздумливо промовила Марія.

Найкраща травниця правлячого клану розумілася на енергіях.

— Дуже необережно, чи не так? — підхопила Магдаїс.

— Що саме? — спитала з дивана Дариньєн. Якщо вже їй доведеться ще два дні лежати, то хай хоча б щось цікаве розкажуть!

— Необережно спустошувати резерв повністю, — відповів батько, — це може бути небезпечно.

— Тим паче це небезпечно для цілительки, — зітхнула Магдаїс. — Будь-кому треба вміти відстежувати обсяги внутрішньої енергії та керувати ними, а цілителям і поготів. Варто приділити більше уваги цьому вмінню на заняттях. Дякую, що запросили, — звернулася вона до Сімоньєна та Марії, кивнула Дариньєн і збиралася вже йти, але травниця затримала її.

— Вчителько, якщо у вас є ще пів години, я хотіла б показати нові настоянки. Може, вам щось знадобиться.

Магдаїс згідно кивнула.

— Із задоволенням навідаю твою лабораторію, Маріє, давно вже не заходила.

Мати підійшла до дивана, торкнулася доньчиного волосся легкими пальцями. Її руки приємно пахли травами.

— Дарі, я скоро повернуся. Сонечку, покажеш мені, що в тебе виходить із піхвами. Якщо матимеш натхнення, розкроїмо ще пару разом.

Жінки пішли до виходу, а Сімоньєн затримався.

— Татку, — усміхнулася йому Дариньєн, — я не втечу, поки мами немає.

Сімоньєн усміхнувся у відповідь.

— Знаю, — він сів поруч і зацікавлено оглянув її роботу. — Для кого ти піхви шиєш?

— Для Даніельєна, — дівчина простягла батькові напівготовий виріб.

Сімоньєн узяв піхви, оцінив якість шкіри, роздивився акуратні шви. Непосидюча Дариньєн не любила шити, але якщо вже бралася за роботу, то виконувала її прискіпливо та охайно.

— Не завузькі? — спитав Сімоньєн, повертаючи піхви доньці.

— Дивись, — дівчина вклала ніж між шматками зшитої шкіри, — точно за розміром! Ніж дуже щільно входить, але й триматиметься надійно. А шкіра ще трохи розтягнеться, ти ж знаєш.

— Знаю, — погодився Сімоньєн. — Мені, до речі, теж нові піхви потрібні. Для метальних ножів.

— Батьку, як голова Ради ти лише короткий меч носиш, і той у парадних піхвах! — здивувалася Дариньєн. — Для позначення статусу, не більше.

— Навіть голова Ради періодично тренується, — зауважив Сімоньєн.

— Хочеш, щоб я пошила тобі нові піхви? — уточнила донька.

— Якщо вже все одно ти дві доби лежатимеш, — підморгнув Сімоньєн.

— Добре, — погодилася дівчина. — Але потім пів року голку до рук не візьму! Ні, рік!

— Щойно заприсягнешся не робити чогось, так Батько всіх вибудовує обставини таким чином, щоб довелося робити саме це, — похитав головою Сімоньєн. — Обережніше з обіцянками, Дарі.

Дариньєн мовчки закотила очі та знову взялася за голку.

— Дарі, я з власного досвіду знаю, як це нудно — одужувати після поранень, — сказав Сімоньєн, спостерігаючи, як донька протягує товсту нитку в заздалегідь проколотий отвір. — Лежиш собі, поки товариші займаються справами, і здається, що все цікаве в цьому Всесвіті проходить повз тебе.

— До речі, — пробуркотіла Дариньєн, — в мене сьогодні індивідуальні тренування мали б відбутися. А ще мама збиралася посіяти материнку, і я хотіла допомогти, а тепер ми обидві сидимо у вітальні! Ти лише поглянь, який день!

— То ви гайнуєте час? — звів брову Сімоньєн.

Дариньєн знизала плечима.

— Не те щоб дарма, але…

— Доню, — м’яко промовив перевертень, — займаючись будь-якою справою, можна багато чого зрозуміти про себе, це допомагає окреслити власні стосунки зі світом. Про що ти думаєш, поки шиєш піхви?

— Про те, як чудово, що в перевертнів немає розподілу справ на чоловічі та жіночі, хоча в інших рас вони є!

— Так, — кивнув Сімоньєн, — ми не зважаємо на стать, вік чи походження. Базові вміння отримують усі, а ті, що проявляють хист до якоїсь справи, сумлінно вчаться.

— Магдаїс — наочний приклад, — задумливо промовила Дариньєн, — вона людина, але вчить перевертнів.

— Нам пощастило з нею, — підтвердив Сімоньєн. — Цілителі серед перевертнів трапляються нечасто, а вже такого рівня, такої сили — то й поготів. Дарі, ти не відповіла. Що ти розумієш про себе? Яка ти? Як проявляється твоя сутність?

— Усе це можна зрозуміти, поки шиєш? — зсунула брови Дариньєн.

— Усе це можна зрозуміти, поки займаєшся будь-якою справою, — відповів батько. — Вчишся, тренуєшся, пораєшся в садку, навіть поки їси чи вмиваєшся.

— Тааак, — простягнула Дариньєн, — ніколи не дивилася на речі з цього боку. — Вона замислилася на хвильку. — Добре, — просяяла усмішкою, — мені ще ці піхви дошити треба, а потім твої. Буде час подумати про себе. Дякую, татку!

— На здоров’я, — Сімоньєн підвівся. — Мені час, скоро засідання Ради.

— Легкого засідання! — побажала дівчина. — Але, тату, не йди ще. Налий мені, будь ласка, маминого чаю.

— Нога болить? — стривожився перевертень.

— Після відвідин Магдаїс? У жодному разі. Просто він дуже смачний. Скуштуй!

Сімоньєн налив у чашку трохи настою зі скляного заварника, спробував, схвально кивнув.

— Марія завжди робить смачні напої. Втім, вона взагалі все чудово робить. Тримай, — він налив повну чашку та простяг доньці.

— Щось смачненького принести?

— Ні, бо не хочу забруднити крихтами шиття, — похитала головою Дариньєн і взялася до справи.

Розділ 6
Світ людей, 2010 рік. Юрко

Тренування з тхеквондо відбувалися в спортивній залі сусідньої школи. Секції починали працювати у другій половині дня, після уроків.

Тренера учні називали «кванджаннім²», і хлопець почав звертатися до нього так само. Юрко намагався проявити себе на тренуваннях якнайкраще, і кванджаннім швидко перевів хлопця до середньої групи. Юрко старався заради нечастої та короткої похвали: «Ассео³!». «Альссео⁴!» від кванджанніма не чув майже ніхто, задля цього треба було зробити щось уже вкрай неймовірне.

Тренування розпочиналися з розминки, після чого учні віджималися, присідали, виконували вправи на зміцнення пресу. Друга частина тренування була присвячена безпосередньо ударній техніці та блокам. Кванджаннім показував прийом та вимагав точного повторення, потім розставляв учнів у пари, щоб вони могли відпрацювати вивчене на практиці. У своєму білосніжному кімоно, підперезаному чорним поясом, стрункий і гнучкий кванджаннім ходив між учнями, виправляв, підказував, робив зауваження. «Ассео!» — інколи вигукував він.

«Дисципліна — найнеобхідніша чеснота людини, — повторював кванджаннім, — без дисципліни ви ніщо, опале листя, перекотиполе, яке вітер жене, куди йому заманеться. З дисципліною ви можете досягти бажаного, але саме її усім бракує. Чунбі⁵! Сіджак⁶!»

Корейські команди, які використовувалися на змаганнях із тхеквондо, Юрко вивчив раніше, ніж на ті змагання потрапив. «Калє⁷», «Кесок⁸» швидко закарбувалися в пам’яті хлопця. «Хана, туль, сет, нет, дасот, йосот, ільгоп, йодоль, ахоп, йоль⁹», — бубонив Юрко, ідучи з тренувань додому. На змаганнях секунди в нокдауні рахували корейською.

Свій перший — жовтий — пояс Юрко отримав за три місяці після того, як прийшов до секції тхеквондо. Жовті пояси кванджаннім пов’язав усім учням, які регулярно відвідували тренування та сумлінно виконували завдання. Жовтий пояс означав, що учень більше не новачок нетямущий, а чогось уже навчився. Але наступний пояс — зелений — треба було вибороти на змаганнях, і Юрко старанно до них готувався.

Він прокидався за годину раніше, щоб до школи встигнути пробігти обов’язкові щоденні півтора кілометри, а потім ставав у бойову стійку на майданчику та розмахував ногами, імітуючи бій з уявним супротивником. Після тренувань хлопець затримувався, щоб подивитися в роздягальні на учнів старшої групи — вдавано байдужих і трохи зневажливих небожителів, власників синіх і навіть одного червоного поясів.

— Гей ти, нишпорко мала! — якось насмішкувато гукнув Юркові учень із червоним поясом. — Ти чого під ногами швендяєш? Закінчив тренування? Збирай свої лахи й котися звідси, й без тебе в роздягальні тісно!

— Та не зважай, Фене, — недбало кинув інший хлопець, — що тобі до малого? Малий, перевдягнувся? Дуй додомку швидше, мамка плаче!

Артем Феногеєв, ось як його звали: Юрко прочитав ім’я та прізвище на стенді «Гордість школи». Артем у кімоно, підперезаному червоним поясом, насмішкувато дивився зі світлини. Він був чорнявий, з вузькими східними очима та тонкими, ледь помітними вусиками. Товариші звали його Фен. «Кваліфікація кожні три місяці, — рахував Юрко, — в мене теж буде червоний пояс!»

Червоний пояс, білосніжне кімоно, молодші учні дивитимуться з роззявленими ротами, а зарозумілий Фен прагнутиме затоваришувати. Юрко прокидався від дзеленчання будильника і йшов на стадіон.

Про тхеквондо батькам довелося розповісти. На перші кілька тренувань Юрко перевдягався у звичайний спортивний костюм, але кванджаннім зауважив, що одяг має відповідати філософії бойового мистецтва, а ще — бути зручним. Батько схвалив захоплення сина. «Зможе за себе постояти!» — відкарбував він, коли мати почала бідкатися, що лише кімоно їй бракувало, і так уже не знаєш, як ті копійки до авансу розтягнути. Мовляв, хай краще в школі добре вчиться. «Та ти кого завгодно живцем з’їси!» — буркнув батько й наступного дня приніс Юркові кімоно. «В секонді знайшов, не таке воно й дороге!» Кімоно було завеликим, сіруватим від численного прання та тхнуло дезінфекцією. Утім це таки було кімоно, і Юрко з повним правом міг вважати себе гідним навчання великої східної мудрості, втіленої в єдиноборстві.

Однолітки відверто заздрили. Мишко спробував був ходити на тренування разом із Юрком, але йому не сподобалися суворі правила кванджанніма, і хлопець покинув секцію після других чи третіх відвідин. Йоська спитав дозволу в батька, отримав прочуханку та додаткові вправи з англійської й попрощався з мрією навчитися надерти зад будь-якому кривднику. А Юрко тим часом із неабияким задоволенням демонстрував нові навички старшим хлопцям.

Компанія шістнадцяти–вісімнадцятирічних підлітків збиралася на стадіоні вечорами, вони не стільки тренувалися на майданчику, скільки теревенили, розсівшись на спортивному знарядді. Юрко ставав у стійку й показував різноманітні прийоми, хлопці підбадьорливо кивали й дозволяли посидіти з ними. Інколи вони давали Юркові дрібні гроші, і він разом із Мишком і Йоською біг у кіоск по чипси й горішки: підлітки не скупилися й ділилися смаколиками з посланцями. Старші хлопці поблажливо ставилися до Юрка, чимось їм припав до душі наполегливий малий.

Якось увечері, прийшовши на стадіон, Юрко побачив, що старші хлопці штовхають якогось підлітка.

— Що відбувається? — спитав Юрко в Мишка, який разом із Йоською спостерігав за сутичкою, стоячи трохи осторонь.

— Та спіймали якогось телепня… Щось він чи зробив не так, чи ляпнув не те, чи не туди подивився, — відповів Мишко.

— Він із твоїх, здається, — несміливо зауважив Йоська. — З тхеквондистів.

Юрко проштовхався крізь натовп. Посеред кола підлітків зацьковано озирався Фен.

— То як ти нас назвав, косоокий? — загрозливо наблизився до Фена один зі старших хлопців. Юрко згадав, що його звали Тоха.

— Він не косоокий! — крикнув Юрко. — Ми разом тренуємося!

— Що, теж Кунг-Фу Панда? — насмішкувато спитав старшак. — А не схожий! Гей, ти, чуєш? Ти Панда чи Мавпа?

Фен мовчки сопів, зиркаючи на хлопців.

Усі зареготали.

— Відпустіть його, — наважився Юрко, — в нас змагання за тиждень, йому треба бути у формі.

— Зараз ми йому форму підправимо та й відпустимо! — Хтось заліпив Фену потиличника, але той тільки головою мотнув.

Юрко не вірив власним очам.

— Хлопці, годі. Нам кванджаннім не дозволяє битися поза межами спортзалу. Відпустіть його.

— Бо що? — повернувся до Юрка Тоха. — Квакадміну своєму поскаржишся?

— Ні, — люто блиснувши очима, відповів Юрко, — сам пику тобі натовчу й казати нікому не буду!

— Ти диви, — похитав головою один зі старших хлопців, — таке мале, а таке грізне! Ну, вдар мене, спробуй! Допоможе твоє кунг-фу?

— Тхеквондо! — відкарбував Юрко, стискаючи кулаки та стаючи в бойову стійку.

Підлітки знову зареготали.

— Все, досить, — звелів Тоха. — Пожартували й годі. Малого не чіпати. Ти, — він повернувся до Фена, — йди звідси.

— Еее… Ні… — почав був хтось, але старший перервав його.

— Годі сказав. Нікуди він від нас не дінеться. Завтра зустрінемо, а не завтра, так післязавтра. Чи за тиждень. Ну! — він загрозливо топнув ногою на зіщуленого Фена, і той, не обертаючись, почвалав геть.

Підлітки засвистіли йому навздогін.

— Ти що, малий, дійсно битися зібрався? З нами? — Тоха видобув із кишені пачку сигарет і закурив. — Через оте опудало? А як же квакадмін твій? Не насварить?

— Кван-джан-нім! — обурено вимовив по складах Юрко. Він так і не розтиснув кулаки.

— Та пофіг, — відмахнувся старшак. — А як же заборона битися на вулицях?

— А чого ви всі на одного напали? Якщо захищати когось, то можна.

— Анекдот ходячий, — покрутив головою хтось. — Захисник знайшовся, ти диви!

— О малий дає, — присвиснув чорнявий хлопець. — І не боїться, бачили таке? Слухай, малий, ти справді думаєш, що тобі оте твоє кунг-фу допоможе? Ти себе майстром Шифу уявив, чи що?

— Тхеквондо, — твердо виправив Юрко. — І я не малий!

— То зрозуміло, — кивнув Тоха, помахом руки припиняючи суперечку. — Гей, сюди йдіть! — покликав він Мишка з Йоською, які тупцяли неподалік. — За колою зганяйте! — старшак простяг купюру. — І сухариками.

Мишко з Йоською поквапилися до кіоску, а Тоха поклав Юркові на плече важку руку.

— Ну що, малий-немалий? Ходімо посидимо, — він розвернув хлопця до спортивного майданчика. — Як ти на свого тренера кажеш? Квакджемин?

— Кванджаннім, — зітхнув Юрко, ідучи за ватажком, — кван-джан-нім. Це корейською, бо тхеквондо — корейське єдиноборство.

***

— Вештаєшся з вуличною шпаною? — перед тренуванням суворо спитав кванджаннім.

Він стояв у роздягальні у своєму білосніжному кімоно серед напівроздягнених хлопців. За його плечем маячив Фен. Юрко, ще нічого не розуміючи, дивився на кванджанніма широко розплющеними очима.

— Я тебе спитав, — підвищив голос кванджаннім, — чи ти знаєшся з тими харцизяками з підворіть?

— Я багато кого знаю, — відповів Юрко. — Про кого саме ви говорите, кванджанніме?

— Не прикидайся! — прикрикнув тренер. — Учора ввечері ти брав участь у нападі на одного з наших учнів разом із вуличною бандою!

Юрко похитав головою. Блискучий Артем Феногеєв, власник червоного поясу, гроза суперників на килимі, не зміг дати відсіч зграйці однолітків. Зате наскаржився кванджанніму на Юрка. Вулична банда? Це з серіалу «CSI¹⁰», чи що?

— Я на нього не нападав, — мовив він, — навпаки.

— Кванджанніме, — почав був Фен тремтячим від обурення голосом, але тренер різким помахом руки змусив його замовкнути.

— Ти один із того угрупування? У моїй секції не місце для злочинців! — відрізав кванджаннім. — Більше не приходь. Мистецтво тхеквондо не для терору мирних перехожих, а шлях до дисципліни та самовдосконалення!

Юрко судомно ковтнув, обвів поглядом присутніх. Хлопці ніяково відводили очі, лише Фен зневажливо кривився. Юрко відвернувся. Він уже встиг перевдягнутися та підперезати кімоно. Хлопець повільно розв’язав пояс — зелений, чесно отриманий після участі у змаганнях, — повісив на гачок, вбитий у стіну, накинув куртку та вийшов із роздягальні.

Дверима він гупати не став — руки були зайняті. Юрко просто пішов зі спортзалу, в якому провів останні три роки, та жодного разу не обернувся. Зелений пояс залишився висіти в роздягальні.

Розділ 7
Містичний світ, 2000 рік. Магдаїс

— Глибокий повільний вдих, повільний видих. Вдих. Видих. Вдих. На третьому видиху заплющуємо очі. Сконцентруйтеся на собі. Де межі вашого тіла? Яке положення ви займаєте в просторі? Не аналізуйте, просто зауважуйте. Добре.

Магдаїс сиділа на низькому дерев’яному табуреті, а її учні — півколом на стьобаних килимках. Свої заняття цілителька проводила в просторій світлій кімнаті.

— Пройдіться уявою по енергетичних центрах, починаючи з нижнього. Не поспішайте. Не оцінюйте. Тільки зауважте, якого вони розміру. Знизу вгору. Чудово. Це їхній справжній розмір? По черзі. Нігурлайно?

— Ні, — ледь чутно відповіла юна перевертниця. Внутрішнім зором вона бачила чакри — ніби сяючі квіти з дорогоцінних каменів. — Тобто три перші — наповнені. Четверта, зелена, зменшилася. — Зелені пелюстки були щільно закриті, квітка четвертої чакри мала вигляд, як пуп’янок на стеблині, що ріс із серця.

— Майже вдвічі, — підтвердила Магдаїс. — Ти впевнена щодо перших трьох?

Трохи помовчавши, Нігурлайна відповіла:

— Перша, червона, трохи більша, ніж зазвичай.

— Не дивно, — учителька похитала головою, але дівчина не могла цього бачити, бо сиділа із заплющеними очима.

Магдаїс по черзі зверталася до учнів, отримувала відповіді.

— Червона чакра пов’язана з інстинктом самозбереження й відповідає за підтримання основи життя, — сказала вона нарешті. — Вона є опорою фізичного тіла. Але насамперед червона чакра пов’язує нас із Землею. Можете розплющити очі.

Учні заворушилися.

— Запитання?

— Збільшення червоної чакри означає посилену роботу імунної системи? — спитав Лагранд, молодий перевертень із північного клану — серйозний, допитливий юнак. — Наявність інфекційного захворювання змушує червону чакру працювати активніше, і вона збільшується. Правильно?

— Правильно, — погодилась Магдаїс. — А що ще?

— Страх, — тихо вимовила Нігурлайна.

Учителька уважно подивилася на дівчину і м’яко спитала:

— Чого ти злякалася, Нігурлайно?

— Був момент, коли мені здалося, що я помру, — ледь чутно прошепотіла учениця. — А я ж так мало встигла зробити! Тільки почала…

— Ти використала забагато енергії під час зцілення? — поцікавився Аквісон, єдиний перевертень з клану білих чаклунів, який мав потужний дар цілителя.

— Майже всю, — зітхнула Нігурлайна, — якась крихітка лишилася.

— Але зараз твоя помаранчева чакра відповідає нормі, — уточнив Лагранд. — Основна життєва енергія зароджується в другій чакрі, а вже звідти розподіляється по всьому тілу.

— Яке цікаве зауваження, — сказала Магдаїс, перш ніж Нігурлайна встигла відповісти товаришу. — «Розподіляється по всьому тілу». Яким чином?

— Так усі ж чакри пов’язані між собою, — трохи здивувався Аквісон. — Як сполучені посудини.

— Тобто за нормального функціонування усіх систем… — наполягала Магдаїс.

— Чакри вільно обмінюються енергією, — відгукнулася Нігурлайна.

— Ключове слово «вільно», — підтвердила вчителька. — Дівчино, твоя сердечна чакра вдвічі зменшилася. Як це трапилося?

Юна перевертниця знову заплющила очі. Інші учні дотримувалися тиші, щоб не заважати їй.

— Гребля, — сказала нарешті Нігурлайна та розплющила очі. — Я підсвідомо поставила стіну на шляху енергій до зеленої чакри.

— Завдяки зеленій чакрі ми відчуваємо вібрації навколишнього світу, — промовила Магдаїс. — Ми відчуваємо біль тих, кого беремося зцілювати. Серце допомагає нам визначити місця ураження чи хвороби, які неможливо побачити очима. Від внутрішнього зору навченого цілителя не сховається жодна дрібничка. Ми бачимо серцем, коли цілитель каже «Бачу», це означає «Відчуваю».

— Я більше не хочу бачити? — вимовила вражена дівчина. У неї затремтіли губи.

— Мене це не дивує, — погодилася Магдаїс, — я розумію, що відбувається. Та чи розумієш ти?

— Я ж ненавмисне, — прошепотіла вкрай засмучена Нігурлайна.

— Я й не кажу, що навмисне, — зітхнула вчителька. — Дівчино, відповідай на мої запитання, а не на ті, що лунають у твоїй голові. Розмотаймо клубочок разом. Кінчик нитки ти тримаєш у руках, тягни за неї. Для чого ти закрила серце?

— Щоб захистити себе, — тихо відповіла Нігурлайна. — Щоб не відчувати чужого болю.

— Ти зробила це, рятуючи себе, — підтвердила Магдаїс. — Бо зцілила складну травму, вичерпала внутрішню енергію, і твоя підсвідомість миттєво зреагувала. Вона відчула серйозну загрозу для життя твого тіла й захистила тебе, як могла.

— Закрила сердечну чакру, — серйозно кивнув Лагранд. — Не відчуваєш чужого болю — не мчиш на допомогу — зберігаєш своє життя.

— Добре, що ви навчилися розрізняти власний біль і біль інших, — похвалила Магдаїс. — Для чого я вчила вас робити це?

— Для збереження життя, — чітко промовив Аквісон.

— Цілителі влаштовані так, що не можуть не відгукнутися на біль інших, — Магдаїс обвела учнів уважним поглядом. — Ми поспішаємо на допомогу так само, як усі кидаються гасити лісову пожежу, щойно вона почалася. Це наша сила та слабкість водночас. Маємо пам’ятати про внутрішній ресурс та дбати про нього. Без цього ресурсу не буде нас самих, а отже, не буде нашого дару й можливості допомагати іншим. Відчуваючи біль, спочатку ідентифікуємо його: наш він чи когось іншого. І спочатку допомагаємо собі. Це не егоїзм. Це здоровий глузд. Надати допомогу постраждалому чи хворому здатний лише повноресурсний цілитель. І, надаючи допомогу, ми спостерігаємо за обсягом власної енергії. Зупиняємось, щойно він зменшиться до мінімального.

— Навіть, якщо пацієнт ще не повністю одужав? — спитала Нігурлайна.

— Загоюйте спочатку найсерйозніше, те, що становить загрозу життю. З дрібними пошкодженнями можна не працювати, допоки ви не відновите енергію та зможете повернутися до зцілення.

— Вчителько, — розважливо мовив Лагранд, — ви завжди зцілюєте своїх пацієнтів повністю, лікуєте навіть застарілі пошкодження включно зі шрамами чи кістковими мозолями, які залишилися від попередніх уражень. Ви не залишаєте анінайменшої подряпини. Ваш власний внутрішній ресурс настільки великий?

— Більший за ваші, мої любі. Я поступово збільшила його настільки, наскільки змогло витримати моє фізичне тіло. Але трапляється, що навіть моєї енергії замало.

— Вчителько, ви кажете про сполох холери у клані барсів? — спитав Лагранд.

***

Епідемія холери в клані барсів-перевертнів, що жили високо в горах і неохоче контактували з перевертнями-вовками, сталася в перший рік після переходу Магди до містичного світу. Жінка ледь устигла розпочати навчання; вона усвідомлювала та опановувала свій дар трохи більше ніж пів року, коли трапилася біда. Перевертень із клану барсів, повернувшись після семи років служіння в людському світі, окрім справжньої пари, прихопив із собою важке інфекційне захворювання. Коли Магда і її вчителька з іншими учнями з’явилися в поселенні барсів, то побачили жахливу картину.

Барси намагалися впоратися самотужки, але не змогли одразу правильно визначити захворювання. Дорослі та малі, молоді та старі перевертні лежали у своїх домівках, знесилені лихоманкою та зневодненням. Декому вже бракувало сил дійти до вбиральні, у повітрі стояв різкий запах випорожнень та блювоти. Ті, хто ще міг триматися на ногах, переходили від оселі до оселі та раз у раз вливали в пересохлі роти настоянку цетрарії — високогірного моху, потужного природнього антибіотика. Барси навіть не мали сил обурюватися вторгненням сторонніх у своє поселення, хоча зазвичай кожен візит заздалегідь обговорювався та узгоджувався. Магда побачила довгастих черв’ячків, які неквапливо копирсалися в нутрощах хворих, висотуючи з них життя, і розлютилася аж до білих очей.

— Обережно, дівчино, — неголосно звернулася до неї Алімаїс, стара перевертниця, яка народилася приблизно сто сорок років тому в південному клані, але вийшла з нього, щойно почала вчителювати. — Твоя потужна енергія здатна знищити будь-що, на що ти обернеш погляд. Спрямуй її в любов. Цілителі бажають життя своїм пацієнтам, а не смерті їхнім кривдникам.

Магда слухняно схилила голову. Щира повага перевертнів до вчителів одразу відгукнулася в серці жінки, народженої в людському світі. Магда народилася в селі у двадцяті роки двадцятого сторіччя, знала важку щоденну працю та усвідомлювала цінність хвилин, які могла присвятити навчанню. Її батьки зуміли вивчитися тільки в однокласній земській школі, тому до книжок і людей, що їх читали, відчували чи не благоговіння, тож схвалювали потяг дітей до навчання.

Великий голод і велика війна знищили колись численну родину Магди, вона зачинила батьківську хату, перебралася до Харкова та спромоглася вивчитись у медичному училищі. До переходу в містичний світ жінка працювала медсестрою та потай мріяла про подальше навчання. Отримавши таку можливість в містичному світі, Магда жадібно поринула у світ знань, як спраглий жадібно припадає до чистого джерела.

Магда на мить заплющила очі, щоб побачити себе внутрішнім зором. Алімаїс була права: усередині клекотів білий розпечений вулкан. Магда знову розплющила очі та подивилася на хворих. Вони мали жити. Усі. Цілителька уявила, як спрямовує потужний білий потік у хворі тіла, як цей потік розпадається на окремі тонкі струмені, його вистачає на всіх. Тонкі струмені поступово наповнюють тіла, очищують їх від усього зайвого й чужорідного. Не коричневі силуети хворих барсів бачила тепер Магда. Вони світлішали, наповнювалися чистим — зеленим — світлом любові.

Вона відчула легке запаморочення. Продовжуючи розподіляти струмені енергії між пацієнтами, Магда швидко глянула всередину себе. Вулкан було вичерпано майже вщент, жінці забракло ресурсів для остаточного зцілення барсів.

— Я підтримаю тебе, — встигла промовити Алімаїс, але чуття природженої відьми випередило вчительку.

— Допоможи, Матінко! — прошепотіла Магда, звертаючись до землі, на якій стояла.

Жінка якомога щільніше притиснула підошви, шкодуючи, що не здогадалася роззутися, перш ніж починати зцілення. Земля, щедра мати, яка давала життя безлічі створінь, була сповнена неосяжними обсягами енергії.

— Поділися зі мною, Мамо, прошу!

Магда відчула, як із її першої чакри витнувся тонкий корінь, потягнуся до поверхні землі, увійшов у неї, швидко почав проростати вниз, вниз, вниз. Назустріч йому, від самого серця Землі, потяглася потужна яскраво-червона стеблина, сповнена енергії. Паростки зустрілися, і життєва сила Великої Матері влилася в тіло її відважної доньки. Магді здалося, що в неї навіть кінчики пальців заіскрилися. Життєва енергія проходила крізь її тіло, підіймалася до четвертої, сердечної чакри, і звідти Магда спрямовувала щедрі потоки в тіла барсів. Наповнивши їх чистим зеленим світлом, Магда повільно опустила руки.

— Дякую, Мамо, — тихо вимовила жінка, обережно відчепила корінчик і подумки наказала йому сховатися в чакру. — Дякую тобі. — Вона спрямувала зелений потічок у землю, щоб віддячити за допомогу.

— Здається, нам лишилося тільки обійти всіх, щоб напоїти та занурити в цілющий сон, — зауважила Алімаїс. — Ну й поговорити з цілителями барсів. Треба буде доповісти Раді про те, що тут відбулося.

— Узяти матеріал на аналіз, — розважливо нагадав один зі старших учнів.

— От і зроби це, — наказала Алімаїс і знову повернулася до Магди. — Твій внутрішній резерв не зменшився ані на дрібочку. І це після того, як ти зцілила майже весь клан! — Учителька замислено похитала головою.

— Мати-Земля щедро поділилася зі мною, — пояснила Магда.

— Я бачила, — кивнула вчителька, — і мене це вразило. Я ж тільки-но почала навчати тебе! Ти сильна і кмітлива, сама здогадалася скористатися допомогою Великої Матері. Я не встигла розповісти тобі про таку можливість.

Магда щиро усміхнулася.

— Вчителько, але ж я природжена відьма. Змалечку відчуваю зв’язок із Матінкою. Вона дуже ласкава до мене.

***

Після спалаху холери Рада висунула вимогу щодо обов’язкової участі голови клану барсів в усіх засіданнях. Східний, західний, південний та північний клани віддавна підтримували правлячий клан. Нечисленний клан білих чаклунів, які укладали шлюби тільки з елементалями стихій, увійшов до об’єднання за чотириста років до описаних подій. Голови кланів збиралися на наради в урочистому залі Ради зі склепінчастою стелею та вузькими готичними вікнами. Дерев’яні, з високими різьбленими спинками крісла членів Ради розташовувалися біля круглого столу, посеред якого в металевій чаші палало незгасиме полум’я.

Голови обговорювали події містичного світу, ухвалювали рішення та обов’язкові для виконання постанови. Загальну скарбницю, яка відчинялася не лише для потреб містичного світу, а щоразу, як хтось із перевертнів переходив до людського для семирічного служіння, зберігав хтось із обраних членами Ради — зазвичай голова якогось клану. Але жодного разу Хранителем Скарбниці не був голова правлячого клану. Влада правлячого клану була беззаперечна, тож посилювати її грошима суворо заборонялося.

Барси жили високо в горах і від початку створення містичного світу трималися від перевертнів-вовків осторонь. Останні кілька сотень років воєн між вовками та барсами не відбувалося, але народжені в горах із підозрою ставилися до жителів лісів і рівнин і дуже неохоче обмінювалися з ними інформацією.

— Можете тримати свої таємниці при собі, — примруживши жовті очі, сказав тодішній голова Ради голові клану барсів Урсаїлу, — нам вони ні до чого. Але ми живемо в одному світі, тож коли у ваших горах змахує крилами метелик — нашими рівнинами несеться ураган. Рада пропонує тобі увійти до її складу на постійній основі та користуватися всіма надбаннями об’єднаних кланів. Єдине, про що Рада просить тебе, — це своєчасно повідомляти про надзвичайні або незвичні події. Троє дітлахів і двоє старих загинули від холери, перш ніж наші цілителі змогли дістатися до вашого поселення. Можна було б уникнути цих смертей, якби ти повідомив Раду.

— Наші цілителі лікують цю хворобу інакше, — вперто схилив лобасту голову голова клану барсів.

— Якщо вони захочуть обмінятися досвідом із нашими цілителями, усім вийде на краще, — терпляче відповів голова. — Але то вже їхні цілительські справи, я туди не втручаюся. Раду бентежить інше. Інфекційна хвороба розповсюджується дуже швидко, кордонів тут не існує. Проби, які взяли наші цілителі, показали, що збудник холери потрапив у воду. Ми всі п’ємо з однієї річки, а починається вона у ваших горах.

Голова клану барсів засопів.

— Наші цілителі вже спустилися з гір, аби допомогти уникнути розповсюдження холери серед вовчих кланів.

— Ми вам вдячні, Урсаїле. Сподіваюся, ми й надалі зможемо підтримувати взаємовигідні стосунки?

Барс посопів іще трохи.

— Я матиму рівні з вовками права в ухваленні рішень Ради? — сторожко спитав він.

— Віднині й назавжди, — твердо відповів голова Ради. — Ти і твої наступники. Усі члени Ради мають рівні права та обов’язки. Рада враховує думку кожного.

Таким чином, хоч і вимушено, під тиском обставин, барси доєдналися до об’єднання кланів перевертнів, і голова їхнього клану посів місце у складі Ради.

***

— Так, — погодилася Магдаїс із учнем, — під час зцілення хворих на холеру я вперше скористувалася додатковою енергією. Це сталося неочікувано для мене самої. Пізніше я навчилася свідомо звертатися за допомогою до Великої Матері та використовувати її енергію.

Учні заворушилися.

— Велика Мати має надзвичайний обсяг енергії, — пробурмотів Аквісон.

Його матір’ю була елементаль води, й окрім дару цілителя хлопець опановував дар керувати стихією води.

— Більший, ніж може осягнути людський розум, — підтвердила Магдаїс, — але все ж таки не нескінченний, хоча Велика Мати виробляє власну енергію сама і робить це постійно. Ви можете попросити в Неї стільки, скільки вам потрібно. І єдине важливе обмеження — це ваша здатність пропускати крізь себе енергетичні потоки. В когось вона більша, у когось менша, цю здатність можна розвивати, але певні обмеження все ж таки залишаться.

— Обмеження фізичного тіла? — уточнила Нігурлайна.

— Саме так, — підтвердила вчителька. — Ви зможете просити у Великої Матері стільки енергії для зцілення, скільки будуть здатні пропустити ваші тіла без шкоди для себе.

— Вчителько, — шанобливо мовив Лагранд, — ви казали про можливість розвинути здатність пропускати енергетичні потоки?

— Розвивайте свої фізичні тіла, — мовила Магдаїс. — Для перевертнів це основа основ, вас привчають до навантажень від самого дитинства. Я вважала себе здоровою та фізично розвиненою жінкою, поки не перейшла до містичного світу. Я прагнула розвивати свій дар, але перші заняття з Алімаїс показали мені потребу у фізичних тренуваннях. Без уваги до тіла та його розвитку я так і не навчилася б користуватися даром у повному обсязі, а може, й узагалі загинула б. Моїм першим тренером став мій чоловік Алексос, бо ніхто інший не наважувався командувати гоноровою відьмою. — Цілителька раптово усміхнулася, й учні усміхнулися у відповідь, але Магдаїс одразу посерйознішала й задумливо похитала головою. — Зцілення хворих на холеру здається вам зараз майже подвигом, але не раджу повторювати щось подібне. Я скористалася силою Великої Матері, а потім ще два тижні страждала на мігрень. Я пропустила надто потужний потік крізь себе, і моє тіло не витримало.

Нігурлайна знову зітхнула.

— Це були фізичні ушкодження, з якими я впоралася, — звернулася Магдаїс до неї особисто. — Я відновилася та почала тренуватися набагато наполегливіше. І зрозуміла важливу річ: фізичне тіло варте поваги. Наскільки шанобливо ви ставитеся до нього та його потреб, настільки добре воно вам служитиме. Тіло — найперший інструмент, який надає нам Батько всіх. Сподіваюся, усі це розуміють? — Магдаїс обвела учнів поглядом і почекала на ствердні кивки. — Тоді перейдемо до внутрішнього енергетичного резерву. Навіщо він потрібен цілителям?

— З його допомогою ми зцілюємо, — відповів Лагранд. — Це ж базова істина.

— Я недаремно почала з неї, — похитала головою Магдаїс, — розвивайте думку далі.

— Наша спроможність зцілювати обмежена резервом? — непевно промовив Аквісон. — Тому його треба збільшувати?

— Розверніть погляди на себе, — порадила Магдаїс. — Нігурлайно?

— Якщо вичерпати резерв, то можна собі нашкодити, — відповіла дівчина.

— Як саме? — продовжувала питати вчителька.

— Захворіти? — спробував Аквісон. — Загинути?

— Що для цілителя гірше за хворобу та навіть загибель? — наполягала Магдаїс.

— Втрата дару, — відповіла Нігурлайна.

— Голосніше, дівчино! Ти маєш рацію. Втрата дару — найгірше, що може статися з будь-ким. Трагедія цілителів полягає в тому, що, навіть утративши дар, вони продовжують відчувати біль інших. Просто вже не можуть прийти на допомогу. Вільний обмін енергіями в їхній тілах порушується, втрачається можливість керування потоками. Я тому й заговорила з вами про резерв. Від сьогодні ви всі почнете відстежувати рівень внутрішньої енергії: коли він зменшується, як його підвищити, коли потрібно зупинитися. Наполягаю, що увага цілителя до власних потреб — це не егоїзм. Це здоровий глузд. Ви зберігаєте себе, щоб мати змогу й надалі користуватися даром і допомагати іншим. Яке в тебе запитання, Нігурлайно?

— Вчителько, — обережно мовила Нігурлайна, — я хочу знову відкрити серце. Як мені це зробити?

— Прибрати греблю, яку сама ж і побудувала, — миттєво відповіла Магдаїс. — Заспокой свій страх. Усвідом, що поки ти в гармонії із собою та злагоді зі світом, твоєму життю нічого не загрожує. Стіна впаде, якщо тобі не буде чого боятися, розумієш? Якщо ти не вважатимеш свій дар загрозою власному життю.

— І як я зрозумію, що стіна впала і серце знову відкрилося? — знову спитала Нігурлайна.

— Ти відчуєш, — усміхнулася вчителька, — навіть чакри перевіряти не доведеться. Відкрите серце вміщує Всесвіт. Коли ти зрозумієш, що обіймаєш серцем гори, ліси, ріки, хмаринки й усе живе, це й означатиме відкриту сердечну чакру. В кого ще є питання?

Учні похитали головами.

— Тоді перейдемо до практики. Просто зараз я навчу вас заземлювати чакри. Передусім! Заземлювати можна тільки три нижні: червону, помаранчеву та жовту. Це важливо. Не заземлюйте всі три одночасно, по одній чакрі за раз цілком достатньо. І наостанок, але не менш важливо. Заземлення пов’язує вас із Великою Матір’ю, і Вона щедро ділиться енергією зі своїми дітьми. Матерям для дітей нічого не шкода, вони ладні віддати все і трохи більше. Але це не означає, що ви маєте право бути невдячними. Дякуйте Матері за допомогу щоразу. Подяка, до речі, має найвищі енергетичні вібрації в нашому Всесвіті. Мене всі зрозуміли? Чудово. Запам’ятали? Прекрасно. Влаштовуйтеся зручніше. Глибокий вдих. Повільний видих. Вдих. Видих. Вдих. На видиху уявіть, що з вашої червоної чакри…

Розділ 8
Світ людей, 2017 рік. Стася

— Дівчина сердиться, — неголосно промовив Петро до старого собаки.

Він кликав його просто Собакою й ніколи не припинав на ціпок. Пес вільно ходив обійстям, але здебільшого спав під розлогою грушею в садку. Зараз він лежав поміж помідорних грядок, поклавши кудлату голову на лапи, й уважно спостерігав, як порається господар. Петро сапав бур’яни й обережно пасинкував кущі помідорів.

У хвіртку увійшла Стася з наплічником за спиною. Півтора роки тому, сніжної зими струнка невисока рудоволоса дівчина з ясними блакитними очима увійшла в цю хвіртку вперше, розшукуючи старовинні казки та пісні, й знайшла, окрім них, названу родину. З того часу вона приїздила до Петра Пилиповича, якого майже одразу почала кликати Дідом, щовихідних. Привозила у своєму наплічнику пряники та лікарську ковбасу, чухала Собаку, допомагала з хатніми справами та на обійсті, гуляла у хвойному лісі, який підступив впритул до Петрового паркану. Дід розповідав Стасі казки та наспівував у її диктофон слобожанські пісні. Він першим заговорив зі Стасею про її дар.

Якось влітку дівчина попередила, що міцна на вигляд сусідська клуня сусідів може розвалитися та покалічити малих онуків, і Діду й на думку не спало не повірити попередженню. Старий був перевертнем східного клану та мав родове ім’я Петрос. Він пройшов навчання в містичному світі й розумів речі, які більшість людей вважає не вартими уваги вигадками.

Від початку створення світів перевертні уклали Договір, згідно з яким, досягши повноліття — у перевертнів воно настає в тридцять п’ять років — та отримавши необхідну підготовку, народжені в містичному світі переходять до світу людського для семирічного служіння. За вірну службу перевертень має право забрати із собою до містичного світу справжню пару. Для одружених зі справжніми відкриваються обидва світи, такі перевертні можуть вільно переходити з одного в інший. Перед тими, хто з якоїсь причини не знайшов або втратив єдину справжню пару, постає вибір, в якому світі залишитися одинаком.

Петро свідомо відмовився від пошуків своєї справжньої та обрав довічне служіння. Він залишився в людському світі, щоб допомагати всім, кому це знадобиться. Вік перевертнів удвічі довший за людський, Петрові вже було за вісімдесят, і хоча його обличчя вкрилося зморшками, а волосся посивіло, він зберігав силу та вправність. Сам порався в садку та на городі, доглядав пасіку, збирав цілющі трави. З усього села до нього приходили люди купувати мед і трав’яні суміші й заразом отримувати ненав’язливі доброзичливі поради.

Стася одразу посіла в серці старого перевертня особливе місце. Студентка факультету української філології була вимушеною переселенкою. Її рідний дім і сім’я опинилися на окупованій території, дівчина перебралася до Харкова одна. Її дар Дід відчув раніше ніж Стася попередила про руйнування сусідської клуні. Окрім серйозної фізичної підготовки, кожен перевертень вчиться пізнавати власну сутність, керувати нею, відшукує своє місце серед живого. Така наука призводить до глибокого розуміння сутності речей. Неможливо знайти собі місце, якщо не розумієш, як влаштований світ та все живе в ньому.

Дід від початку бачив тепле зелене сяйво в грудях тендітної дівчини. Несміливий, ніби сполоханий, зелений вогник тріпотів біля серця; він міг би розгорітися, але ховався від надто уважного погляду. Природний захист в обдарованої дівчини не працював зовсім. Щойно попередивши про можливу загрозу, Стася порізала руку тонким гострим листям пирію. Зазвичай таке траплялося з обдарованими, які не приймали свій дар. Замість опановувати його, вони відмовлялися навіть визнавати здібності. Стася майже не користувалася даром. Люди вірили їй, коли дівчина попереджала про небезпеку, але вона була надто сором’язливою, щоб вільно спілкуватися з ними. Петро першим заговорив із дівчиною про її дар, а кілька місяців по тому до людського світу перейшов Даніельєн.

Молодший син глави правлячого клану перейшов за чотири роки до повноліття. Портал, створений разом зі світами, не може схибити та порушити закон переходу, він не пропускає на вихід з містичного світу нікого, хто не досяг повноліття. Нікого, крім Vocatеs — Тих, Кого Звуть, носіїв рідкісного дару. Для них не існує кордонів та обмежень, вони йдуть на призов про допомогу.

Стася кликала на допомогу тричі, навіть не розуміючи, що кличе в ситуаціях серйозної загрози. Даніельєн перші два рази приходив рятувати її у вовчій подобі, втретє прийшов у людській. Молоді люди провели разом кілька годин, і цього виявилося достатньо, щоб Даніельєн зрозумів, що зустрів свою справжню. Перевертні не помиляються. Справжня буває лише одна, іншої не знайдеш, хай скільки шукай.

Даніельєнові знадобилося три роки, щоб вирішити остаточно перейти до людського світу. Він ішов служити з усвідомленням, що всі його здібності будуть спрямовані на захист однієї-єдиної людини — його справжньої пари. Даніельєн не міг не помітити обдарованість дівчини. Він міг стати на заваді її дару, щоб уже гарантовано зберегти Стасю для себе, але згублений дар набагато небезпечніший, ніж виплеканий. Перевертень перейшов із розумінням, що захищатиме дівчину доти, поки слабкий зелений вогник не розгориться на повну силу. Опанований дар сам захищатиме свою носійку й усіх, ким вона опікується.

— Дівчина сердиться, — неголосно промовив Дід.

У перевертнів добре розвинений нюх, емоції вони розрізняють на запах, як люди здатні на запах розрізняти квіти. Старий Собака підвів голову та ледь стукнув хвостом об землю.

— Доброго дня, — Стася спустила наплічник, поставила його на призьбі та підійшла до «парочки пенсіонерів», як Дід напівжартома називав себе та свого Собаку.

Дівчина витягла з кишені пакетик із вітамінами, видобула звідти пігулку жовтуватого кольору та простягнула Собаці. Він обережно узяв пігулку з дівочої долоні й затиснув у зубах.

— Для суглобів, Собако, — пояснила Стася. — Ковтай, тобі вони помічні. В кого тут артрит? Отож-бо!

Собака слухняно розгриз пігулку, і Стася почухала йому спину.

— Покладу вітаміни в шафці на кухні, — звернулася дівчина до Діда, — я ще ковбаси привезла, в холодильник віднесу. А потім допоможу вам на городі.

— Порей твій посапати треба, — погодився Дід.

Стася купувала насіння незвичних для села овочів. Черешкову селеру вона вирощувала в Діда вже другий рік поспіль, цього разу до селери додалися порей і пастернак. «Танцювала риба з раком, а петрушка з пастернаком», — згадала Стася рядок із відомої народної пісеньки. — «Пастернак в Україні не є екзотикою!» — «Не в степах Слобожанщини, — хитав головою Дід, — дитинко, холодні вітри з північного сходу навесні та суховії влітку не дуже сприятливі для цієї рослини». Утім, у середині квітня Стася замочила насіння та посіяла невелику грядку пастернаку. Він зійшов лише подекуди, але завадили не холодні весняні вітри. Дівчина не врахувала, що насіння пастернаку містить велику кількість ефірних олій, які заважають проростанню. «Наступного разу розсадою вирощуватиму», — буркотіла Стася, прополюючи грядку з поодинокими рослинами. Порей вона посіяла в лютому саме на розсаду, обережно розподілила тоненькі паростки в окремі пластикові стаканчики з ґрунтом, і ледь дочекавшись, поки грядки на городі достатньо прогріються, висадила зміцнілі рослинки в глибокі канавки. Порей треба було обгортати, як картоплю, щоб під шаром землі утворювалися товсті білі їстівні стеблини. Верхнє зелене листя порею надто грубе.

— Ніна, сусідка, питала, що то в мене таке цікаве росте, — сказав Дід, коли Стася, перевдягнувшись у робочі штани, заповзялася сапати й обгортати порей.

Дідова сусідка тітка Ніна тримала двійко корів і готувала смачнючі сир і сметану. Дівчина із задоволенням купувала їх, щоб смакувати в гуртожитку. Саме тітку Ніну після попередження Стасі Дід попросив розібрати небезпечну клуню.

— Даремно питала, — зітхнула дівчина, зрозумівши, що Дід чекає на відповідь, — вона все одно не стане з розсадою морочитись. Тітці Ніні і з коровами клопоту вистачає.

— Жіночу цікавість ще ніхто не відмінив, — зауважив Дід. — Дитинко, через що ти сердишся?

— Я не серджуся, — заперечила Стася, продовжуючи сапати.

— Як скажеш. — Дід приніс два великих цебра з водою та почав поливати вже підв’язані помідори. Старий перевертень не визнавав шлангів і поливав свої рослини нагрітою сонцем водою з великої порослої мохом діжки.

— В багатьох жінок добре розвинена інтуїція, — сердито сказала Стася, зупинившись посеред рядка, — чоловіки з їхнім логічним складом мислення не розуміють.

— Мгм, — Дід зачерпував теплу воду глибоким корчем та обережно виливав під корінь, намагаючись не намочити листя.

— А в українок і поготів, — вела далі Стася, — не дарма ж у нас так багато казок про відьом! Відьма — це та, хто відає, знає щось. Не може пояснити, звідки та чому знає, але так і працює інтуїція. Просто знаєш щось, та й по всьому. З цієї точки зору кожна друга українка — відьма, то й що тепер?

— Та нічого, — знизав плечима Дід, — ти майже не перебільшуєш, дитинко. Земля у вас надзвичайно потужна, крізь неї йдуть потоки сили. Жінки дійсно чутливіші до природних енергій, ніж чоловіки. В жінок працює інтуїтивне знання. Відьми користуються своєю інтуїцією свідомо, для них вона інструмент пізнання себе та світу. Але серед українок не так багато відьом, як ти кажеш, Стасю. Чому ти взагалі про це заговорила?

Стася зітхнула та повернулася до прополки.

— Я їй казала, що з електроприладами треба поводитись обережно, бо до пожежі дограється, — буркнула дівчина, — але Віка нічого не сприймає серйозно, для неї все життя — суцільний жарт.

Віка була Стасиною сусідкою по гуртожитку. Вона залюбки пропускала лекції в університеті заради шопінгу чи зустрічей із друзями, витрачала фантастичні суми на косметику, понад усе любила гучні вечірки, а якщо вже з’являлася на практичних заняттях, то скидалася на картинку з модного блогу: яскравий одяг, не менш яскравий макіяж і стильні прикраси. Стася щиро милувалася гарненькою сусідкою, бо небагато дівчат ризикнули б пофарбувати розкішне світле волосся в насичений синій колір і носити ботфорти влітку й туфельки-човники взимку.

— Вона вчора увімкнула плойку й пішла на кухню каву варити та пліткувати. А плойка виявилася несправною, щось там закоротило всередині, ну й…

— Сталася пожежа?

— На щастя, невеличка. Я забула телефон, поверталася до своєї кімнати, проходила повз Вікину, побачила увімкнену плойку — в неї двері майже завжди навстіж — та зайшла, щоб вимкнути. Тобто, я вже витягла шнур із розетки, але якоюсь крихітною миттю раніше сталося замикання, й іскра впала на килимок, і він зайнявся.

— Ти обпеклася? — стривожився Дід.

— Трохи, але не через пожежу. Я затоптувала вогонь, а ця дурепа увірвалася зі своєю кавою та плеснула її. Частково дісталося вогню, частково моїй нозі.

— І ти оце грядки сапаєш? — розсердився Дід. — Чого одразу не сказала? Сядь отам під грушею та закоти штанину, я подивлюсь.

Стася слухняно сіла на лавку. Дід уважно обдивився дівочу щиколотку: біля кістки була ледь помітна рожева пляма.

— Данило загоїв? — поцікавився Дід.

— Так, я збиралася вам сказати, але ж ви б не повірили, поки не побачили на власні очі, — слабко усміхнулася Стася. — Взагалі, вахтерки в гуртожитку неохоче пускають сторонніх, влаштовують справжній допит, вимагають студентський квиток, занотовують, коли й до кого відвідувач або відвідувачка приходили та коли пішли. Для Данила двері відчинені завжди, в мене таке враження, що жіночки просто непритомніють, як його бачать, і дозволяють робити все, що заманеться.

— Тебе це дратує?

— Мене дратують його несподівані появи, — сердито відповіла Стася. — Я вмію надавати першу допомогу! Ледь дісталася своєї кімнати та витягла з аптечки бепантен, а він уже намалювався! Йому обов’язково потрібно самому мене врятувати, навіть коли рятувати не потрібно, ще й цілу лекцію прочитати!

— Дитинко, не кричи, будь ласка, — скривився дід. — Слух у перевертнів розвинений так само добре, як нюх. Я не хотів би завчасно оглухнути.

— Вибачте, Діду, — стишила голос дівчина.

— Про лекцію розкажи мені докладніше.

— Данило впевнений, що я обдарована емпатією, що теперішні мої непевні передчуття загрози для оточуючих є проявами дару, що його потрібно розвивати, і для цього я маю з ним вранці бігати! Перепрошую, здається, я знову надто голосно розмовляю.

— Але Собака тримається від тебе далі не через це, — похитав головою Дід. — Стасю, подивись-но на мене.

Дівчина здивовано обернулася до старого.

— Так я і думав. — Ясні блакитні очі Стасі потемнішали, навколо зіниць розпливлися тьмяні тіні. — До речі, чого це Данило з тобою не приїхав?

— Бо я сказала, що хочу бодай трохи відпочити від його постійної присутності. Докорятимете? Розповідатимете про зв’язок, який він відчуває між нами на фізичному рівні?

— Стасю, ти знову кричиш, — зауважив Дід. — Глибоко вдихни й повільно видихни. Нам треба поговорити, але тільки коли ти адекватно сприйматимеш реальність.

Стася стисла маленькі долоні в кулаки так міцно, що нігті уп’ялись у шкіру. Вона розсердилася ще вчора, під час розмови з Данилом. Вважала, ніби заспокоїлася протягом ночі, але, розповідаючи про те, що відбулося, знову розлютилася. Злість не була для дівчини звичним чи приємним почуттям, Стася гнівалася дуже рідко й відчувала в таких випадках радше знесилення, ніж піднесення. Сердитися на Діда було зовсім уже недоречно, дівчина заплющила очі та слухняно зробила кілька глибоких вдихів і видихів.

— Я спокійна, — промовила вона, розплющуючи очі.

— Сумніваюся, — зітхнув Дід. — Дитинко, розпочнімо зі щирого визнання почуттів. Немає ані хороших, ані поганих, як немає правильних чи неправильних реакцій фізичного тіла, усі вони чимось зумовлені. Тому припини змушувати себе бути чемною дівчинкою і щиро визнач, що саме ти відчуваєш зараз.

— Злість, — тихо відповіла Стася. — Діду, це тому Собака не пішов мені назустріч, як зазвичай? Почухати себе дозволив, але дуже обережно. Він боїться мене, коли я серджуся? От бачите, а ви кажете, що немає поганих почуттів!

— Собаки чутливі до почуттів та емоцій, — підтвердив Дід, — але він тебе не боїться. Просто остерігається, звичайний інстинкт самозбереження. Ти ж теж пальці в розетку не пхатимеш, хоча й не боїшся електрики. Правильно? Стасю, ти поки не уявляєш, наскільки ти сильна. В мене зір працює трохи інакше, ніж твій, це не вроджена властивість, а надбана. Ти зараз нагадуєш грозову хмарину, яка накрила пів міста, і я не позаздрю бідосі, який спровокує сполох блискавиці.

Дівчина мимохіть здригнулася.

— Я не хочу нікому завдавати шкоди, — прошепотіла вона.

— Знаю, дитинко. То треба навчитися керувати емоціями. Не контролювати їх, не намагатися придушити, а керувати. Розумієш різницю?

— Це як із рослинами? — спитала Стася. — Корисні треба прополювати, підживлювати та поливати, а бур’яни — виполювати?

— Умовно корисні, дитинко. Це, наприклад, тобі порей корисний, а цій ділянці землі пирій, може, більше подобається, бо він тут споконвіку природним чином росте. Але ж ти на городі хазяйнуєш, чи не так? То ти й керуєш. Маєш право вирощувати тут усе, що заманеться, хоч черешкову селеру, хоч пастернак. Так само й з емоціями, Стасю. Хочеш — плекай порей, хочеш — пирій, можеш трансформувати пирій у щось інше, вибір завжди за тобою. І відповідальність теж.

— Я не хочу сердитись і бути грозовою хмарою, — відповіла дівчина.

— А навіщо сердишся?

— Тому що… — почала була Стася, і її кулачки знову мимоволі стиснулися.

— Дитинко, ти ж філологиня, — перервав дівчину Дід, — невже ти мене не почула? Питання було «Навіщо?», а ти відповідаєш на питання «Чому?» Стасю, спробуй ще раз.

Дівчина розгублено мовчала.

— Спробуємо інакше, — кивнув Дід. — На кого ти сердишся?

— На Віку, — мовила була Стася, але одразу замовкла.

— Дівчина знехтувала твоїми попередженнями і ледь не влаштувала пожежу через власну недбалість, але на неї ти не сердишся, — зауважив Дід.

— На неї неможливо сердитися, — вкотре зітхнула Стася, — це як на метелика гніватися. Ну Віка є Віка, розумієте…

— Розумію, не відволікайся. Якщо не вона, то хто? На кого ти сердишся?

— На Данила, — тихо сказала Стася, і їй раптово стало боляче.

Дівчина згадала, як скам’яніло його обличчя, коли вона крикнула, що хоче кілька годин подихати вільно, тому поїде до Діда сама.

— Через що? — Діда анітрохи не зворушило зізнання, він поводився як дослідник.

— Бо він постійно торочить про мій дар, а в мене ніякого особливого дару немає, подумаєш, передчуваю неприємності! Попереджаю людей, вони вірять, а потім починають бігати до мене за порадами, а я нічого не можу їм відповісти, бо я ж не пророчиця! Просто інколи відчуваю щось непевне! Вибачте, Діду, я, здається, знову кричу.

— Кричиш, — погодився Дід, — бо говориш неправду. Брехня завжди гучна, правду вимовляють неголосно, щоб не оглухнути від неї. То на кого ти сердишся, Стасю?

Запала мовчанка. Гули бджоли у вуликах, спритно снували назад-вперед, вилітали на пошуки медоносів і поверталися, навантажені дорогоцінним пилком. За дзижчанням можна було розрізнити, яка бджола летить на полювання, а яка повертається зі здобиччю. Стасі здалося, що бджоли, які несуть до вулика пилок, басовито співають переможної пісні.

— На себе, — ледь чутно вимовила дівчина.

— Тепер правда, — вдоволено відповів Дід. — Але сердитись на себе дуже неприємно, тому ти й шукаєш підсвідомо, на кого можна перекласти відповідальність. Зазвичай обирають найближчих. Вони ж бо все одно зрозуміють і пробачать. Правильно я кажу?

— Я не хотіла, — розпачливо пробурмотіла Стася.

— Можливо, але все ж таки зробила. Стасю, я не звинувачую тебе зараз, я констатую факт. Ти зробила Данилові боляче, і не через те, що несправедливо нагримала на нього. Дитинко, ти все ще забуваєш, що перевертнів неможливо обдурити. Данило чудово зрозумів, що ти сердишся на себе, а він не може допомогти тобі, хай би як хотів. Поки ти сама себе не сприймеш такою, яка ти є, ніхто в цьому світі не здатний тобі допомогти. То чому ж ти так розсердилася на себе?

— Я не вірю в дар, — гірко вимовила Стася. — Спочатку ви казали мені про нього, тепер Данило. А я не вбачаю в собі ніякого дару, тому й серджуся.

— І повернімося до мого найпершого запитання. Навіщо?

— Щоб відмовитись користуватися ним, — відповіла дівчина.

— Моя ж ти розумничко! — вигукнув Дід. — От завжди казав, що ти неабияка молодчина. Небагато людей здатні так швидко визнати правду. Стасю, ти не хочеш приймати свій дар, не хочеш пов’язаної з ним відповідальності. Твоя справа, звісно. Я лише одне тобі скажу. Ми відповідаємо не тільки за те, що зробили, але й за те, що робити відмовилися. Притчу про таланти пам’ятаєш?

Перейшовши до людського світу, Петро прочитав безліч книг, однією з яких була Біблія.

— Про господаря, який роздав таланти, а потім спитав, хто як їх використав? Так, Діду, пам’ятаю. Відповідати довелося й тому, хто використав подарунок, і тому, хто відмовився від нього.

— Саме так, дитинко. Батько всіх не залишає без подарунка жодне зі своїх створінь. Кожному дає найзручніший і найкорисніший. І в кожного питає, як дар використано.

— То до раю потрапляють ті, хто належно розпорядився дарунком, а до пекла ті, хто ним знехтував? — задумливо поцікавилася Стася.

Дід скривився.

— Ви, люди, полюбляєте вигадувати найрізноманітніші страхіття. Одна з ваших дурних вигадок — це вигадка про пекло, де страждають грішники. Навіщо ускладнювати та створювати окреме місце з казанами, повними киплячої смоли? Що це взагалі за нісенітниця? Дівчино, з пеклом ви чудово справляєтеся самі. Поглянь на себе. Ти зі вчора розлючена, посварилася з близькою для тебе людиною, картаєшся через це. Ти сама завдала собі стільки шкоди, що розпечена пательня зараз здалася б тобі дитячою забавкою, а не покаранням.

— Згодна, — похнюпилася Стася.

— Повторю, бо не впевнений, що ти мене почула. Стасю, ти можеш прийняти свій дар або відмовитися від нього. Ти людина, ви єдина по-справжньому вільна раса, Забуття — дар Батька вам усім. Це перевертні дотримуються Договору, який уклали перші з нас ще на початку часів. Ти вільна обирати свій шлях або змінити його. Ідучи цим шляхом, ти або наближаєшся до Батька, або віддаляєшся від Нього. І не буде тобі покарання за всі помилки та похибки, окрім того, яке сама собі обереш. Єдине, про що я хочу попередити тебе, дівчинко… Лише тому, що ти мені дуже дорога. Доки ти не приймаєш свій дар, доти не можеш жити в мирі та злагоді із собою самою. Так і сердитимешся на себе, бо підсвідомо відчуватимеш, як згасає подарована тобі іскра. І так і сваритимешся з найближчими та найдорожчими. Ми завжди пробачимо тебе, Стасю. Це легко, коли любиш людину. Та чи пробачиш ти сама собі?

— Діду, — зніяковіло пробурмотіла дівчина, — а що ви казали про трансформацію пирію?

— Ось послухай…

Розділ 9
Містичний світ, 1948 рік. Сімоньєн

— І що це було? — спитав Самюельїс.

Підлітки роздивлялися одне на одного спідлоба й не квапилися відповідати. Вигляд у них був ще той: подраний одяг, скуйовджене волосся, садна. З довгого носа Арслайна крапала кров, він намагався зупинити її, затискаючи ніздрю пальцями. На підборідді Петроса проступав і набирався барв величезний синець. З першого погляду було зрозуміло, що відбулося. Бійка.

Самюельїс ніколи не питав про очевидне, його запитання завжди спрямовані на виявлення глибинного сенсу, а от про сенс бійки хлопці подумати не встигли.

— Він перший почав, — буркнув Петрос, і Арслайн одразу ж перервав його.

— Не бреши! Вчителю, — підліток відвернувся від супротивника й нарешті подивився на Самюельїса, — він бреше, він перший мене вдарив, я був змушений захищатися! — Кров закапала дужче, Арслайн засичав і міцніше затиснув ніздрю.

Самюельїс швидко наблизився до учня, відштовхнув його руку та сам затиснув пальцями Арслайнів ніс. Кровотеча зупинилася.

— Ти настільки втратив самовладання, що не здатен керувати власним тілом, — спокійно зауважив Самюельїс, витираючи закривавлені пальці дивовижно гарною хустинкою.

Учителева дружина, яка перейшла з ним до містичного світу тридцять років тому, прикрасила мережкою всі хустки, рушники та скатертини в їхньому домі. Ніжне біле гаптування стало впізнаваною ознакою родини.

— А я не кажу, що ти перший мене вдарив, — огризнувся Петрос, — я кажу, що ти перший почав! Вчителю, він весь час до мене прискіпується, то одне, то інше! До печінок уже допік!

— Ну тепер не тільки до печінок, — зловтішно відповів Арслайн, кидаючи виразний погляд на підборіддя Петроса. — Хвалько, так своєю силою хизувався, а як до справи дійшло…

Петрос загрозливо загарчав.

— Вмийтеся біля струмка, — звелів Самюельїс, — наберіть по ковтку до рота, але не ковтайте. Отак, із водою в роті, й повертайтеся. Хлопці, — додав він, коли учні вже розвернулися, щоб іти, — мені потрібно нагадувати, що якщо ви продовжите дорогою з’ясовувати стосунки, то подальша розмова зі мною буде значно довшою та неприємнішою, ніж я планую її зараз?

— Може, провести їх? — запропонував хтось з учнів.

Непривабна бійка сталася під час загального тренування. Учні щойно повернулися з трикілометрової пробіжки та почали виконувати силові вправи, аж тут спалахнула коротка сварка, що одразу перетворилася на запекле побоїще. Старші учні встигли розборонити двох підлітків, молодші розгублено кліпали очима. Забути про правила, про повагу до вчителя — рідкісний випадок. Учні не наважувалися обговорювати побачене, можливий гнів Самюельїса змушував їх поводити плечима.

— Впораються, — відмахнувся Самюельїс. — Робіть перекиди: три вперед — два назад. Повернуться — зробимо перерву та поговоримо всі разом.

— Арслайн сам винен, — ледь чутно буркнув Сімоньєн. — Завжди чіпляється зі своїми повчаннями.

Одинадцятирічний Сімоньєн із дивовижним сріблясто-білим волоссям нещодавно доєднався до загальних тренувань, але мав чудові для свого віку результати.

— Сімоньєне, — вкрадливо звернувся до хлопця Самюельїс — на слух учитель поскаржитися не міг, — а перекидайся-но в мій бік. Отаким чином, як я сказав: три вперед — два назад.

Хлопець почав вправу від краю великої галявини, на якій зазвичай відбувалися загальні тренування, і доперекидався до високого розлогого бука, під яким стояв учитель. Підвівся на ноги та сміливо поглянув на Самюельїса. Голову довелося задерти: вчитель був високий і поставний. Його темного волосся ще не торкнулася сивина, а темні очі пронизливо блищали з-під густих широких брів. Сімоньєн із гідністю вклонився вчителю, і той ледь стримав усмішку. «Гоноровий малий, очей не відводить, а кланяється з повагою не тільки до мене, а й до себе. Здається, у правлячому клані відбудуться зміни. Якщо хлопець не схибить на шляху, з нього буде чудовий голова. Треба придивитись».

— Сімоньєне, — мовив Самюельїс, — ти вважаєш, що можеш справедливо розсудити те, що відбулося?

— Арслайн до всіх чіпляється з повчаннями, — дзвінко відповів учень. — Петрос не витримав його під’юджувань — от вони й побилися.

— І що ти відчуваєш? — поцікавився Сімоньєн. Інші учні, не перериваючи вправу, дослухалися до їхньої розмови. — Твої товариші зараз повернуться до нас із повними ротами води, готові слухати вирок. Припустімо, твій. То що ти відчуваєш?

Сімоньєн наморщив перенісся. Він завжди робив так, коли замислювався.

— Зловтіху, — зізнався хлопець.

— Через що? — незворушно уточнив учитель.

— Мене дратує Арслайн, і я радий, що він отримав нарешті по своєму довгому носі.

Хлопець не хизувався, він спокійно аналізував власні почуття. Неабияка виваженість у такому юному віці.

— Перш ніж я спитаю, навіщо ти дратуєшся через Арслайна, я хочу спитати дещо інше, — промовив Самюельїс. — Хто має право виносити вироки?

— Щодо учнів — ви, вчителю, щодо решти перевертнів — Рада, — трохи дивуючись, відповів учень.

Ці відповіді знали наймолодші перевертні, які ще не досягли віку навчання.

— Неупереджена особа, — виправив Самюельїс. — Вирок має право винести тільки неупереджена особа в спокійному стані душі й тіла. Ти можеш вважати себе спокійним зараз, Сімоньєне?

Учень похитав головою.

— Тоді сядь он там на траві, поговоримо пізніше. Усі сідайте, — звернувся Самюельїс до решти учнів. — Повертаються Петрос та Арслайн, приділимо їм увагу.

Підлітки, що схибили, наблизилися, і Самюельїс помахом руки наказав їм сісти на траву. До них доєдналася решта учнів. Учитель пройшовся галявиною, повернувся до бука й зупинився, поклавши руку на гладенький сірий стовбур. Трохи вище його голови на корі темніла зморшкувата пляма, яка скидалася на відбиток гігантської чотирипалої лапи.

— Ви готові говорити? — поцікавився Самюельїс в учнів.

Арслайн кивнув, Петрос трохи подумав, перш ніж ствердно схилити голову.

— Петросе, ковтай воду й розкажи нам, що трапилося, — звелів учитель.

— Арслайн мене дратує, — зізнався Петрос, — він вважає себе найрозумнішим і постійно робить зауваження…

Арслайнові очі спалахнули. Судячи з виразу його обличчя, з відповіддю підліток не забарився б, але йому Самюельїс воду проковтнути не дозволив. Учень лише обурено сопів.

— Петросе, — зітхнув учитель, — ти стверджував, що готовий до розмови. Але, замість відповісти на моє запитання, робиш припущення та намагаєшся видати власне сприйняття за реальний стан речей. Повернешся до струмка подумати?

— Вчителю, можна я спробую ще раз? — спитав Петрос.

Самюельїс кивнув, і він почав наново.

— Арслайн мене дратує, я довгий час намагався придушити це почуття, але воно зрештою прорвалося назовні, і я кинувся в бійку. Це неприпустимо, я прошу вибачення.

Самюельїс похитав головою.

— Юність завжди поспішає. Зарано вибачатися, Петросе. Твоє роздратування нікуди не поділося.

Петрос повів плечем. Учитель мав рацію: підлітку довелося докласти зусиль, щоб не зауважити уїдливо, що його роздратування не зникне, бо Арслайн є Арслайн і навряд чи зміниться.

— Кого ще дратує схильність Арслайна підказувати та робити зауваження? — спитав Самюельїс у решти учнів.

Сімоньєн підвів руку одним із перших.

— П’ятьох, — підбив підсумок учитель, — із п’ятнадцятьох. Не мало, але й не багато. Чого вас не дратує Арслайн? — звернувся він до учнів, які не підводили рук.

— Та він змалечку допитливий, — усміхнулась Лорисейна, перевертниця з західного клану — рідного клану Арслайна. — Чого б ото дратуватися?

— Говорить, що думає, — знизав плечима Алексос, перевертень зі східного клану. — Інколи я згодний, інколи — ні. Арслайн зі своїми зауваженнями не заважає мені робити так, як я вважаю за потрібне.

— Арслайн намагається допомогти, — несміливо додав Григорьєн, одноліток Сімоньєна з правлячого клану.

— Ковтай воду, Арслайне, — дозволив учитель. — Навіщо ти прискіпуєшся та робиш зауваження?

— Якщо я бачу, що хтось помиляється, то не мовчу, — з готовністю відповів Арслайн.

— А варто було б, — уїдливо озвався Петрос. — Радь тоді, коли тебе про це просять. І взагалі, в нас є вчитель, і робити зауваження, коли ми помиляємося, — його справа.

Учні, що зізналися в роздратуванні, схвально кивнули на підтримку Петроса.

— Петросе, — поцікавився Самюельїс, — тобі зручно дратуватися?

Підліток кліпнув очима від несподіванки.

— Зазирни всередину себе та оціни, наскільки зручно чи приємно тобі дратуватися, — запропонував учитель. — Усі решта, в кому я бачу помаранчеві сполохи роздратування, зробіть те саме. Петросе?

— Незручно й неприємно. Роздратування до того ж забирає багато енергії, — відповів учень.

Зітхання інших учнів підтвердило їхню згоду. Роздратування ні в кого не викликало задоволення.

— Вибір є завжди, — вимовив Самюельїс твердження, яке не стомлювався повторювати своїм дітям та учням. — Можете й надалі дратуватися. Можете відшукати причини роздратування та позбавитися їх.

— Тобто Арслайна? — буркнув Сімоньєн.

Арслайн швидко обернувся до хлопця й загрозливо вишкірив зуби.

— Сімоньєне, я вважатиму твоє зауваження невдалим жартом, — звернувся до молодшого учня Самюельїс. — Навряд чи перевертень при своєму розумі здатний всерйоз замислитися про вбивство.

Сімоньєн почервонів, аж вуха запалали.

— Перепрошую, вчителю, жарт був недолугий і недоречний. — Хлопцю стало снаги не опускати голову під поглядом Самюельїса. Той кивнув у відповідь.

— І будь-яке роздратування можна трансформувати безпечно для себе та оточення, — продовжив він, ніби його не переривали.

— Яким чином? — зацікавилася Лорисейна.

— Петрос правий, роздратування забирає забагато енергії, — відповів учитель. — Краще витратити її на фізичні навантаження. Відтискання, підтягування, вправи на прес. Поки не відчуєте, що позбавилися неприємної емоції. Або поки не знесилитеся. Витрачена на вправи енергія повертається принаймні приємним посиленням м’язів. До того ж виробляються ендорфіни. Суцільні переваги. А вже заспокоївшись, можна перейти до аналізу. Через що насправді дратуєтеся, що отримуєте через роздратування, чи можна отримати це іншим шляхом. Зрозуміли?

П’ятеро учнів слухняно почали відтискатися на галявині.

— Арслайне, твоя увага до дрібниць може бути корисною, — звернувся Самюельїс до учня. Пошкоджений ніс підлітка вже трохи розпух. — Хранитель загальної скарбниці просив мене порекомендувати учня, який допомагав би йому з підрахунками. Підеш до нього після тренувань. Спрямуй енергію, яку ти витрачаєш на повчання товаришів, у корисне для всіх перевертнів русло. Петросе?

Підліток припинив відтискатися і сів.

— Я дратуюся через зауваження Арслайна, бо й сам часто буваю нав’язливим, — зізнався він.

Самюельїс щиро усміхнувся.

— Петросе, ти дав Арслайну слушну пораду. Скористайся нею сам, і з тебе вийде чудовий порадник.

— Якщо щиро впевнений у тому, що робиш, жодні зауваження не заважають, — задумливо перефразував слова Алексоса Сімоньєн, і Самюельїс знову уважно подивився на учня.

Розділ 10
Світ людей, 2011–2012 роки. Юрко

Покинувши тренування з тхеквондо, Юрко знову почав несамовито битися на перервах.

— Ти хоч дев’ятий клас закінчи, — зітхала мати після чергової розмови з класною керівницею, яка кожної перерви прибігала рознімати учнів, шпетячи їх на всю губу.

— Теж мені щастя, школа! — бурчав Юрко у відповідь.

— Виженуть — що робитимеш? — підвищувала голос мати. — Хоч в училище якесь вступи після дев’ятого, горе моє! Чи до скону байдики битимеш? У кого ти тільки вдався такий!

Мати починала плакати, Юрко гупав дверима та йшов до хлопців на стадіон.

— Треба тебе до діла приставити, — якось виголосив Тоха. — Я тебе з такою людиною познайомлю — лопатою гроші гребтимеш.

— Ти мене обіцяв познайомити, — ображено нагадав хтось із приятелів Антона, але той тільки рукою махнув:

— Треба буде — познайомлю.

З ким Тоха збирався його знайомити, Юрко так і не дізнався. Восени старшак зі ще двома хлопцями заліз у магазин будматеріалів та виніс звідти циркулярну пилу й набір гайкових ключів. Хлопці збиралися збути вкрадене, але не встигли, їх заарештували. Тоха чинив дрібні правопорушення й раніше, через що стояв на обліку в міліції. На момент пограбування крамниці хлопцю виповнилося вісімнадцять, тому під суд він пішов як повнолітній.

— Стаття 185 Кримінального кодексу, — передавали хлопці один одному, — до трьох років позбавлення волі.

Арешт та ув’язнення надавали Тосі ваги та авторитету в їхніх очах. Юрко мовчав, на його думку, у крадіжці зі зламом нічого романтичного не було. Про тюрму та ув’язнення хлопець знав лише з серіалів, але ці слова для нього сповнювалися темного загрозливого змісту.

— Куди збираєшся? — завелася ввечері мати. Для дорослих прикрий випадок таємницею не був. — Знову з тими йолопами байдикувати? Теж до тюрми захотів?

— А це єдина можливість не чути твоїх криків? — не витримав Юрко.

Мати сіла й заплакала, а Юрко вискочив на сходи, грюкнувши за звичкою дверима.

— Ти зав’язуй дверима бахкати, — порадив Мишко. Він чекав у під’їзді, прихилившись плечем до стіни. — Тиньк сиплеться, винесеш колись до бісової матері, — і вправно сплюнув під ноги.

— Пельку завали, — у тон йому відповів Юрко, — а ще раз у моєму під’їзді плюнеш — підлогу митимеш з першого поверху аж до дванадцятого, зрозумів? Ходімо до Тохи.

— В СІЗО? — не зрозумів Мишко.

— Додому, бовдуре. Дізнаємося, чи можна його навідувати.

— Навіщо?

— А навіщо ти чипси його жер? — люто просичав Юрко.

— Я за ними сам і бігав, — буркнув Мишко. — І не випрошував, він пригощав.

Останні слова хлопець мовив ледь чутно, бо побачив, що очі Юрка люто запалали. Таким він ставав небезпечним і швидким на розправу… Мишко, дарма що старший та кремезніший, знав це з власного досвіду.

Тоха жив — до арешту, звісно, — у сусідньому шістнадцятиповерховому будинку. Двері квартири прочинила його мати, висока огрядна жінка.

— Доброго вечора, — ввічливо мовив Юрко, — а Тоху… еммм… Антона можна…

— За три роки, не раніше, а може, й пізніше, — відрубала жінка та збиралася вже захряснути двері, але Юрко зупинив її.

— Я мав на увазі, чи можна його навідати?

Жінка зміряла хлопця пронизливим поглядом.

— Після вироку суду, — відповіла вона нарешті, — за умови хорошої поведінки. А хорошою поведінкою він ніколи не вирізнявся. Ет, — зітхнула вона, — от чого йому бракувало? Все ж для нього…. Змалечку догоджала…

Жінка почала зачиняти двері, але Юрко квапливо притримав їх ногою й твердо мовив:

— Антона хочу навідати.

— А ти хто такий? — жінка знову уважно огледіла хлопця. — Ганни-медсестри син?

— До чого тут це? — наїжачився Юрко.

— Та ні до чого. Додому йди. Замалий по тюрмах вештатися. Зрозумів? Іди, не засмучуй матір. — І жінка таки захряснула двері.

***

Очікуючи на вирок суду, Тоха пробув у слідчому ізоляторі одинадцять місяців. Навідували його тільки матір та адвокат із центру з надання безоплатної правової допомоги. Юрко за цей час устиг отримати атестат про неповну середню освіту.

— Тримай, — він поклав бланк перед матір’ю, — радій, отримав я той дурний атестат.

— Додаток з оцінками покажи, — звеліла мати.

Юрко скривився, але віддав матері втричі згорнутий аркуш. З усіх предметів — окрім математики, фізкультури та трудового навчання — в колонці були виставлені п’ятірки та шестірки.

— Математика — сім, — прочитала вголос мати, — трудове навчання — дев’ять, фізкультура — десять. І що мені з тобою робити?

— Виставити на перегони, — буркнув Юрко. — Не треба зі мною нічого робити.

— В медичне училище б тебе, в мене там залишилися знайомі викладачі, могла б слівце замовити, — вела своє мати. — Вивчився б собі на лаборанта, робив би аналізи потихеньку, хлопцю завжди легше влаштуватися. Так у тебе з хімії п’ятірка, а з біології шестірка…

— Та у вашій богодільні нормальній людині взагалі нема чого робити, — підвищив голос Юрко. — Ти що, справді вважаєш, що проскніти все життя в лабораторії — це мрія?

— А яка в тебе мрія? — перейшла на крик мати. — Яка в тебе мрія? На стадіоні байдики бити? Про це мрієш? Чи за Тохою слідом піти? Дивися, дограєшся!

Юрко пішов, але дверима цього разу не грюкнув: пару місяців тому він власноруч замазав щілини й тріщини навколо одвірків і поштукатурив стіну.

***

Якось наприкінці вересня мати зустріла його істерикою. Приходили з колишньої Юркової школи, цікавилися, де хлопець зараз навчається.

— Закон є про право дитини на безкоштовну освіту! — волала жінка. — До вісімнадцяти років ти таке право маєш, а якщо не вчишся ніде, то це, значить, я тобі перешкоджаю! А я казала, я ж тобі казала, хоч в яке училище йди, ти не схотів!

— Не кричи, — Юрко ошелешено кліпав. — Мишко он своє кулінарне закінчив та працює, хоча йому лише шістнадцять, що там із цього приводу твій закон каже?

— Закон такий же твій, як і мій! Закон для всіх громадян, якщо ти з ним досі не стикався, то це не означає, що не для тебе писаний! Он Антон уже знехтував…

— Дай Антонові спокій! — теж підвищив голос Юрко. — Що ти від мене хочеш взагалі?

— Щоб ти повернувся до школи, — мати раптово заговорила спокійно.

— До школи? Жартуєш? Нізащо у світі!

— Хочеш, щоб на мене справу завели за неналежне виконання обов’язків? Мій неповнолітній син вештається невідомо де, не вчиться — мене позбавлять батьківських прав, а тебе заберуть до дитбудинку.

— До того дитбудинку ще спробуй попасти! — гаркнув Юрко. — Дениса чого туди не забере ніхто? Йому б точно не завадило!

Улітку до їхньої компанії прибився одинадцятирічний Денис. На вигляд йому було не більше восьми, такий він був малий і худенький. Хлопець жив із неблагополучною матір’ю.

Хлопці з компанії підгодовували Дениса, а кілька разів, коли мати була на нічному чергуванні, Юрко приводив малого до себе, щоб він міг нормально помитися та спокійно поспати. Про дитячі будинки серед хлопців ходили різноманітні байки-лякалки, але Денисові, певно, в дитбудинку було б краще, ніж із власною матір’ю.

— Не про Дениса зараз мова, а про тебе. Юрку, я написала заяву на десятий клас. Зі школи тебе не виженуть до вісімнадцяти, навіть якщо погано вчитимешся та прогулюватимеш. Розшукуй свій портфель — куди ти там його закинув — та збирайся з понеділка на уроки.

Юрко стиснув кулаки.

— Не піду, й не мрій!

— Підеш, — твердо відповіла мати. — Підеш до школи й принесеш звідти нормальний табель. Після десятого класу спробуєш вступити до училища, якщо вже не захочеш закінчити одинадцятий.

— До якого ще училища?

— До будь-якого, — відрізала мати. — З таким табелем, який ти ото після дев’ятого отримав, тебе точно нікуди не взяли б, дурно було й пробувати. Доклади зусиль, отримай нормальні оцінки, вступай до училища — й забудеш про школу. Зрозумів?

— Я не хочу до школи, — скрипнув зубами Юрко.

— А чого? Боїшся, що не подужаєш? Що не зможеш отримати кращі оцінки та вступити кудись за своїм вибором? Що будеш змушений ще й на одинадцятий клас у школі затриматися?

Юрко роззявив рота:

— Мамо, ти що, на слабо мене береш?

— А що? Не слабо?

Юрко розгубився. Такою зосередженою він свою маму ще не бачив.

— Яєчню тобі підсмажу, — сказала жінка, — з ковбасою. Макарони будеш? Чи гречку краще?

Вона ставила крапку в розмові, для неї питання було вирішене. Юрко зрозумів, що може хоч головою об стіну битися, мати не відступить. Хай як це огидно, але до школи повернутися доведеться.

За два тижні до Нового року Юрко таки навідав Тоху в колонії. Антонова мати зрештою поступилася та взяла Юрка із собою. Він купив мандарини — фрукти, які в самого Юрка асоціювалися з новорічними святами.

Поїхали похмурого грудневого ранку. Низько нависало сіре хмарне небо, інколи зривався дрібний сніг. Дорогою мовчали, говорити не було про що. Корпуси колонії були такі ж сірі, як грудневе небо, і понад стінами на металевих розп’ялках було натягнуто колючі дроти. Та вразили Юрка не вони, не пропускний пункт, на якому насуплений охоронець довго й уважно записував дані відвідувачів, звіряючись із їхніми документами, а потім так само уважно оглядав самих візитерів. Не лязкіт металевих дверей, не довгі темні коридори, не заґратовані вікна до самої стелі. Не застигле повітря, яке доводилось із зусиллям ковтати, щоб пропхати його в легені. Найбільше Юрка вразив сам Тоха — худий, блідий, з якимсь шаленим блиском в очах.

— Аааа, малий прийшов, — вишкірився Тоха, побачивши Юрка в кімнаті для відвідувань, — диви, не забув. Мандарини мені приніс? Ну ти даєш!

У роті бракувало кількох зубів. Тоха не міг спокійно всидіти на місці, крутився, підскакував, розмахував руками. Нахиляючись до Юрка, він скреготів вцілілими зубами та сичав:

— Я повернусь, от побачиш! Телепень той думав, посадив мене — та й по всьому? А ні, ні! Я повернусь. Я повернусь, він мене ще побачить!

— Себе в дзеркало побач! — гримнула на нього мати. — Теж мені, месник!

Тоха шкірився, як бродячий собака.

— А більше ніхто не приходив, — шепотів він Юркові, — забули, гади. Ти оце тільки, ти завжди був правильний малий. Я тебе не забуду. А їм нагадаю! Зник Тоха з очей — зійшов з думки? А ні, я повернуся! Повернуся, побачите мене!

— Повертайся, Тохо, — відповів Юрко й підвівся. Нічого кращого на думку не спало. — Ти повертайся, ми так само на стадіоні вечорами. Я за воротами на вас почекаю, — звернувся він до Антонової матері. — Бувай, Тохо. До зустрічі.

Металеві ворота брязнули, випускаючи хлопця на волю. Юрко перейшов на інший бік вулиці, глибоко вдихнув колюче повітря. Воно здалося легким і свіжим. Хлопець пройшовся узбіччям, озирнувся, щоб подивитися на сліди, залишені на злежалому снігу. Повернув назад і почав протоптувати незамислуваті візерунки. У голові не було жодної думки.

Анотонова мати вийшла за годину, Юрко вже змерз. Вони мовчки пішли на трамвайну зупинку.

— Більше не приходь сюди, — важко вимовила жінка, — нема тут тобі чого робити. Може, є люди, які в тюрмах розуму вчаться, не знаю. Але краще деінде вчися. Зрозумів?

***

Удома на письмовому столі лежала коробка цукерок.

— Звідки? — спитав Юрко в матері, висовуючись зі своєї кімнати. — Хтось зі вдячних пацієнтів привітав із прийдешніми?

— Батько твій приходив, — відгукнулася мати з кухні.

Юрко потупотів до неї з коробкою в руках.

— Хто приходив?

— Батько, — мати стояла коло плити, щось помішувала в каструлі. — Побачити тебе хотів, не дочекався, залишив цукерки, сказав, що прийде ще.

— Навіщо?

— Щоб побачитися, — повторила. — Зголоднів? Розсольник майже готовий.

— Розсольник я терпіти не можу, й ти це знаєш. А батько ще раз прийде — не смій йому двері відчиняти! Він тут більше не живе.

— Не живе, — погодилася мати. — Я йому ключі дала, бо днями на роботі пропадаю.

— Мамо, ти з глузду з’їхала? Він пішов два роки тому й ключі пожбурив, а ти йому нові даєш?

— А не ти дорікав, що ми домовитися не могли? — Жінка розвернулася від плити. — Та не ти один насправді. Мені навіть мати казала, що якби я не сварилася, він би й не пиячив. — Вона знову почала помішувати в каструлі. — Руки мий та поріж хліб, обідати будемо. Любиш — не любиш, доведеться їсти, крім розсольника я нічого не готувала.

Юрко стиснув кулаки.

— Ти завжди так! — вигукнув він. — Ти ж мене не питаєш ніколи, а коли кажу — не слухаєш! Тобі байдуже, чого я хочу, байдуже, що мені подобається, а чого я терпіти не можу! Тобі треба, щоб я робив, як тобі заманеться, й плювати, як воно мені! Я сказав, що не хочу більше до школи — ти мене туди запроторила, закон, бач, такий! Я кажу, що не хочу бачити батька — ти мені розсольник пропонуєш, ніби нічого не сталося. Знову закон?

Мати витерла руки об фартух й розвернулася до Юрка.

— Закон, — погодилася вона, — дорослого життя. Не все буває, як хочеш. До твого повноліття я маю право вирішувати за тебе.

Хлопець прочинив вікно й пожбурив коробку з цукерками: та плюснулась у сніг.

— Собі спочатку раду дай! — він зачинив вікно.

— Це були твої улюблені цукерки, — прокоментувала мати.

— Колись, — процідив Юрко й вийшов із кухні.

Розділ 11
Світ людей, 2017 рік. Стася й Данило

По обіді Дід ліг перепочити на дерев’яній тахті під грушею, а старий Собака заснув на землі біля нього. Стася пішла до лісу. Було спекотно, липневе сонце зігріло віти високих сосон, і ліс наповнився густим хвойним ароматом.

Стася неквапливо йшла поміж дерев, задумливо торкаючись рукою теплої рожевої кори, під ногами пружно прогиналася руда опала хвоя. Роздався дерев’яний дріб, і дівчина задерла голову, відшукуючи поглядом дятла. Птах із пістрявими крилами, у червоній шапочці сидів на одному зі стовбурів, впершись у нього хвостом для рівноваги, та вправно вистукував дзьобом. Пурхнув, перелетів на інше дерево, вмостився зручніше та знову застукотів. Стася усміхнулася: спритні яскраві пташки викликали в неї почуття ніжності.

Дівчина проминула ділянку з молодими сосонками, невисокими, їй ледь до пояса, обережно погладила м’яку молоду хвою. Збоку ділянки росли берези, і темно-зелені соснові голочки здавалися виразнішими на тлі білих стовбурів. Стася йшла далі, навколо знову піднялися високі старі сосни. Стежка повужчала, звиваючись поміж кущів бруслини. Дівчина вийшла на невеличку галявину, яку немов перекреслила соснова колода. Стара сосна впала взимку, вивернувши із землі вузлувате коріння. Стася трохи подумала й сіла на колоду. Спека втомлювала. Примружившись, дівчина дивилася на світ крізь вії.

— В тебе більше не вийде заскочити мене зненацька, — сказала вона, не обертаючись.

З-поміж сосон вийшов Данило, безшумно ступаючи по опалій хвої.

— Я й не намагався, — спокійно відповів він.

Стася розплющила очі, подивилася на молодого перевертня. Високий, поставний. Серце пропустило удар, коли дівчина глянула йому в очі.

— Вибач, — тихо промовила вона, — я була різкою та несправедливою.

— Була, — підтвердив Данило.

Він і далі стояв перед нею. Стася зітхнула.

— Ти не збираєшся прийняти вибачення та полегшити моє життя? — спитала вона.

— Насправді хочу, — кивнув Данило, — але мені навряд чи вдасться, доки ти сама собі його ускладнюватимеш.

— Данило, хіба не ти казав, що здорові стосунки складаються за умови прийняття? Хіба ти не маєш приймати мене такою, якою я є…

— Стасю, а яка ти? — м’яко перервав її перевертень.

— Точно не така, якою була, коли кричала на тебе, — буркнула дівчина.

Вона відчула, що червоніє, та зніяковіла ще дужче.

— А яка?

Дівчина мовчала. Данило примостився поруч на поваленому стовбурі.

— Отож-бо, — зітхнув він. — А про це мене чомусь ніхто не попередив.

— Про що? — уточнила Стася.

— Про те, що я тебе бачитиму, а ти себе — ні.

Стася зітхнула.

— Дід казав, що перевертні бачать світ інакше, — промовила вона.

— Нас цього навчають, — підтвердив Данило.

— Вам легше.

— І складніше водночас. Стасю, ти відчуваєш те саме, коли попереджаєш людей про небезпеку?

Дівчина широко розплющила очі.

— Так! Данило, не уявляєш, наскільки ти правий! Я бачу те, чого не бачать інші. Дивлюся на загрозу, як на темну хмару. Не можу не попередити, але не можу пояснити. Просто бачу й кажу, що відчуваю щось. Дивно, але мені вірять.

— Сама собі чому не віриш? — тихо спитав Данило.

Стася знову примружилася, розглядаючи верхівки сосон.

— Не розумію того, що відбувається, — відповіла нарешті. — Ви з Дідом називаєте це даром, а для мене це щось таке непевне й неясне. Що воно, звідки?

— Подарунок Батька усіх. Достатньо розуміти це. І вчитися користуватися. Стасю, перевертнів учать бачити енергетичні потоки, з яких створено всі світи, користуватися ними, керувати власними енергіями. Без цих навичок ми не могли б узгодити в собі дві сутності. І якщо вже ціла раса — і не одна, зауваж, є й інші — вміє опановувати такі речі, то й ти зможеш. Якщо захочеш учитися.

— Тільки не кажи, що мені потрібно бігати вранці, — похитала головою Стася. — Терпіти не можу пробіжки, засапуюсь, пітнію, в мене потім у боку коле і в очах пливе. Я взагалі абсолютно неспортивна!

Данило похитав головою.

— Ваші тіла такі ж досконалі, як наші, — пробурмотів він. — Чому так багато людей відмовляються від задоволення вправно володіти ними?

— Данило, в тебе є твій спортивний клуб. Ти вчиш хлопців володіти тілами та самими собою заразом. Будь ласка, не треба примушувати мене виходити на ранкові пробіжки!

— А було б спокусливо, — мовив перевертень.

Стася засміялася.

— Ми помирилися? — спитала вона.

— Ти з собою примирилася?

Дівчина кивнула.

— Я визнала, що мій дар потрібно опановувати. Якщо вже Батько усіх подарував мені саме його.

— Прийнято, — серйозно відповів Данило.

Дівчина ніжно торкнулася його руки.

— Розкажи про Забуття, будь ласка, — попросила вона. — Дід каже, що це подарунок усій людській расі, і саме він робить нас насправді вільними.

Розділ 12
Світ людей, 2011–2012 роки. Юрко

Учителька англійської в десятому класі була нова — молода енергійна випускниця університету, сповнена бажання вчити. Коли Юрко із запізненням на місяць все ж таки прийшов на урок англійської, виявилося, що шкільними підручниками тут майже не користуються.

— У підручниках багато лексики та граматики, — казала вчителька, — і це чудово. Але, провчившись кілька років за цими підручниками, англійською ви таки не розмовляєте. Тож я вас навчу.

Вона приносила в школу власний ноутбук, показувала учням різноманітні відео англійською, а потім усі разом обговорювали побачене. Учителька м’яко виправляла помилки й підказувала необхідні слова. Вона взагалі була стримана та коректна, ніколи не підвищувала голос і зверталася до учнів на ви, як колись робила Ніна Федорівна. «Не затримається надовго, — вирішив Юрко після першого ж уроку з Єлизаветою Георгіївною. — Що їй у школі робити?».

Для нього самого школа була нудним закладом, в якому треба було терпляче дотримуватися дурних незрозумілих правил і робити непотрібне. Доповідь про синьо-зелені бактерії на урок біології, наприклад. Хлопець не міг уявити людину, яка б із власної волі зацікавилася бактеріями. Хіба що вчені-біологи, але їм принаймні гроші за таку цікавість платять. Доповідь він усе ж таки зробив, роздукував кілька сторінок на старенькому принтері в матері на роботі. Грошей хлопець, звісно, не отримав, але отримав дев’ять балів.

Юрко захопився думкою виправити оцінки та піти до училища, про що за першої нагоди повідомив завучку Любов Михайлівну. Вона викладала фізику, ніжно називала учнів «крокодильчиками» та, на думку Юрка, була однією з небагатьох, з ким можна серйозно розмовляти.

— А нагадай-но мені, що я тобі зі свого предмету поставила? — поцікавилася Любов Михайлівна, коли Юрко зупинив її для розмови біля вчительської. — Шість? А ти скільки хочеш? Сім? Немає нічого неможливого, але тобі, крокодильчику, доведеться працювати аж до мокрої чуприни. Сьомий, восьмий, дев’ятий класи байдики бив? Бив. Надолужуй. Ти здібний. Побачу, що працюєш, — підтримаю тебе.

— Можете з іншими вчителями поговорити? — посмілішав Юрко. — З інших предметів мені теж сімки потрібні.

— От і розмовляй, — кивнула Любов Михайлівна, — тобі ж потрібно?

— Вас послухаються, — наполягав Юрко, — і вам із цього зиск є. Я піду зі школи після десятого класу та не псуватиму вам тут атмосферу. Хіба не про це всі вчителі мріють? Позбутися неблагополучних учнів.

— От тільки не треба мені тут страждальця вдавати, — скривилася Любов Михайлівна. — Особисто мені ти не заважаєш, залишишся на одинадцятий клас — то залишишся. Але якщо хочеться піти в училище, що аж пече, то йди. Оцінки сам виправляй, з учителями домовляйся особисто. Зрештою, не я змушувала тебе прогулювати уроки. Чого б це зараз я мала улагоджувати твої справи, крокодильчику? Упораєшся — в добру путь. Нічого в житті просто так не відбувається.

Довелося, придушуючи відразу, розмовляти з усіма вчителями. Дехто недовірливо супився, дехто легко погоджувався поставитися поблажливо, а географічка взагалі пообіцяла поставити хоч вісім за умови регулярного відвідування уроків і наявності атласу й контурних карт.

— Цього року — економічна географія, ніхто її не любить, тож домашок не робить. За винятком відмінників. Виконаєш завдання в контурних картах — отримаєш хорошу оцінку. За старанність.

Єлизавета Георгіївна у відповідь на прохання хлопця поклала перед Юрком підручник.

— Прочитайте та перекладіть перший абзац тексту, будь ласка, — сказала вона.

Юрко, затинаючись на кожному слові, подолав два речення, і вчителька перервала його.

— Достатньо, тепер перекладайте.

Вони сиділи в її невеличкому затишному кабінеті: Юрко — за партою, Єлизавета Георгіївна — за своїм столом. День був сонячний, у прочинену кватирку линуло свіже осіннє повітря.

— Як добре, — зітхнула вчителька, Юрко здивовано подивився на неї й одразу зрозумів, що Єлизавета Георгіївна каже про жовтогарячі клени за вікном. — Ви колись помічали, як сяє восени кленове листя? Навіть похмурого дня, — і лагідно всміхнулася.

Юрко пробурмотів щось непевне у відповідь. На осіннє листя він востаннє звертав увагу в молодшій школі, коли збирав його для поробок на уроки образотворчого мистецтва.

У перекладі з англійської хлопець безнадійно заплутався.

— Юрку, — мовила Єлизавета Георгіївна. — Ви більш-менш прийнятно читаєте, але не можете перекласти прочитане. Це базові навички для отримання сімки. Для чого вам сімка, до речі?

— З матір’ю заклався, — несподівано для себе відповів Юрко. Напевно, набридло торочити про училище.

— І що отримаєте в разі успіху? — зацікавилася вчителька. — Новий комп’ютер, ігрову приставку, велосипед, мотоцикл? Що?

Мотоцикл! Юрко пхикнув.

— Вона дасть мені спокій зі своїми повчаннями.

— Не абищо, — серйозно кивнула Єлизавета Георгіївна. — Отримати визнання від дорослого, що ви здатні впорядковувати життя на власний розсуд, — це досягнення.

Вона трохи помовчала, схиливши голову набік й уважно та задумливо розглядаючи Юрка. Хлопець зніяковів.

— Але сімку я вам не поставлю, — раптом сказала вчителька. — Принаймні зараз. Нема за що, перепрошую.

Юрко кліпнув.

— Юрку, у вашій групі є кілька учнів, яким я ставлю поточні сімки. Вони регулярно відвідують заняття, виконують завдання та мають словник для занотовування нових слів. Вони стараються, виходить не дуже, щиро кажучи, але я бачу, як вони працюють. Тому й підтримую оцінками. Ви не так давно з’явилися на моїх уроках, не продемонстрували ані знань, ані регулярної роботи, ані навіть зацікавленості в предметі. І звертаєтеся до мене з проханням. Як, на вашу думку, я маю виконати його? І який матиму вигляд в очах ваших однокласників? Тих, що старанно працюють та отримують сімки? За яких умов на моєму місці ви особисто виконали б подібне прохання?

— Хочете, я батареї у вашому кабінеті пофарбую? — запропонував Юрко.

Вчителька звела брову та схилила голову на інший бік. Юрко раптом почувся піддослідною комахою й розсердився.

— Ви оце зараз хабар мені пропонуєте? — поцікавилась Єлизавета Георгіївна.

Примхливо вигнута сімка насмішкувато вишкірила зуби, помахала тоненькою ручкою та зникла за рогом.

— Марно, — повела вона далі. — Річ у тім, що в мене однакові вимоги до усіх учнів: працювати на уроках. Нічого аж занадто складного та неможливого я не змушую робити. Хабарі в жодному вигляді не беру. Не зважаю на минулорічні оцінки, бо знаю, наскільки суб’єктивними вони можуть бути. Але своєю рукою не напишу ані в журналі, ані в табелі оцінку, на яку мій учень не заслужив.

— Ви тут довго не пропрацюєте, — попрощавшись із сімкою, сказав Юрко. — Або самій нудно стане, або виживуть. Або і те, й інше водночас.

— Дякую, що переймаєтеся моїм майбутнім, — усміхнулась вчителька, — але сконцентруйтеся на своєму. Юрку, якщо хочете сімку — працюйте разом з усіма. Виконуйте завдання, проявляйте активність. Цілком можливо, що й вищу оцінку отримаєте, тільки від вас залежить. Згодні?

Юрко непевно мугикнув у відповідь. Сімка знову визирнула з-за рогу й скосила очі до перенісся.

— Перепишіть ці вирази, — Єлизавета Георгіївна поклала перед хлопцем розгорнутий нотатник, — а вдома вивчіть. Це, так би мовити, кістяк, яким ми користуємося під час обговорень фільмів. Кіно любите?

Юрко знов мугикнув, але вже впевненіше.

— От і добре, вам буде цікаво. Наступного разу переглянемо уривок із нового фільму з моїм улюбленим Ліамом Нісоном. Англійською, звісно. І обговоримо побачене. Якщо бракуватиме якихось слів, я підкажу, не соромтеся. Я всім під час дискусій підказую.

Єлизавета Георгіївна підвелася.

— Пів години вам вистачить? Піду хоч чаю вип’ю, в горлі після шести уроків сухо.

— На пів години лишите мене самого у своєму кабінеті? — спитав Юрко.

— Боїтеся лишатися на самоті? — уточнила вчителька вже у дверях.

— А ви не боїтеся, що я вам у вашому нотатнику якусь гидоту намалюю? Чи аркуші повириваю, щоб не переписувати оце усе?

— А вам хочеться? — Юрко вперше зустрічав людину, яку так складно було збити з пантелику. — Виходить, я помилилася, і ви — не доросла людина, з якою можна домовлятися про співпрацю, а незрілий хлопчисько. Ну, трапляється. Декому й до старості не вдається подорослішати, що вже.

Юрко скреготнув зубами. Клята сімка висолопила язика й постукала пальцем по лобі. Єлизавета Георгіївна знов усміхнулася.

— Працюйте. Повернуся за пів години. — Вона вийшла в коридор і м’яко зачинила за собою двері.

***

Обіцяний фільм виявився детективом «Невідомий». Він вийшов у прокат ще навесні, але в Юрка не було грошей, щоб ходити в кіно. Головний герой потрапляв у серйозну аварію, унаслідок травм втрачав пам’ять, намагався повернути собі своє життя та з’ясовував, що до аварії був зовсім не тим, ким хотів бути насправді. До амнезії чоловік був високопрофесійним найманим убивцею, але, згадавши про це та жахнувшись відкриттю, зруйнував підступні плани своїх роботодавців і врятував того, за чиє вбивство колись отримав гроші.

Юрко почекав, поки однокласниці захоплено поверещать про мужнього й привабливого героя Ліама Нісона, а однокласники обговорять реалізм автогонок, і спитав:

— Мартін Гарріc втратив пам’ять і тому став іншою людиною?

— Good question, — кивнула Єлизавета Георгіївна, — but Yourko, speak English, please¹¹. — Сама вона на уроках говорила переважно англійською; учні спочатку обурювалися, потім звикли та почали розуміти й відповідати.

— He lost hіs memory¹², — підказала не обертаючись красуня-відмінниця з першої парти.

Вона давно припинила зав’язувати своє золотаве волосся у хвостики й замість спідничок з оборками почала вдягати вузькі джинси та футболки, але Юрка дратувала так само, як і в попередні роки.

— …and that is why became a different person, — продовжила Єлизавета Георгіївна. — Yourko, repeat, please¹³.

Довелося повторювати. Вчителька обвела поглядом клас.

— Who answers?¹⁴— поцікавилася вона. — It’s a good question indeed¹⁵.

— But in the very beginning Martin Harris didn’t remember that he was a killer¹⁶, — несміливо зауважив Йоська. Батькова муштра далася взнаки, хлопець непогано говорив англійською. — That’s why he acted as a common person. And when he remembered the past, he didn’t want to return to it¹⁷.

— І саме тому вправно стріляв в інших, — уїдливо нагадав йому Юрко.

— Іn English, please¹⁸, — наполягала Єлизавета Георгіївна.

— Піф-паф different people, — видав Юрко.

Однокласники засміялися. Учителька й бровою не повела.

— Shoot, — виправила вона, — shoot other people. Є різниця у використанні different та other. In the end of the lesson I’ll give you ten minutes to write down new words¹⁹. — Вона швидко записала слова на дошці до інших. — So? То що? Who agrees that amnesia is enough to behave in a different way²⁰?

Відмінниця на першій парті підвела руку.

— Justify, Lesia²¹, — запропонувала Єлизавета Георгіївна.

— If you don’t remember who you are, you may be anybody²², — відповіла Леся.

«Наприклад, можеш уявити, що ти принцеса та вимагати відповідного ставлення, — подумки відповів Юрко. Він уперше в житті шкодував, що не вчив англійську. — В дурці таких повно».

— You can’t be a pilot or a surgeon, — заперечив Йоська, — you need special knowledge for it²³.

— We are talking about personal qualities, not professional²⁴, — відмахнулася Леся.

— Personal qualities necessary for profession too²⁵, — Юрко напружився, щоб згадати necessary — необхідний.

— Are necessary, — відреагувала Єлизавета Георгіївна, — don’t forget verbs²⁶.

— Do you believe that killers are selected for some special kinds of character²⁷? — спитала Леся, не обертаючись на Юрка.

— Скажи їй, що чоловік, який вбивав за гроші, не міг залишитися безневинним янголом, — просичав Юрко на вухо Йосьці. Той знервовано потер шию.

— Усьому класу, будь ласка, — звеліла невблаганна вчителька. — Можна рідною мовою, перекладемо разом.

— Мартін Гарріс не бачив нічого особливого у вбивстві, — сказав Юрко, — з якого дива він вжахнувся після амнезії та почав рятувати того, за чиє вбивство йому заплатили?

— It makes sense²⁸, — несподівано підтримав Юрка зануда Павлусь, у якого з першого класу не було інших інтересів, окрім наполегливого навчання. — Звідки взялися моральні цінності, яких не було до втрати пам’яті?

Здійнявся галас. Учні доводили одне одному протилежні думки, не зважаючи на те, якою мовою користуються.

— Quiet, please, — перекрила розмаїття голосів вчителька, — don’t scream like this²⁹.

«Scream», — подумки відзначив Юрко. Хороше слово, схоже водночас на збиті вершки та ялозіння пенопластом по склу. Ялозіння пенопластом, змоченим у збитих вершках.

— So, you’ve divided into two groups. Тобто ви поділилися на дві групи, — повела вона далі. — Some of you guess that memory loss can’t change the character. Others believes that is rather possible³⁰.

— And what do you think?³¹ — поцікавилася Леся.

Єлизавета обвела очима учнів, спіймала стражденні погляди із задніх парт і перейшла на українську.

— Я переконана, що характер складається з якостей, набутих упродовж життя. Якщо почати жити наново, то можна набути нових. Залежить від ситуацій та оточення, в які потрапляє людина. Вона забула попередній досвід, тому на ті самі обставини здатна відреагувати інакше. Це може призвести до формування відмінного від попереднього характеру. Але амнезія для цього не обов’язкова, — усміхнулася вчителька. — Ви й без неї можете, якщо захочете, виплекати в собі інші риси. Буде довше, ніж з амнезією, яка ховає від вас усі помилки та невдачі минулого. Але можливо.

— But could it be that a person repeats all the mistakes as if there wasn’t any amnesia?³² — спитав Йоська.

— Буддисти вважають, що людина щоразу перевтілюється, аби вивчити всі уроки. Смерть — це щось на кшталт амнезії. Перевтілитися — ніби прокинутися після довгого сну. Ані спогадів, ані досвіду. Усього вчишся наново. Потрапляєш у схожі ситуації — і або реагуєш іншим чином, поводишся інакше, виправляєш помилку попереднього втілення, і тоді урок можна вважати вивченим: більше в подібну ситуацію людина не потрапить. Або реагуєш так само, припускаєшся тієї самої помилки — і урок не вивчено, ситуація повториться знову.

— And one has to reincarnate again³³, — зітхнув Павлусь.

— So, — промовила Єлизавета Георгіївна, — the home task will be to write a small composition, ten or twelve phrases are enough³⁴, — і далі пояснювала українською. — Викладіть думки з приводу переглянутих уривків фільму. Для кого завдання занадто складне — напишіть по реченню на кожне нове слово. Максимальна оцінка за твір — дванадцять балів, за речення — дев’ять балів. Якщо не подужаєте речення і просто вивчите оці слова, — учителька задумливо подивилася на Юрка, — добре, хай буде сім балів.

«Нема чого на мене дивитися, — подумки відповів Юрко, — вивчу я ті дурні слова!»

— Ти одразу написання вчи, — порадив на перерві Йоська, — вона ж через кросворд перевіряє. Роздає кросворди, які сама складає, — пояснив, побачивши, що друг не розуміє, про що йдеться, — треба розв’язати за п’ять хвилин. Як не знаєш правопису, то й не розв’яжеш.

— Та я рідною мовою правопису не знаю! — схопився за голову Юрко. — Навіжена якась, чесне слово! Кросворди сама складає? Що, на кожен урок, просто щоб перевірити вивчені слова?

Йоська кивнув і мовив:

— Вона довго тут не протримається, кажу тобі. Швидко зрозуміє, що ентузіазм ніхто з керівництва не оцінить, і знайде собі щось краще. А шкода. З нею цікаво.

— Тобі що до того? — пхикнув Юрко. — Ти й без неї англійську знаєш!

— Не в англійській справа, — зітхнув Йоська. — Тебе хто крайнього разу про твою думку питав? З будь-якого приводу? Отож-бо.

Розділ 13
Світ людей, 2017 рік. Стася

Стася сиділа на задньому подвір’ї спортклубу й малювала в скетчбуці. Серпневе сонце хилилося до обрію, м’яке золотаве світло лягало на листя акації та квіти на клумбі.

— Айстри пахнуть стиглістю, — сказала дівчина, коли до альтанки зазирнув Юрко.

Хлопець принюхався. Нагріте за день повітря пахло травами і трохи медом. Перед тим як іти додому після тренувань, він завжди затримувався на задньому подвір’ї, яке вони з учнями самі привели до ладу. Стася заходила час від часу, щоб почекати, поки Данило завершить свої справи, і йти кудись разом. Тендітну дівчину тренера Юрко сприймав як молодшу сестру, хоча вони й були однолітками.

— Ніколи не думав про те, чим пахнуть айстри, — зізнався він.

Стася посунулася на лавці та поплескала долонькою поруч із собою. Юрко сів і зазирнув до її скетчбука. Цегляний паркан, щільна зелень туй за ним, ріг багатоповерхівки.

— Зробила нарис із натури, — дівчина кивнула на паркан навколо спортивного клубу.

— Ти добре малюєш, — сказав хлопець.

Стася засміялася.

— Ти не вмієш брехати, — відповіла вона. — Я аматорка. Люблю малювати, але мої помилки помітні навіть мені. Перспективу порушено, ти ж бачиш.

Юрко ще раз подивився на малюнок.

— Кольори насичені, — дипломатично визначив він. — Чому ти сказала, що айстри пахнуть стиглістю?

— Бо так пахне серпень. — Дівчина перегорнула сторінку й почала малювати на чистому аркуші. — Літо визріває, як яблуко. Серпень щедрий, у ньому багато всього. Фруктів, овочів, квітів. Сонця вдень і зірок вночі. Зірки такі великі тільки в серпні. І нахиляються низько, ніби хочуть надихатися ароматами садів та ланів. У дитинстві мені здавалося, що якщо в серпні вилізти на дах будинку, то можна торкнутися зірок рукою.

— Юрку, ти де? — погукав від задніх дверей Мишко. Стася обернулася й помахала рукою. — О, Стасю, привіт! Не помітив тебе одразу.

Мишко підтюпцем підбіг до альтанки, слідом ішов Йоська. Вітаючись зі Стасею, він трохи почервонів. Дівчина Данила, якого вони всі щиро поважали, вартувала пошани за замовчуванням.

— Дякую за книгу, — ніяковіючи, промовив Йоська.

Якось він розповів Стасі, що в старших класах читав Конан Дойля в оригіналі, готуючись вступити на факультет іноземних мов. І таки вступив, але завалив іспити на другому курсі, уперше в житті гучно посварився з батьками та два тижні жив у Юрка. Стася не стала коментувати почуте, але принесла Йосьці короткі оповіді Гемінґвея англійською.

— Ти мала рацію, старий Гем прекрасний. Тільки я не дочитав, можна ще пару тижнів потримати книгу?

Він залишився стояти, а Мишко плюхнувся на лавку біля Юрка і, перехилившись через товариша, зазирнув у Стасин скетчбук. Стовпчик із семи різнопелюсткових квіток: червоної, помаранчевої, жовтої, зеленої, блакитної, синьої… Дівчина домалювала фіолетову і, схиливши голову набік, подивилася на свій малюнок.

— Можна, звісно, — промовила вона, — читай на здоров’я.

— Таких квітів не існує, — із сумнівом похитав головою Мишко.

— Це чакри, — пояснила Стася й акуратно з’єднала квітки міцним стеблом. — Енергетичні центри людини.

Хлопці незрозуміло витріщилися на неї.

— Це як у йогів? — обережно спитав Йоська.

— І в них теж, — кивнула дівчина. — Чакри в усіх людей є. Ми користуємося ними незалежно від того, чи знаємо про їхнє існування, а чи ні. Як кишківником, наприклад. Більшість із нас навіть не усвідомлює, з яких відділів він складається і як функціонує, але їжу перетравлюють усі.

— Припустимо, — спроквола мовив Мишко. — Стасю, але з чакрами ти перебільшила, чесно. Я погано пам’ятаю біологію зі школи, — Юрко закотив очі на згадку про біологічку, — але про чакри там точно нічого не було.

— Тобто, це, звісно, твоя справа, у що вірити, — почав був делікатніший Йоська.

— Вірити можна в дива, — усміхнулася хлопцям Стася. — А про чакри я знаю, що вони є, і вчуся керувати енергетичними потоками, які крізь них проходять. Ви ж те саме під час дихальних вправ робите, хіба ні?

— Під час дихальних вправ ми вчимося концентрувати увагу, — заперечив Юрко. — Окремо на зовнішньому світі, окремо на собі.

Хлопці кивнули, погоджуючись. Дихальні вправи вони почали виконувати, щойно від загальних тренувань, спрямованих на розвиток сили та витривалості, перейшли безпосередньо до бойового мистецтва.

Якось після пробіжки та розминки Данило звелів сісти на карематах у щойно відремонтованій залі.

— Схрестіть ноги, руки покладіть на коліна долонями догори, спину тримайте рівно, маківкою тягніться в стелю, очі заплющте. Вирівняйте дихання. Глибокий вдих — один-два-три-чотири, повільний видих — один-два-три-чотири-п’ять-шість-сім-вісім. Вдих — видих. Вдих…

Юрко сидів із заплющеними очима, відчуваючи, як уповільнюється серцебиття й тілом розливається спокій.

— Усвідомте положення тіла в просторі. Подумки пройдіться поглядом від кінчиків пальців ніг, вище через коліна, стегна до поперека, пройдіться по спині, затримайтеся трохи на плечах. Тепер від кінчиків пальців рук через зап’ястки, лікті до плечей. Вгору по шиї до голови й тім’я. Чудово. Дихайте, не розплющуйте очей. Один-два-три-чотири — вдих, один-два-три-чотири-п’ять-шість-сім-вісім — видих. Знайдіть центр вашого тіла. Це ніби центр тяжіння, на якому все тримається, завдяки якому ваші тіла працюють, як одне ціле.

— А нічого, що він не в голові? — спитав хтось із хлопців.

Із заплющеними очима Юрко не зрозумів, хто саме. Денис, здається, голос схожий. Дивно, коли не бачиш, навіть голоси звучать по-іншому.

— Він і не може бути в голові, — відповів Данило. — Бачу, що знайшли. Відчули. Чудово. Дихайте ніби крізь нього, крізь цей центр. Один-два-три-чотири — вдих, один-два-три-чотири-п’ять-шість-сім-вісім — видих. Зараз ваша увага сконцентрована всередині вас самих. Перемкніть її на зовнішній світ, але очей не розплющуйте. Користуйтеся слухом, щоб зрозуміти де ви, хто поруч із вами, на якій відстані. Я рухаюся залою, на відміну від вас, слідкуйте за моїми переміщеннями, орієнтуючись на голос. Не треба повертати голову. Зауважуйте подумки. Дослухайтеся до навколишнього дуже уважно.

Сконцентрований на слідкуванні за переміщеннями вчителя Юрко не почув, радше відчув, що в нього щось летить, і автоматично підвів руку, щоб схопити це пружне і округле щось.

— Не розплющуй очі! — почув хлопець різкий наказ Данила. — Що в руці?

— Маленький м’яч, ми їх для розминки пальців використовуємо.

— Поверни. Просто кинь в мій бік, я спіймаю.

Юрко подумки прикинув відстань до вчителя й кинув м’яч.

— Переоцінив, — спокійно сказав Данило, — я ближче. Розплющуйте очі.

Хлопці розплющили очі, заворушилися. Після кількох хвилин темряви світло здалося надто яскравим. М’яч полетів у Мишка, але той не встиг його спіймати, м’ячик відскочив від грудей хлопця та застрибав по підлозі.

— А як повернення зору спричинило розфокусування уваги? — поцікавився Данило. — Я ж не сказав, що вправу закінчено. Поверніть м’яч, — хтось із хлопців спіймав кульку й кинув тренеру. — От тепер закінчили. Я наступного разу тенісний кидатиму, важчий, щоб у вас мотивація спіймати зросла.

— Хоч не кухонні ножі, і на тому дякую, — буркнув Мишко.

У нього затекли коліна, але ніхто з хлопців не наважувався змінювати позу, в якій сидів, доводилося терпіти.

— В мене немає наміру виносити трупи після тренувань, — відгукнувся Данило. — Підводьтеся. Потрусіть руками й ногами. Упор лежачи, руки на ширині плечей — відтискайтеся. Двадцять разів, почали. Один!

Хлопці почали відтискатися, Данило теж.

— Поки ми відтискаємося, — промовив він, не перериваючись, — вулицею проїхали дві автівки в бік центру, тролейбус і маршрутка. Двадцять! Стоп. На спину, коліна зігнути, руки за голову, підйом корпусу, торкаємося ліктем протилежного коліна. Один! Від центру проїхали три автівки і дві вантажівки. Повз клуб іде літня жінка з дитиною, певно, бабуся гуляє з онуком. Чоловік середнього віку зупинився, щоб привітатися зі знайомим. Двадцять! Стоп. Перекид через голову вперед, підводьтеся.

Хлопці врізнобій підводилися на ноги, Данило обвів їх поглядом.

— Справа не в тому, що в мене слух кращий. Я вмію керувати увагою і поки займаюся якоюсь справою, відслідковую, що відбувається навколо і на якій відстані. Це не вроджене вміння, а надбане. Ви теж цього навчитеся. Візьміть гантелі, переходимо до вправ.

***

— І багато у вас синців після пропущених м’ячиків? — спитала Стася, коли хлопці розповіли, що на кожному тренуванні вони ловлять тенісні м’ячі із заплющеними очима.

— Ображаєш! — обурився Мишко.

Йоська зітхнув і тихо мовив:

— Стасю, Данило ж не щосили кидає. Він хоче не скалічити нас, а навчити.

— Насправді це крута штука, — підхопив Юрко. — Усвідомлювати, що відбувається навколо. Для бійця дуже корисно.

— Наступний крок — усвідомити, що відбувається всередині і як максимально ефективно використати це під час бою. — Данило з’явився на порозі альтанки нечутно, ніби з-під землі виріс. Він почекав, поки Юрко трохи посунеться, і сів між ним і Стасею. Дівчина на мить притислася до коханого, і хлопці ледь втрималися від зітхання, настільки красномовним був цей довірливий потяг. — Можна подивитися?

Стася простягла скетчбук, і Данило кивнув, роздивляючись малюнок.

— Хлопці, — мовив він несподівано, — де в кожного з вас центр тяжіння, крізь який ви дихаєте під час вправ? Торкніться.

Хлопці на мить завагалися, відтак приклали руки до сонячного сплетіння. Данило знову кивнув.

— Затримайте долоні на якийсь час. Тепер скажіть, що відчуваєте.

— Тепло, — Мишко відповів першим.

— Ніби як тепла кулька під рукою, — уточнив Йоська.

— Завбільшки десь зі м’ячик для пінг-понгу, — додав Юрко.

— Оце і є третя чакра, Стася намалювала її жовтою. Інколи її ще називають сонячною. Центр, із якого життєва енергія розходиться всім тілом, от ви його й намацали. Загалом таких центрів сім, вони керують різними процесами, але поєднані між собою, як сполучені посудини. Стася зобразила зв’язок як стебло.

— Даниле, — зауважив Мишко, — якщо прикласти руку до тіла, обов’язково тепло відчуєш. Якщо, звісно, тіло живе. До чого тут чакри та енергетичні центри?

— Приклади, — порадив Данило, — перевір. Ще одна корисна навичка: перевіряти будь-яку інформацію.

Мишко торкнувся свого передпліччя. Юрко та Йоська трохи подумали й теж приклали руки: один — до коліна, другий — до плеча.

— Те саме відчуваєте?

— Тепло відчуваю, — з викликом відповів Мишко.

— Дивно, якби не відчував, — відреагував Данило. — Не настільки ти втомлений після тренування. Те саме відчуття? Як коли до сонячного сплетіння доторкнувся?

— Ні, — буркнув Мишко.

Здаватися йому не хотілося, але й погоджуватися теж.

— Просто тепло, — підтвердив Йоська, — не кулька, а так…

— Як потічок, — підхопив Юрко. — Це ж кров тече.

— Тече, — погодився Данило. — Цей факт заперечень у вас не викликає, бо свою кров ви можете побачити, якщо поріжетеся, наприклад. А те, що людське тіло має власне електромагнітне поле, а значить, енергетичні вібрації різної частоти, ви намагаєтеся заперечити, бо очима енергетичних потоків та коливань не побачити, а фізику ви в школі прогуляли. І якщо я скажу, що разом із кров’ю тече ваша енергія, ви почнете сперечатися.

— Не всю прогуляли, — заперечив Йоська, — дещо пам’ятаємо.

— Щось про дію, яка дорівнює протидії, — перервав його Мишко.

— Другий закон механіки, — погодився Данило. — Як він працює, ви на кожному тренуванні бачите.

— Типу, з якою силою по мішку з тирсою вгатив, з такою ж силою назад прилетіло? — уточнив Юрко. — Знаєш, Даниле, про фізику образливо було, я електрик за фахом, і в училищі ці пари — основа основ. Електрик без знання фізики — потенційний труп.

— Що мене досі дивує, — зізнався Данило, — так це те, що ви не пов’язуєте практику та теорію. Будь-яка людська дитина приблизно з п’яти років знає, що не можна стрибати з даху багатоповерхівки і розуміє чому. А скажеш дорослому про закон всесвітнього тяжіння — в більшості випадків почуєш незрозуміле заїкання у відповідь. Як це у вас працює і чому ви не аналізуєте власний досвід?

— Тому що ми тупі, — образився Мишко.

— Точно не тупі, — заперечив Данило. — Тупі в цьому Всесвіті не виживають.

— Нам не вистачає розуміння, як отримані знання проявлено в повсякденному житті, — промовила Стася. — Навіть не так. У школі ми отримуємо багато інформації з різних галузей знань. Але, по-перше, нам дають її відокремлено, ми не бачимо взаємозв’язків між різними дисциплінами.

— Я колись думав про те, що фізика, математика та хімія тісно пов’язані між собою, — зауважив Юрко.

— З біологією, географією, історією та мовами також, але не так очевидно, — вела далі дівчина. — Але найголовніше, що інформація стає знанням тільки після того, як її закарбовано у власному досвіді. От Юрко знає розділ фізики, пов’язаний з електрикою, тому що користується цією інформацією під час роботи, правильно, Юрку?

Хлопець кивнув.

— Мишку, моєю улюбленою темою з фізики була теплота, дуже подобалося задачі розв’язувати. Ти й без формул знаєш, в якій каструлі вода швидше закипить — в алюмінієвій чи в керамічній, еге ж?

Мишко підбадьорився й теж кивнув.

— Це один спосіб навчання, — провадила дівчина. — Отримувати теоретичну інформацію, застосовувати її на практиці, робити частиною власного досвіду й здобувати в такий спосіб знання. А можна емпіричним, тобто дослідницьким, шляхом навчатися. Спочатку отримуємо досвід, робимо з нього висновки, а потім уже можна вивести загальні формули й розповідати про них іншим.

— Якщо у випадку з електрикою почати одразу з отримання досвіду, травматичне, а інколи й летальне, навчання вийде, — обережно пожартував Йоська.

Присутні засміялися, Йоська усміхнувся, потішений успіхом. Він нечасто жартував.

— Більшість із вас так і рухається життям, — несподівано сказав Данило. — Як самонавчені електрики. Набиваєте собі синців та ґуль, висновків не робите, вперто б’єтеся лобом знову, а коли приходить усвідомлення що і як працює, часто вже й не лишається сил, щоб скористатися отриманим досвідом.

— Я ж кажу: тупі, — зітхнув Мишко.

— А я кажу, що тупі не виживають, — не погодився Данило. — Будь-які здібності можна розвинути, як ви зараз розвиваєте м’язи, реакцію та увагу, й опанувати необхідні особисто вам знання та вміння. Є пропозиція. Сходити всією групою в похід наступними вихідними.

— У похід? — У хлопців аж подих перехопило з несподіванки, і Стася ледь встигла сховати усмішку. Дорослі, удавано цинічні хлопці з вулиці, а радіють, як діти, можливій пригоді.

— Юрку, попередь решту, хай не розходяться одразу після завтрашнього тренування, — попросив Данило. — Обговоримо маршрут, умови й необхідні речі. Я на два дні хочу, з ночівлею.

— Палатки, спальники та багаття? — пожвавішав Мишко.

— І тренування на природі, — усміхнувся Данило. — Вправи на концентрацію уваги в лісі пройдуть значно цікавіше.

— Ножі метатимеш? — уїдливо поцікавився Мишко.

— І трупи виносити не доведеться, — Йоська вирішив розвинути думку. — У лісі їх сховати зручніше.

— Не те, щоб я не цінував жарти, — зауважив Данило, — але життя надто цінне, щоб із ним жартувати. Йосько, ти сам сказав, що я вчу вас, а не намагаюся скалічити. В поході, в незвичних для сучасної людини умовах, певні усвідомлення набагато швидше відбуваються. І відчуття себе стає значно гострішим. Побачите. Йдіть уже по домівках, сутеніє. Завтра поговоримо.

Хлопці попрощалися й пішли. Стася сховала до наплічника скетчбук і кольорові олівці.

— Повечеряємо? — запропонував Данило. — Я знайшов неподалік невеликий ресторанчик із літньою терасою, там ми з тобою ще не були.

— Повечеряємо, — погодилася дівчина. — Даниле, коли ти сказав про те, що в поході відчуття себе загострюється, я про відлюдників подумала. Були такі в християнській традиції. Уходили від світу, щоб віддалитися від його спокус.

— Дивна думка, — зауважив перевертень, — поясниш за вечерею?

— Чому дивна? Дід розповідав, що перевертні обов’язково усамітнюються на певний час, це називається «одиночне виживання». Хіба це не те саме, що й усамітнення відлюдників?

— Ні, — похитав головою перевертень, — ми не біжимо від світу з його спокусами. Ми усвідомлюємо своє місце в ньому. Кожен — своє. Розумієш?

— Не зовсім, — похитала головою Стася. — Розкажеш?

Розділ 14
Містичний світ, 2000 рік. Давидьєн

Природа має витончене почуття гумору, яке не помічає більшість людей. Тонкий жарт природи щодо християнських пустинників проявлявся в перші ж хвилини їхнього усамітнення. Покинувши світ задля того, щоб нічого не заважало чути голос Бога, перше, що вони чули, був гучний голос тіла.

Людське тіло не здатне жити без води та їжі, воно важко переносить значне підвищення або зниження температури й беззахисне перед напором стихій та хижаків. Самі молитви не здатні були забезпечити виживання тендітного людського тіла, і пустинники були змушені шукати джерело питної води, їстівні рослини, прихисток у печерах і здобувати вогонь.

Жоден перевертень і гадки не має про такі труднощі. Коли двоіпостасні створіння усамітнюються для одиночного виживання, вони покладаються на свою хижу сутність, яка має тісний зв’язок із природою та безпомилково приводить до води, дозволяє полювати й за необхідності відшукувати цілющі трави, а також відпочивати, згорнувшись калачиком, під корінням впалого дерева. Тонкий слух попереджає перевертня про наближення небезпеки, а роки тренувань дозволяють зустріти небезпеку в обличчя або завчасно втекти від неї. Не існує писаного закону, який забороняв би перевертням їсти сире м’ясо, але більшість із них гидує ним, так само як більшість людей гидує свіжою кров’ю. Тому під час виживання перевертні все ж таки здобувають вогонь, щоб готувати впольовану дичину. Перевертні люблять дивитися, як танцюють язички полум’я, та здатні годинами, примружившись, спостерігати за живим вогнем. У своїх домівках вони обов’язково встановлюють каміни та часто користуються свічками, хоча з електрикою знайомі з тих самих часів, що й люди.

Давидьєн, старший син голови правлячого клану, жив глибоко в лісі на межі володінь свого та східного кланів уже близько трьох тижнів.

Місцевій зграї він представився ще першого дня. На його призов вони вийшли на галявину, сторожко обнюхуючи повітря, — двадцятеро звичайних сірих вовків на чолі з ватажком, значно крупнішим за решту зграї, але вочевидь меншим за оберненого молодого перевертня.

Давидьєн дозволив ватажкові обнюхати себе. Для старого вовка чорний прибулий хижак пахнув спокоєм, впевненістю та силою. Безперечною силою. Ватажок ще раз втягнув ніздрями повітря. Ані виклику, ані загрози. Хоча відсіч дасть не роздумуючи.

Старий вовк про всяк випадок вишкірив на прибульця зуби. Той задер губу, оголюючи білосніжні ікла. Блискучі вовчі ікла вражають непосвячених, хоча насправді вовки демонструють ікла задля попередження. Безпосередньо перед нападом вони опускають нижню губу, відкриваючи ряд дрібних зубів, але небагато з тих, хто бачив колись ці зуби, можуть похвалитися побаченим. Старий ватажок вирішив не провокувати появу нижнього ряду зубів здоровенного чорного прибульця та закрив пащу.

«Зі мною клопоту не буде. Я трохи поживу тут, а потім піду. Дозвольте мені полювання на цей час», — Давидьєн дивився в жовті довгасті очі старого вовка. Такі самі за формою, як очі перевертнів. Від цього ставало трохи моторошно. Ті ж самі очі, але перед молодим перевертнем стоїть лісова тварина. Не співродич, хоча схожі вони надзвичайно. Думка про те, що цей здоровань полюватиме на їхній території, ватажку не подобалася. Його подруга вже не могла приводити вовченят, але молоді самиці зграї були дітні. Ватажок не міг допустити, щоб вони голодували. Він знову вишкірився на прибульця й тихо загарчав. «Ну я ж усе одно полюватиму. Просто за твій дозвіл я ділитимуся здобиччю зі зграєю».

Ватажок засумнівався. «Ні, — подумки відповів Давидьєн на спійману нечітку картинку, — я не полюватиму разом зі зграєю. Я лишатиму вам частину здобичі біля того величезного каменя». Ватажок трохи подумав. Решта зграї терпляче чекала на результат перемовин. «Ні, не восени, — Давидьєн спіймав картинку опалого пожовклого листя, — раніше. Я піду раніше». Він надіслав картинку мовчазного лісу, залитого сонцем. Липень, місяць тиші, коли вилуплюються пташенята та їхні батьки надто заклопотані пошуками їжі, щоб співати пісень. Полегшення, з яким сприйняв пояснення ватажок, відчувалося фізично. Дивний прибулий здоровань не затримається надовго. «Дивись мені!», — майже почув Давидьєн. Він розреготався б, якби був у людській подобі.

Ватажок скомандував був зграї розвертатися та йти, але молоденька вовчиця наблизилася до здоровезного прибульця й зацікавлено обнюхала його. Давидьєн ліниво звів губу над іклами, але вперта кокетка тицьнулась у нього носом. Ватажок блискавично цапнув юну нахабу за вухо, вона вискнула та відскочила. Молодий вовк ніжно піддів її носом у бік. «Отак, юний телепню, втішай її, — подумки схвалив Давидьєн. — Диви, доможешся свого, й наступної весни будете разом». Зграя неквапливо пішла, а молодий перевертень почав облаштовувати під деревами на краєчку галявини тимчасове лігвище.

Перекинувшись, Давидьєн побудував курінь із сухого гілля, укрив його листям та вистелив мохом. Перед куренем перевертень розклав багаття, із видобуванням вогню довелося поморочитися, бо Давидьєн принципово не взяв сірники. Він видобув вогонь наполегливим тертям та уважно стежив, щоб багаття не згасало. Джерело було неподалік — кришталевий струмок збігав з-під каменю та весело стрибав униз, щоб доєднатися до тихої річечки. Нижче за течією річка розливалася ширше: бобри побудували загату.

Перші дні на самоті були сповнені радості вільного життя. Давидьєн полював, перекинувшись на вовка, залишав, згідно з домовленістю, дві третини здобичі для зграї. Ватажок сам приходив за нею, а як там він розподіляв здобуте між іншими членами зграї, Давидьєна не обходило. Він знав, що допитливі молоді вовки спостерігають за ним із заростей — відчував їхній запах, — але на галявину вони більше не виходили. Чи то їх відлякував сам Давидьєн, чи то вогонь, який день і ніч горів біля лігвища молодого перевертня.

Перекинувшись людиною, Давидьєн запікав м’ясо на вугіллі та їв його, щедро приправляючи зібраними травами та першими стиглими ягодами жимолості. Він тренувався — не під наглядом чи на завдання вчителя, а з власної волі, відчуваючи потребу молодого сильного тіла, із задоволенням перекидаючись під час пробіжки на вовка, а потім знову на людину. Його розвинений слух на самоті надзвичайно загострився, ввечері, лежачи перед багаттям, молодий перевертень задумливо мружився на вогонь, одночасно фіксуючи лісові звуки та запахи. Потріскування гілок під обережними кроками козуль — лякливі тваринки швидко общипували листячко з кущів та хрумкали травою, раз у раз зупиняючись і дослухаючись. Несподівано влаштовувала істерику невидима лисиця — плакала, кричала та скиглила, ніби покинута дитина. І замовкала так само раптово, як починала волати. Плескав хвостом по воді бобер, звук розносився з потужністю гарматного пострілу. Шурхотіла під минулорічним листям миша, й одразу поміж дерев чувся посвист совиних крил. До усамітнення в лісі Давидьєн вважав, що сови літають безшумно.

Він не втручався в стосунки лісових мешканців, усвідомлюючи природній баланс і намагаючись у нього вписатися. Молодий перевертень досліджував ліс і спостерігав за його життям. Він бачив взаємозв’язки та починав розуміти причини та наслідки. Задум Батька, Творця світів, поступово відкривався йому в усій красі та величі. Давидьєн починав розуміти сутність творіння і знав: щойно він усвідомить свою роль у ньому, як усамітнення добіжить кінця і він зможе повернутися до клану, чітко розуміючи своє місце, мету та завдання.

Задовольнити базові потреби тіла не вимагало значних зусиль, і перевертень дедалі частіше поринав у медитації, набувши людської подоби. Давидьєн ніби збоку спостерігав за собою, бачив фізичне тіло та енергетичні струмені, які проходили крізь нього. Він розчинявся в довкіллі, щоб відчути себе гілкою дерева, пташиною в гнізді, зайцем, що швидко обгризає кору на молодій осиці, підступним тхором та корінням папороті, й повертався до тіла, чітко усвідомлюючи його межі та силу.

Оголошення загального збору він почув, коли задумливо роздивлявся кущики лісових суниць із білими зірочками квітів і цупкими зеленими ягідками. Де-не-де суниці починали дозрівати. «Треба буде після повернення узяти із собою молодших та піти з ними до свого лісу по суниці», — думав Давидьєн, аж раптом його охопила тривога.

Перевертень миттєво нашорошився. Навколо було мирно, йому не загрожувала небезпека. Щось трапилося вдома. Давидьєн перекинувся й пружною стрілою помчав крізь ліс. Хутчіш, хутчіш! Дерева зливалися в суцільну стіну. Перевертень уявив, як цей зелений тунель веде його напрямки до поселення клану та дужче прискорився. За лічені хвилини він виринув на околиці й попрямував додому. На майданчику під старим здоровезним дубом Давидьєн зустрів сестру.

— Даніельєн зник! — крикнула Дариньєн. — Батько оголосив загальний збір, біжи чимшвидше до озера.

Розділ 15
Світ людей, 2017 рік. Похід

Похід із ночівлею для більшості хлопців був новим досвідом. Усі вони виросли у великому місті, серед асфальту й бетону, в декого були, звісно, бабусі й дідусі в селах, але щорічна посадка, а потім викопування картоплі не означало ані близького знайомства з природою, ані зацікавленості нею. Тому пропозицію Данила всі сприйняли із захватом.

Дводенний піший похід в уяві хлопців перетворився на виживання в джунглях, і тренеру довелося докласти зусиль, щоб повернути підопічних до реальності й переконати їх спакувати в наплічники дійсно необхідні речі. Палатки було взято напрокат, каремати та спальники позбирано по всіх знайомих, казани для приготування їжі та необхідні продукти закуплено на гроші клубу. Навколо аптечки заточилася запекла суперечка, яку Данило припинив, нагадавши, що мінімальні безпекові заходи необхідні.

— Краще повернемо аптечку до клубу нерозпакованою, ніж опинимося в ситуації, коли залишимося без бинтів чи жарознижувального.

— Тоді й адсорбент треба, — зітхнув Мишко. Він працював кухарем із шістнадцяти років і стикався з харчовими отруєннями. — Не знаю, як воно працює, але трапляється, що готуєш зі свіжих продуктів, у чистому посуді й чистими руками, а в когось кишковий розлад трапляється.

— Тільки не пускайте Мишка готувати, — попросив Йоська, — він на кухні кого завгодно до живого допече. То не так ніж тримаєш, то не такими скибочками ріжеш, то процідити треба, то обсмажити, та хай йому грець!

— По-перше, кухні в поході не буде, — набурмосився Мишко, — по-друге, готуйте самі, я тільки за. Мені каструль і на роботі вистачає.

— Якби ж то ти ще їв мовчки приготоване іншими, — докинув Юрко, — а не розповідав, що з курячої грудки треба заздалегідь плівки знімати.

— Аптечка — моя відповідальність, — перервав полеміку Данило, — а засоби проти комарів візьміть кожен собі. Не нехтуйте, в лісі їх повно буде.

До Артюхівки вирішили йти пішки, потім — зупинитися на ночівлю в лісі на березі річки Мжа, зранку наступного дня дійти до залізничної станції у Змієві і повернутися до Харкова електричкою.

— Може, й назад пішки? — обережно спитав Юрко.

— Подивимося, — похитав головою Данило. — Взуття зручне взуйте, а шкарпетки мають бути натуральними, в жодному разі не синтетичними.

Виходили зранку, коли ще сонне сонце неквапливо вибиралося з-за обрію й підсвічувало багатоповерхівки ніжним рожевим світлом. Спальний район великого міста був незвично тихим і безлюдним, тим гучнішими здавалися грюкіт сміттєвозів і шурхіт двигунів поодиноких автівок. Хлопці востаннє перевірили наплічники і, зосереджені та серйозні, рушили за Данилом. Ішли неширокими, рідко ходженими вулицями, і Юрко мовчки дивувався тому, що за понад двадцять років життя не встиг ретельно дослідити район, у якому народився й виріс. Його життя оберталося навколо звичних усталених речей, хлопець ходив приблизно одними й тими маршрутами, і зараз почувався в рідному місті майже туристом. Він почав був думати, як змінилося його життя від початку тренувань у спортивному клубі, але його відволік Данило.

— Йди замикаючим, — спокійно розпорядився тренер. І, випереджаючи запитання, додав: — Ти добре тримаєш темп, наглядай за хлопцями, щоб не відставали і не звертали з маршруту. Ніяких перекурів, про зупинки для відпочинку повідомляю я.

— Даниле, вже ніхто не курить, — заперечив Юрко, а відтак із сумнівом подивився на одного з хлопців, приземкуватого Сашка, і додав: — Ну, майже.

— Значить, тобі легше буде дивитися за групою, — незворушно відповів Данило. — Після Безлюдівки поміняємося: ти підеш першим. Мапу читати вмієш?

Пам’ять послужливо підсунула спогад про географічку й контурні карти. Хто б міг подумати, що він не дарма їх розмальовував! Юрко кивнув.

— Добре, — кивнув Данило, — зміниш мене, а я подивлюся, як хлопці почуваються.

Тренер знову пішов у голову групи. Він рухався легко і пружно, і Юрко насилу придушив заздрість. Учитель нагадував хижака на прогулянці, впевненого й готового до можливих викликів. «Каже, що ми теж такі будемо, — подумав хлопець. — А коли?» Він поправив лямки наплічника й постарався зосередитися на проханні Данила наглядати за групою.

Перший привал здійснили в Безлюдівці, обравши зручну затишну галявину. Хлопці посідали на траві, скинули наплічники, дістали воду та бутерброди.

— Сашко й Денисе, повертайтеся до Харкова, — розпорядився Данило.

— Чому? — обурено скинулися хлопці.

— Тому що ви вже ноги понатирали, — пояснив тренер. — За пів години почнете кульгати й затримувати групу.

— Я пластиром заклею, — запручався Денис.

— Автобусна зупинка там, — вказав напрямок Данило. — Дістанетеся додому — зателефонуйте.

— Ми повнолітні, татусю, — буркнув Сашко.

Сперечатися з Данилом було марно, але змиритися з тим, що похід для них закінчився, хлопцям було важко.

— Тоді з відповідальністю проблем немає, — відреагував Данило. — Чекаю на повідомлення, що з вами все гаразд.

— Данило ж попередив щодо зручного взуття і шкарпеток, — дорікнув Юрко. Він спитав дозволу трохи провести хлопців: ті йшли похнюплені й сердиті водночас. — Ще не зрозуміли, що він дарма нічого не каже?

— От і йди, далі йому в рота заглядай! — вишкірився Сашко.

Юрко знизав плечима. Чотири місяці тому він би просто натовк Сашкові пику за такі слова.

— Бовдур ти, — натомість спокійно зауважив зараз. — Сам помилився, а сердишся на весь світ. — Він зупинився: поміж дерев вже виднілася траса. — Он зупинка, хоч подзвонити з дому не забудьте, будь ласка.

— Бо Данило дарма нічого не каже, — сумно промовив Денис і зітхнув.

Після відпочинку продовжили рухатися ґрунтовою дорогою. Праворуч аж до обрію розгорталися поля, золотаво-жовті від пшеничної стерні, ніжно-коричневі від гречаної, тьмяно-жовті від кукурудзяного бадилля. Сонце підбилося високо, повітря було сухе й тепле, тремтіло маревом. Ліворуч тяглися переліски, дерева були ще зелені, але трава вже почала жухнути. «Айстри пахнуть стиглістю», — раптово згадав Юрко. У городах грядки повнилися стиглими овочами, рясніли помідори й перці, вилискували синіми щоками баклажани, викочували круті боки кавуни та гарбузи.

— Хлопці, яблука беріть, — погукала якась бабуся від паркану. Вона була невисока, худенька, запнута хусткою, з вицвілими від часу очима. — Добрі яблука, вродило цьогоріч, як гною, на базар носити здоров’я нема.

Висока яблуня з порепаним від віку стовбуром росла просто посеред городу. Хлопці обережно пройшли між грядками, обсадженими чорнобривцями та нагідками. Поміж овочів стирчали ароматні парасольки кропу. За наказом бабусі Йоська вліз на яблуню, щоб обірвати яблука з верхівки, а решта хлопців позбирала у відра плоди, що вже попадали.

— Варення будете варити? — поцікавився Мишко.

— Наварилася вже, — бабуся махнула рукою, — і насушилася, на всю зиму стане, нам із котом багато не треба.

Худий смугастий кіт крутився біля ніг старої.

— Сусідці віддаю падалицю, вона кіз тримає, молоко смачне, як яблуками підгодовувати. Зося, живе навпроти, хіба зайдіть, попитайте: може, молока вам продасть? Молоко козине таке добре!

Данило віддав бабусі пакунок шоколадних цукерок. Стара заходилася відмовлятися, махала руками, але зрештою цукерки взяла.

— На Воздвиження Микитівна, тетеря глуха, чаювати прийде, — усміхнулася втішено, — пригощу її. Без горішків хоч? Бо в Микитівни зубів нема.

— Без горішків, — усміхнувся Данило у відповідь, — моя дівчина відчувала, для кого купувала. Бувайте здорові, бабусю, бережіть себе.

— Онде перелісок, — показав він хлопцям, коли, попрощавшись зі старенькою, усі вийшли за обійстя. — Відпочинок, розминка, дихальні вправи, тренування.

— Їсти хочеться, — зітхнув Мишко. — Даниле, може, молока? Козиного.

— З яблуками, — уїдливо відреагував Юрко. — Дарма ліки проти проносу в аптечку поклали?

— Обідатимемо у Васищевому, — зупинив суперечку тренер, — на багатті їжу приготуємо, вже коли станемо табором в Артюхівці. Зберіться, перелісок у п’яти хвилинах, на відпочинок — п’ятнадцять.

— Ножі метатимеш? — знову виліз із жартом Йоська.

— Яблука. Ходімо.

Звільнившись від наплічників, хлопці звично розім’яли м’язи, готуючись до тренування. Заплющивши очі, виконали дихальні вправи. Юрко подумки зауважував, що не відчуває втоми після тривалого ходіння, тіло було готове до подальших навантажень.

— Підводьтеся, — наказав Данило, — розплющуйте очі, ставайте по двоє.

Хлопці пожвавішали, робота в парах означала відпрацювання бойових прийомів і неабияк надихала.

— Ноги на ширині плечей, стопи поверніть носками всередину — не сильно, так, щоб рівномірно розподілити вагу. Спина пряма, підверніть куприк. Маківка тягнеться в небо, руки трохи зігніть в ліктях, розслабте коліна. А тепер уявіть, що з куприка виростає хвіст. Тонкий і міцний, він тягнеться донизу і вростає в землю. Глибоко вростає, надійно фіксує, тепер навіть ураган не зрушить вас із місця. Так могутні дерева цупко тримаються корінням за землю. Відчули? Побудьте з цим відчуттям. Ви стоїте так міцно, що жодна буря не зможе вас сколихнути. І не тому, що ви намагаєтеся вдавити ступні в землю, Мишко. Вас тримає коріння. Добре тримає?

Хлопці замугикали з різним ступенем упевненості.

— Перевіримо, — кивнув Данило. — Підсічка!

Цю техніку хлопці вже знали. Перенести вагу на одну ногу, вхопити партнера вище ліктів, трохи потягти його вгору й на себе та вільною ногою зробити підсічку. Юрко швидко збив із ніг Йоську й одразу допоміг товаришу піднятися.

— Стоп! — Данило обвів поглядом учнів і поцікавився: — Кого з вас втримало коріння?

— Як коріння має втримати під час руху? — прохрипів Мишко, підіймаючись. Його партнер навіть не спробував допомогти, і хлопець сопів та обтрушував штани.

— Ти погано слухав, — спокійно зауважив тренер. — Дерево може згинатися під час сильного вітру, а його коріння залишається в землі. Йди сюди.

Мишко радісно підбіг до тренера. Спаринг із Данилом вважали винагородою всі без винятку учні.

— Спробуй збити мене з ніг, — оманливо м’яко запропонував Данило.

Мишко завзято кинувся в бій, але миттєво опинився на землі.

— Підіймайся, — сильним ривком тренер поставив хлопця на ноги. — Ще!

Ситуація повторилася. Мишко спробував провести підсічку за всіма правилами, але Данило блискавично відступив, підвівши коліно вверх і всередину, став обома ногами на землю, перехопив учня вище ліктів, ступив крок уперед, повернувся, і Мишко полетів через стегно тренера. Упасти йому Данило не дозволив, притримавши хлопця за руку.

— Не тому, що я швидший за тебе, — прокоментував Данило, — а тому, що коріння тримає мене, навіть коли я рухаюся. Повертайся на місце. Хлопці, ще раз. Але тепер зробіть, як я сказав: міцно зачепіться за землю. Поверніться до початку: заплющте очі, подихайте, відчуйте внутрішню рівновагу. І вже тоді випускайте з куприків хвости-тримачі.

Юрко слухняно заплющив очі, повільно вдихнув тепле, просякнуте ароматами трав і листя повітря, повільно видихнув. Він уявив, як на вдиху струмінь повітря проходить уздовж хребта, подовжує його та виходить із тіла довгим променем. Промінь росте, досягає землі і плавно входить у неї. Нижче, ще нижче. Земля тепла і м’яка, промінь легко пронизає її та чіпляється… Чіпляється… Уява підсунула сплетіння дубового коріння, і Юрків промінь радісно обвився навколо найтовстішого. Хлопець продовжував спокійно й повільно дихати, дозволяючи променю закріпитися та зміцніти.

— Готові? — почув Юрко Данилів голос. — Підсічка!

Не розплющуючи очей, Юрко повернувся до Йоськи. Хлопець відчував партнера, його рухи, його дихання. Він зробив крок, переносячи вагу на ліву ногу, вхопив Йоську та підсік правою. Суперник легко захистився й вийшов із захвату. Юрко розплющив очі. Йоська стояв міцно, розставивши ноги, трохи зігнувши коліна. Класична стійка, хоч зараз на малюнок підручника.

— Ще! — азартно вигукнув Йоська, і Юрко ще раз спробував провести підсічку. Йоська знову викрутився.

— Міняйтеся, — скомандував Данило.

Тепер Йоська мав збити Юрка з ніг, але промінь — зараз довгий, товстий та напрочуд міцний — тримав надійно, і Юрко зауважив, що рухатися стало набагато легше. Промінь допомагав тримати рівновагу.

— Досить, — пролунав наказ тренера. — У вас добре вийшло, — звернувся він до Юрка з Йоською. — Мишку, ти гарячкуєш. Стасе, розраховуй сили, інколи забагато буває гірше, ніж замало. — Данило коротко прокоментував дії усіх учнів, а потім додав: — Досі ви концентрували увагу на зовнішньому, щоб використовувати ситуацію під час бою. Від сьогодні почнете зосереджуватися на тому, що відбувається всередині вас самих. Як ви щойно зрозуміли, це допомагає набагато ефективніше. Відчіпляйте коріння й ходімо обідати, обговоримо тренування.

Юрко заплющив очі, щоб побачити, як його промінь коротшає, тоншає і зникає десь в останньому хребці. Дивне відчуття. Хлопець струснув головою, підхопив залишений під деревом наплічник і почимчикував разом з іншими в бік придорожнього кафе.

Дівчина-офіціантка в закладі з претензійною назвою «Гурман» водночас зраділа і збентежилася від появи чотирнадцятьох голодних запилюжених хлопців, але вони швидко посідали за столиками, злагоджено замовили картопляне пюре з відбивними та салатом і одностайно відмовилися від алкогольних напоїв, надавши перевагу сокам і негазованій воді.

— Даниле, — поцікавився Юрко, запхавши в рота останній шматочок курячої відбивної і підчищаючи тарілку хлібною скоринкою, — ти про енергетичні потоки казав. Ну, коли Стася чакри малювала, пам’ятаєш?

— Звісно. — А от тренер залишки пюре не вимазував. Він і відбивну ножом різав, окрім нього лише Йоська так робив. Юрко зітхнув, згадав прабабусю, яка вимагала десертний ніж до пирогів, і пообіцяв собі найближчим часом навідати могилку старенької. — Про що ти хочеш спитати, Юрку?

— Про потоки й хочу. Ми ж сьогодні ними користувалися на тренуванні?

Хлопці заворушилися й почали підсуватися ближче.

— І не тільки сьогодні, — усміхнувся Данило. — Це не електроприлад, який можна увімкнути-вимкнути за бажанням. Енергетичні потоки працюють, навіть якщо ви й не здогадуєтеся про їхнє існування. Як електромагнітне поле Землі. Воно є, згодні ви з цим чи ні.

Хтось недовірливо пхикнув, Юрко пригадав відповідний розділ фізики.

— Електромагнітне поле, так, його можна дослідити спеціальними приладами, ми в коледжі на лабораторній таке робили. А ти казав, що в людей теж таке поле є.

— І його теж можна дослідити, — погодився тренер. — В чому питання, Юрку?

— Ти хочеш сказати, що можна виміряти всі оті чакри?

Стас реготнув, отримав несподіваного потиличника від Йоськи, обурено зібрався був дати відсіч, але Данило одним поглядом зупинив сварку, що назрівала.

— Йосько, — спокійно промовив тренер, — на наступному привалі — двадцять відтискань. Хто захоче доводити свою думку не словами, а руками, складе Йосьці компанію.

Охочих не знайшлося. Данило замовив чай і бісквіти та запропонував:

— Кому цікаво продовжити розмову — суньтеся ближче.

Хлопці підтягли стільці і приготувалися слухати.

— Юрку, якщо ти вже спитав… Що ти відчув під час сьогоднішнього тренування?

— Після того як я виростив оте коріння, стало легше тримати рівновагу, — охоче відповів хлопець.

Йоська кивнув. Хтось із учнів теж погодився, а хтось із сумнівом похитав головою.

— Десь я чув, — мовив Мишко, — що майстра кунг-фу неможливо збити з ніг, бо він вростає в землю ніби скеля, хоча й продовжує легко і швидко рухатися. Це вони отаке коріння собі відрощують?

— Мишку, дай спокій легендам, — порадив Данило. — Я про ваші відчуття питаю. Власний досвід завжди краще засвоюється. То що?

Мишко невпевнено замугикав у відповідь.

— В тебе не вийшло, — зауважив Данило. — Ти сконцентрувався не на собі і своїх можливостях, а на бажанні збити з ніг партнера. — Тренер обвів учнів поглядом. — Хлопці, я чітко можу сказати, в кого вийшло, а в кого ні. Не гарячкуйте, все нормально. Не все й не завжди з першого разу виходить. За умови регулярних тренувань навчитеся.

— А як ти визначив, в кого не вийшло? — поцікавився Йоська.

Данило здивовано звів брову.

— Це очевидно, я ж не сліпий, хлопче. Ті, хто виконав завдання, рухалися зовсім інакше.

— А я подумав, ти бачиш оті потоки, — пробурмотів Йоська й почервонів.

— Бачу, — кивнув Данило, — але не про мене зараз мова, про вас. Ви відчули, що рухаєтеся по-іншому, коли свідомо користуєтеся можливостями, які у вас є від народження. Наступний крок — вдосконалювати ці можливості й керувати енергетичними потоками. Сподіваюся, ви вже не сумніваєтеся в їхньому існуванні?

Юрко зітхнув. Важко було сумніватися у власних відчуттях, але й швидко погодитися він не міг.

— Даниле, — майже жалібно промовив хлопець, — а чакри тут до чого?

— До того, що вони і є енергетичними центрами. Оте коріння ви з першої, червоної чакри випускали, — Данило відломив шматочок бісквіту, прожував, запив чаєм і спитав: — Що саме вас бентежить?

— Данило, оті чакри — то щось занадто езотеричне, — твердо сказав Мишко. — Для йогів вони, може, і годяться, але в реальному житті зиску з них катма.

— Реальне життя — відносне поняття, — Данило ковтнув чаю. — Твоя реальність, того ж таки йога і згаданого тобою майстра кунг-фу відрізняються, як хліб відрізняється від печива та бісквіта. Хоча основа в них одна — борошно. Пропоную не заглиблюватися у філософію, скажи краще: ти колись помічав, що ніби випадаєш зі своєї реальності? Щось робиш, а думками перебуваєш невідомо де й потім ніби прокидаєшся, щоб побачити довколишнє новими очима? Запитання стосується всіх.

Хлопці замислилися й засопіли.

— Інколи сиджу над книгою, а потім розумію, що й не читаю, — тихо погодився Йоська. — І не сказати, що думав про щось. Так, десь думками швендяв, як батько каже, і не пригадаю потім нічого.

— Або коли щось одноманітне роблю, — підхопив Мишко. — Капусту шаткую, наприклад, чи котлети смажу, що там їх смажити, лише перевертати. В мене було колись, що дві сотні підсмажив: Денька, напарник, ліпить і в сухарях обкачує, а я смажу. Мацаю рукою, а на таці вже нічого не залишилося, всі підсмажив і не помітив. І навіть не підгоріло нічого, от що дивно!

Хлопці почали згадувати схожі випадки, Данило послухав їх і підбив підсумок:

— Тобто з медитативним станом ви всі знайомі. Це не вигадки, не езотерика, не вчення йогів. Це ваша справжнісінька реальність, чи не так? Просто ви не знали назву цього стану, правильно? Те саме з чакрами. Вони у вас працюють, хоча ви й не здогадуєтеся про це. Але про роботу судин чи нейронів у мізках ви теж небагато думаєте, це не заважає їм функціонувати. Якщо цікаво, можу розповісти трохи про чакри, поки ви десерт доїдаєте. Не цікаво — так і казатиму на тренуваннях: «Уявіть, що з вашого куприка росте корінь і чіпляйтеся ним щосили». Як на мене, краще й корисніше свідомо користуватися власними можливостями. Але вибір, як завжди, за вами.

Юрко задумливо приклав долоню до сонячного сплетіння, як він робив це на задньому подвір’ї клубу. Під рукою пульсувала тепла кулька. «До зустрічі з Данилом я не здогадувався про багато речей, яких учуся зараз. Навіщо ж зупинятися, якщо цікаво? Арифметичні приклади я навчився розв’язувати, то може, час переходити до тригонометричних рівнянь?»

— Або читати старого Гема в оригіналі, якщо серйозно захопився англійською, — тихо відгукнувся Йоська, і Юрко зрозумів, що останню фразу промовив вголос.

— Коротше, ми вже почали, — підсумував Мишко. — Даниле, давай-но далі.

Розділ 16
Містичний світ, 2014 рік. Зустріч

Інші раси недолюблюють ельфів. Складно любити світлих, прекрасних, гармонійних створінь, зарозумілих і гордовитих, які не здатні дотриматися жодної домовленості. Щоправда, самі ельфи не вважають, що порушують договори. Просто ельфійська мова настільки розвинена та має таку безліч відтінків і сенсів, що написане нею можна трактувати як завгодно.

Ельфи теж недолюблюють інші раси. Перевертні для них — простакуваті хижаки, гноми — твердолобі зануди, дроу — клятвопорушники, а люди… Вільна раса, переважна більшість представників якої відчуває одне, думає друге, каже третє, а робить четверте, нестерпна для ельфів. Надчутливі емпати, ельфи фізично страждають від жахливого дисонансу між людськими почуттями, думками, словами та вчинками, в них починається головний біль і нудота. Тому так мало людей можуть похвалитися тим, що бачили ельфів. Хоча ті, спілкування з якими не завдало ельфам шкоди, зазвичай не хваляться знайомствами на загал.

Попри взаємну нелюбов, раз на сто років провідники рас містичного світу зустрічаються на нейтральній території, щоб обговорити поточний стан речей. Традиція встановилася на початку створення світів, і хоча здебільшого зустріч провідників рас — звичайна формальність, нікому й на думку не спадає від неї відмовитися.

— Я наполягаю повернутися до обговорення договору, укладеного його величністю Азаґгалом та його світлістю Дайроном Елу Тироном Інгвіелом, — чітко вимовляючи кожен звук, сказав Доріґвін.

Ельфи мають по чотири імені: першим наділяє батько, другим — мати, третє ім’я — власне, тобто так ельф називає себе сам, четвертим іменем-прізвиськом нагороджують співродичі. І лише у прискіпливих гномів вистачає терпіння щоразу використовувати всі чотири імені, коли вони говорять про ельфів.

Марія із дитячим захватом роздивлялася присутніх. Вона сиділа за величезним круглим столом поруч із чоловіком. Сімоньєн на зустріч провідників рас убрався в парадні шати: синій каптан із тонкої вовняної тканини відкривав срібний нагрудник — обладунок, який слугував не для захисту, а для підкреслення статусу голови Ради об’єднаних кланів. До широкого поясу кріпився короткий меч у парадних піхвах, викладених потемнілим від часу сріблом. Король Доріґвін — високий як на гнома, але ледве середнього зросту як на людину, не кажучи вже про перевертнів, — пишався обладунками з гном’ячої сталі, напрочуд легкої та міцної. Марія із задоволенням роздивилася б ковані візерунки на броні його величності, але нагрудник майже повністю ховався під широкою та довгою королівською бородою. Найсвітліший ельф — справжній ельфійський титул Короля такий довгий, хитромудрий та барвистий, що навіть гноми погоджуються із загальноприйнятим скороченням «ваша світлість» — прибув на зустріч у супроводі свого міністра. Марія милувалася витонченими рисами їхніх досконалих облич і золотаво-світлим волоссям. Ельфи були вдягнені в кольчуги власного виробництва. Ельфи обробляють тільки «небесне», тобто метеоритне, залізо і досягли в цьому мистецтві висот, яким заздрять навіть гноми. Витвори ельфійських ковалів цінуються дорожче за золоті прикраси: по-перше, їх дуже мало, по-друге, обмеженість матеріалів навчила ельфів використовувати їх надзвичайно ефективно. Кольчуги його світлості та міністра були тонкими, як лляна сорочка, і міцнішими за молібден.

— Його величність Азаґгал домігся права власноруч обрати дорогоцінне каміння в ельфійській Скарбниці, — незворушно відповів Найсвітліший. — Його світлість Інгвіел виконав забаганку його величності.

П’ять тисяч років тому ковалі гномів виготовили на замовлення ельфійського короля мечі та кинджали для його армії. Коли король гномів прибув за обіцяною винагородою, ельфи чемно супроводили його до Скарбниці. Азаґгала настільки вразили ельфійські коштовності, що він не спромігся нічого обрати. Почет, що прибув разом із його величністю, марно чекав на свого володаря за дверима Скарбниці. Не в змозі ані зробити вибір, ані покинути купи скарбів, король гномів перетворився на камінь. Супроводу довелося повернутися і без короля, і без нагороди.

Гноми живуть приблизно дев’ятсот років, ельфи — майже безсмертні. Те, що для людей і перевертнів було сивою давниною, для цих двох рас трапилося чи не позавчора. Раз у раз на зустрічах провідників рас гноми поверталися до вимоги оплатити працю їхніх ковалів, і раз у раз ельфи наполягали на тому, що вони виконали договір саме так, як його було укладено. Не їхня провина, що його величність Азаґгал не зміг обрати винагороду. Ішлося саме про його право обирати, зовсім не про оплату, чи не так?

— Ми згодні піти шановним гномам назустріч й дозволити забрати його скам’янілу величність з ельфійської Скарбниці, — додав міністр приємним мелодійним голосом.

Ельфи народжуються та зростають серед надрозвинених емпатів і змалечку вчаться приховувати свої емоції. Зручно, коли можеш читати оточення, ніби розгорнуту книгу. Зовсім незручно бути розгорнутою книгою для інших, це позбавляє приватності, необхідної будь-якому мислячому створінню. Звичка не проявляти емоцій, захищаючи особисті кордони, призводить до того, що решта рас вважає ельфів зарозумілими та пихатими.

Доріґвін почервонів від обурення і вже заніс був кулак, щоб вгатити ним по столу, аж тут до величезної світлої зали увійшла Велика Жриця дроу в супроводі почту, і в Марії перехопило подих. Темна ельфійка була такою ж витончено гарною, як її світлі родичі, але її волосся було темним, ніби крило крука, а прекрасним обличчям хвилями прокочувалася безліч емоцій. Переважно гнів та відраза.

Велика Жриця сіла в залишене для неї крісло з високою спинкою, гордовито випросталася та обвела недобрим поглядом присутніх. Почет, що складався з чотирьох молодих дроу, шанобливо виструнчився за кріслом повелительки. На відміну від світлих ельфів із їхнім патріархальним укладом, у темних ельфів панує матріархат, а Велика Жриця обирає для себе кількасотенний гарем із дроу чоловічої статі.

— Я ніби й не покидала цю занадто заповнену світлом залу, — насмішкувато промовила Велика Жриця.

Дроу супроводу миттєво прикрили повелительку опахалами. Темні ельфи живуть під землею, як гноми, на поверхню виходять нечасто й переважно вночі.

— Гноми знову вимагають від ельфів оплату, яку останні завинили понад п’ять тисяч років тому.

Найсвітліший не відповів. Традиція змушувала його раз на сто років перебувати в одному приміщенні з очільницею клятвопорушників, але жодна сила в світі не примусила б його розмовляти з нею.

— Великій Жриці, — на ім’я Велику Жрицю дозволялося кликати лише дроу, представники інших рас мали використовувати титул, звертаючись до неї, — можливо, видається хлоп’яцтвом моя цікавість, — спокійно промовив Сімоньєн, — але я вперше чую на власні вуха суперечку, про яку розповідають покоління наших вчителів.

Самюельїс, який супроводжував голову перевертнів, і бровою не повів. Йому давня суперечка цікавою не видавалася, старий учитель прийшов на зустріч з іншою метою, але він чудово розумів, що без довгого та, щиро кажучи, безрезультатного обговорення старих рахунків перейти до нагальних справ не вдасться.

Поруч сиділа його дружина. Колись молодій, співучій полтавці вже виповнилося сто сім років. Вона посивіла, її темні очі поступово затягувалися пеленою, а вправні пальці, якими жінка гаптувала численні сорочки, рушники та скатертини, потовщали в суглобах і втратили гнучкість. Вона супроводжувала коханого чоловіка, бо не так вже й багато часу їм випадало проводити разом. Жінка відчувала, як поступово втрачає життєві сили, і воліла використати кожну відпущену їй хвилину на те, щоб побути з Самюельїсом. Просто для того, щоб, коли вона піде до Батька усіх, він не сумував за втраченими можливостями. Вона не торкалася чоловіка, але посунула своє крісло якомога ближче до його.

Велика Жриця перевела погляд блискучих очей на Сімоньєна. Дроу приваблює та сама хижа сутність двоіпостасних перевертнів, яка відштовхує ельфів. Перевертням, у свою чергу, вистачає прийняття, щоб розуміти поривчастих, емоційних дроу.

— У хлопчиків дивні розваги, — насмішкувато-ніжно провуркотіла Велика Жриця. — Голові Ради об’єднаних кланів дійсно цікаво слухати, як настирливі коротуни наполягають на виконанні договору хитрунами, позбавленими уявлення про честь? — Темна ельфійка спокусливо провела кінчиком язика по губах.

Кожне створіння містичного світу знає, що неможливо спокусити перевертня, який зустрів свою справжню. Велика Жриця бачила дружину Сімоньєна, яка сиділа поруч із чоловіком, але жінки-дроу не здатні не кокетувати з першим-ліпшим зустрічним.

— Не очільниці клятвопорушників говорити про честь, — зійшов до відповіді ельфійський міністр, і Велика Жриця звернула на нього нищівний погляд.

— Договір про оплату за виготовлену зброю було укладено на найвищому рівні, — наполегливо стояв на своєму король Доріґвін. — Гноми виконали свою частину угоди та виготовили для ельфів таку кількість мечів та кинджалів, такого розміру та ваги, такої якості, які було зазначено в договорі. Ельфи мають чесно сплатити за своє замовлення.

— Його величність Азаґгал не обговорив ані кількість, ані якість, ані вагу коштовностей, які він вважав гідними для сплати рахунку за зброю, — терпляче відповів Найсвітліший. — Він домігся права обрати їх сам, він це право отримав. До цього часу вибору він не зробив, то учиняйте позов його величності Азаґгалу. Хочете забрати його з ельфійської Скарбниці?

— Тільки разом з Альваріелєм! — рявкнув король гномів.

Самюельїс подумки крекнув. Альваріель, «Сяйво Зірок», — дорогоцінний камінь небаченої краси, який світлі ельфи вважають священним. У його гном’ячої величності непомірні забаганки!

— Не хочете — як хочете, — відреагував Найсвітліший. — Ельфам не заважає присутність короля Азаґгала в Скарбниці. Наші дівчата щороку прикрашають його гірляндами з квітів під час свята Весни.

Доріґвін усе ж таки вгатив кулаком по столу. Масивна деревина жалісно скрипнула.

— Хитромудрі брехуни, ви навмисне заманили його величність! — заволав Доріґвін. — Ви знали, чим закінчуються для непідготованого відвідини ельфійської Скарбниці!

У вікнах затремтіли шибки. На столі підскочили та тоненько дзенькнули кришталеві келихи з джерельною водою.

— Для одержимого жадібністю, — не втрачаючи спокою, виправив Найсвітліший.

— Світлі, — презирливо кинула Велика Жриця, — звинувачують у жадібності інших, а самі не здатні з доброї волі розлучитися з тим, що з якогось дива вважають своїм!

Зчинився ґвалт, у якому король разом із двома гномами урочистого супроводу намагався перекричати Велику Жрицю, що кидала ельфам власні докори та звинувачення. Ельфи лишалися незворушними. Перевертні вичікували на можливість утрутитися в розмову.

— Ти сяєш, дитя, — м’яко звернувся до Марії Найсвітліший. — Чому ти радієш?

Марії за два місяці мало виповнитися шістдесят три роки. Найсвітлішому ельфу було щонайменше дев’ятсот. Звернення «дитя» не було дивним.

— Ви всі такі гарні, — щиро відповіла Марія.

Роз’ярілий Доріґвін із рудою бородою та синіми очима — втілення сили Землі, прекрасна темна Жриця з блідим обличчям, прямим чорним волоссям та складним татуюванням на щоці — уособлення люті вогню, досконалі витончені світлі ельфи — нагадування про крижану прозору воду лісового озера в спекотний день. Ними можна було милуватися годинами.

Присутні замовкли та з цікавістю подивилися на супутницю голови перевертнів. Сімоньєн примружився на ельфів. Світлі не люблять покидати Священний Ліс, в якому ростуть їхні родові дерева. Кожен ельф пов’язаний із родовим деревом Життя тоненькою невидимою ниткою і на віддалі швидко починає сумувати, утрачаючи життєву енергію. Змушені виїхати за межі Лісу в нагальних справах, ельфи намагаються повернутися якнайшвидше та вдихнути на повні груди життєдайне повітря. Або дихають світлими еманаціями оточення. Щира любов, щира вдячність та щира радість виробляють найвищі енергетичні вібрації, створіння, які випромінюють їх, живлять не тільки себе, вони щедро наповнюють надлишками енергії інших. Закохана в життя Марія була сповнена світлої енергії, тож не дивно, що ельфи добре почувалися поруч із нею.

— Хто ти, дитя? — так само м’яко спитав Найсвітліший і застережливо звів долоню: — Не відповідай. Подумай.

Марія уявила літній день у своєму садку: квітники, грядки з травами, ось Сімоньєн іде назустріч із цеберком зігрітої сонцем води та чхає біля кущика м’яти, дітей — Давидьєн в альтанці з книгою, Димитрієн поруч зі старшим братом майструє лук, Дариньєн із Даніельєном вправляються в метанні ножів, — учнів, лабораторію…

— Ти травниця? — зацікавився Найсвітліший. — Я хочу побачити твою лабораторію. Ти дозволиш навідати твій клан, Голово? — згадав нарешті про чемність ельфійський король, звертаючись до Сімоньєна.

Йому довелося зробити те, чого він уникав, переступивши поріг цієї зали: подивитися на Голову перевертнів. Кляте сріблясто біле волосся! Раз на покоління в правлячому клані народжується дитина з таким волоссям — вічне нагадування про історію кохання, яку ельфи вважають ганьбою для своєї раси.

— Ми розглянемо візит вашої світлості після того, як ви розповісте зібранню, чим насправді є Альваріель і де він перебуває зараз, — твердо відповів Сімоньєн.

Кімнатою пролетіло здивування. Ельфи самі винесли священний камінь зі Скарбниці? Дозволили зробити це іншим? Неймовірно! Але перевертні не здатні брехати, і якщо їхній голова каже…

Чарівливе обличчя Найсвітлішого не втратило непроникності, лише в глибоких очах промайнула майже непомітна тінь.

— Першонароджені принесли Сяйво Зірок на згадку про нашу космічну домівку, — почав був ельфійський міністр. — Те, що інші раси вважають дорогоцінним каменем…

— Насправді не є ним, — перервав Самюельїс. — Вибачте, світлі Діти Зірок. Легенду про те, що Альваріель — це концентроване зоряне сяйво, яке в земному гравітаційному полі набуло вигляд діаманта, знають усі раси. Мій вік значно коротший за ваш, і мені потрібно почути справжню історію Альваріеля, перш ніж я піду до чертогів Батька всіх.

— Так само, як решті присутніх потрібно зрозуміти, що відбувається, — підхопив Сімоньєн. — Нам час згадати, наскільки всі світи пов’язані.

Міністр знову відкрив був рота, але Найсвітліший зупинив його легким порухом вказівного пальця. Король світлих ельфів уважно дивився в очі голови перевертнів.

— Знання — це зброя, — неголосно промовив нарешті Найсвітліший.

— Або щит, — згідно кивнув Сімоньєн. — Світи змінюються, ваша світлість не може не відчувати цього. Настав час обмінятися знаннями, щоб підготуватися до змін.

***

Марія прийняла ванну першою й тепер сиділа перед дзеркалом в спальні, розчісуючи волосся. Кімната була освітлена свічками: кілька стояло біля ліжка, кілька горіло на столику біля дзеркала. Штори на вікнах було спущено, зовнішні звуки згасали, заплутавшись у цупкій тканині. Поселення правлячого клану спало, спокій його мешканців оберігала нічна варта. Кілька перевертнів, перекинувшись на вовків, нечутними тінями кружляли околицями, сторожко принюхуючись та дослухаючись до ночі.

Сімоньєн вийшов із ванної та обійняв дружину.

— Ти замислена, кохана, — неголосно промовив він, зариваючись носом у пишне Маріїне волосся. — Про що ти думаєш?

— Його світлість не відповів прямо на жодне питання, — похитала головою жінка.

— Типово для світлих, — буркнув Сімоньєн, випростався та пішов до ліжка. — Самюельїс попереджав, — додав голова клану, лягаючи.

Марія поклала гребінь і підійшла до чоловіка.

— Я надто довго жила серед перевертнів, — усміхнулася вона. — Звикла, що можна щиро питати та отримувати відповіді.

Вона присіла на ліжко й торкнулася руки чоловіка. Їхні пальці сплелися.

***

— За часів його світлості Келебріена Альваріель один раз покидав ельфійську Скарбницю, і люди вирішили, що побачили народження нової зірки, — сказав Найсвітліший на зібранні провідників рас.

Самюельїс уточнив, що його світлість Келебріен був дідом теперішнього ельфійського короля і його правління розпочалося дві з половиною тисячі років тому, якщо рахувати відповідно до загальноприйнятого календаря.

— Ви добре знаєте історію рас, — схвально кивнув Найсвітліший.

— Ваші королі тримають владу в своїх руках по тисячоліттю кожен, — буркнув Доріґвін. — Згадування правління Ройдона Ану Лерона Келебріена не допомагає визначити точну дату, коли Альваріель покидав Скарбницю. І уточніть, що означає термін «покидав». Сам покинув Скарбницю? Як? Хтось виніс безцінний діамант звідти? Хто?

Ельфи загадково усміхалися. Велика Жриця уїдливо поцікавилася, що зробили з винуватцем, який насмілився видерти священний камінь із чіпких пальчиків світлих.

— Мені здається, розіп’яли, — відповіла Марія, — але не ельфи.

— О ні! — вигукнув мелодійним голосом ельфійський міністр. — Із розп’яттям Єшуа люди впоралися самі! Діти Зірок ніколи…

Найсвітліший трохи здвинув свої ідеальні брови до перенісся, і міністр замовк.

Життя — найцінніший дар для світлих ельфів. Вони живуть у Світлому Лісі в цілковитій гармонії з природою. Ельфи плекають дерева, трави, квіти. Домівки вони не будують, а вирощують, і так само вирощують меблі, щоб не зрізати навіть тоненької живої гілочки. Для життя їм вистачає поглинання сонячної енергії, а плоди та ягоди вони їдять, щоб потішити смакові рецептори. Світлі не розкладають багать і вживають їжу або сирою, або приготованою в термальних джерелах. Убивство живої істоти немислиме для світлих ельфів, і для порушників Закону в них існує єдине покарання. Вигнання зі Світлого Лісу.

— Приблизно дві тисячі років тому у Віфлеємі народилося немовля, яке мало стати Спасителем людей, — повільно проговорила Марія, дивлячись на Найсвітлішого. — І в небі засяяла зірка, вказуючи шлях волхвам, що йшли привітати новонародженого. Це Альваріель з’явився на небі? Куди він зник потім?

— Повернувся до Скарбниці, — відповів міністр.

— Ільміріелю, я накладаю на тебе спокуту сорокаденного мовчання, — спокійно розпорядився Найсвітліший і звернувся до Марії: — Дитя, чому тебе цікавлять обставини, пов’язані з народженням немовляти дві тисячі років тому?

Жінка обмінялася швидкими поглядами з Сімоньєном та Самюельїсом. Старий учитель згідно кивнув, а Сімоньєн підбадьорливо потис пальці дружини.

— Єшуа, якого тепер називають Ісусом, прийшов як Учитель, — пояснила Марія зібранню. — Він учив любові, і це вчення перевернуло тодішній світ. Можна сказати, що вчення Ісуса ознаменувало кінець старого світу та народження нового.

— І саме тому ви його розіп’яли, — зневажливо зауважила Жриця дроу. — Вільна раса не дуже шанує своїх вчителів.

— Кожне створіння Батька відповідає перед Ним за свої вчинки, — застережливо розвернувся до темної ельфійки Сімоньєн. Він нікому не дозволяв дорікати дружині. — Тільки перед Ним і тільки за свої.

Марія заспокійливо погладила долоню чоловіка.

— До того ж люди спотворили саму суть вчення, — кивнула вона Великій Жриці. — За дві тисячі років яких тільки злочинів ми не скоїли, прикриваючись іменем Ісуса!

— Вільна раса вільна обирати свій шлях до Батька, — відгукнувся Найсвітліший. — Ви трохи заблукали, але це — ваш вибір.

— Люди знову віднайшли правильну путь, чи не так, ваша світлосте? — звернувся Самюельїс до ельфійського короля. — Втративши від початку сенс учення Ісуса, вони віднайшли його дві тисячі років по тому і знову почали вчитися Любові. Саме тому Альваріель покинув Скарбницю? Де він засяяв цього разу? І що він таке є насправді?

***

— І на жодне з цих запитань його світлість не відповів, — зітхнула Марія.

— Можливо, ми неправильно питали, — відгукнувся Сімоньєн. — Світлі не втомлюються наголошувати, що завжди дають вичерпну відповідь на чітко сформульоване запитання, — перевертень скривився. — Особисто я не зустрічав нікого, хто міг би похвалитися такою ласкою.

Він притягнув дружину до себе. Марія охоче випросталась на ліжку поруч із чоловіком, і Сімоньєн турботливо накрив її ковдрою.

— Єдиний висновок, який я зробила, — сказала Марія, зручно вмощуючись на плечі перевертня, — а його світлість не заперечив, зауваж! Так от, висновок. Поява Альваріеля знаменує закінчення однієї ери та настання нової.

— Але не сам Альваріель змінює епохи, — Сімоньєн обійняв дружину й лагідно поцілував її долоню, — це ж не сторінку в календарі перегорнути! Коли накопичується достатньо змін, вони ніби кличуть Священний камінь.

— І тоді на небі з’являється Віфлеємська зірка, — усміхнулася Марія. — Чим же є Альваріель?

— Спитай його світлість ще раз, коли він навідає твою лабораторію, — буркнув Сімоньєн. — Досі не розумію, як це я так легко погодився на його візит! — перевертень невдоволено засопів.

Марія ніжно провела пальцями по обличчю чоловіка.

— Коханий, я вважаю ревнощі гострою приправою до стосунків. І, як будь-яку приправу, їх треба застосовувати відповідально. Хочеш, влаштую тобі сцену через відверті залицяння Великої Жриці? Я давно тобі сцен не влаштовувала.

Сімоньєн здивовано звів брову.

— Маріє, звабити перевертня, який зустрів свою справжню, можливо так само, як змусити відповідати світлого ельфа! І ти це знаєш не гірше за мене. Немає підстав влаштовувати мені сцени.

— Немає підстав влаштовувати їх мені. Сімоньєне, я така сама вірна дружина, як ти — відданий чоловік. І ти чудово це знаєш. Я знайшла своє кохання і не збираюся його втрачати.

Сімоньєн поцілував дружину.

— Знаю, — м’яко промовив він, — вибач. Ці світлі кого завгодно допечуть!

Марія підвелася на лікті й зацікавлено подивилася на чоловіка.

— Коханий, — мовила вона, — мені здалося, чи дійсно у взаємній нелюбові перевертнів та ельфів є щось особисте?

Розділ 17
Світ людей, 2017 рік. Стася

Стася здивувалася, побачивши Віку в коридорі гуртожитку. Родина сусідки жила в Ізюмі, Вікторія їздила додому щовихідних і після літніх канікул поверталася тільки на початку вересня, нехтуючи першими днями навчання. Зустріти її в середині серпня в Харкові було малоймовірною подією.

— Завалила два іспити, — життєрадісно пояснила вона Стасі. — Перескладатиму. Як вважаєш, перескладу?

— Ходімо чаю вип’ємо, — запросила Стася.

У своїй кімнаті вона поставила на стіл чашки з блюдечками, тарілку з печивом, скляну вазочку з медом і чайник із трав’яним чаєм. Трави цього року вона збирала разом із Дідом, уважно придивляючись до кожної.

— Затишно в тебе, — зітхнула Віка, вмощуючись на стільці.

Вікно було прочинене, але фіранки не ворушилися в густому спекотному повітрі. На столі стояла ваза з польовими квітами.

— Як в тебе вистачає наснаги постійно прибиратися? — поцікавилася Вікторія.

Стася усміхнулася.

— Так само, як тобі вистачає бажання доглядати за собою.

Віка повернула природний колір волоссю, але заплела його в дреди з фіолетовими нитками й золотавими бусинами. У футболці, яка оголювала плече, шортах і плетених босоніжках на високій танкетці дівчина мала яскравий і привабливий вигляд.

— Це не важко, бо мені подобається, — махнула рукою Вікторія.

— Мені теж подобається, — кивнула Стася. — Доглядати оселю — ніби доглядати за собою. Помити підлогу — як прийняти душ. Одразу легшає.

Віка недовірливо похитала головою.

— Мама теж каже, що гарна жінка має жити в гарній оселі, але до такого ступеня просвітління я ще не дійшла. От буде в мене власне житло — хатню робітницю винайму. Хай вона мені штори зимові на літні міняє. Уявляєш, у батьків двоповерховий будинок, вісімнадцять вікон, і мама змінює штори чотири рази на рік! У неї є зимові, літні, на Різдво і на Пасху. І разом зі шторами міняються всі покривала в домі, килимки, диванні подушки й вазочки.

Стася мовчки налила чай. Вона ще не дозволила собі згадувати батьківський дім. Спогади були тим болючіші, що супроводжувалися усвідомленням безповоротної втрати. Містечко, в якому минули її дитинство та юність, змінилося назавжди.

— Хочеш поїхати зі мною? — несподівано запропонувала Віка. — Я цього тижня перескладу іспити і рвону додому вже до кінця серпня. Поїдеш?

— Твої батьки не будуть проти? — Стася гарячково розмірковувала, чи не потрібно їй узгодити цю поїздку з Данилом.

— Чого б це? — щиро здивувалася Віка. — В нас завжди купа народу в хаті: родичі, друзі батьків, наші з сестрою. Інколи навіть друзі друзів. Якщо пару тижнів нікого немає, мама сумувати починає. Каже, що у великому будинку має жити багато людей. То як?

Стася задумливо дивилася на сусідку. Вікторія не образиться, якщо Стася зараз відмовиться, вона просто не вміє ображатися. Але більше ніколи не покличе. А Стасі раптом нестерпно захотілося опинитися у великій і, судячи з усього, галасливій родині.

— Треба буде домовитися на роботі, — пробурмотіла вона. — В мене є три невикористаних відгули, якщо додати їх до вихідних…

— От і чудово, — зраділа Віка, намастила печиво медом і запхала в рота. — Хлопця свого теж можеш покликати. Правда, йому доведеться ночувати в літній кухні. З цим у нас суворо: мій татко — старорежимний динозавр, — Віка облизала вимащені медом пальці й підморгнула Стасі. — І не здогадується, що вправні дівчата можуть і вдень зогрішити, для цього навіть ліжко не потрібне.

Стася трохи почервоніла.

— Я теж старорежимна, — зізналася вона. — Але Данила запрошу. Дякую.

Віка трохи покліпала віями, усвідомлюючи інформацію, хотіла щось спитати, а потім махнула рукою.

— Тобі які іспити скласти потрібно? — спитала Стася, поки Вікторія мастила медом чергове печиво.

— Мовні стандарти і теорія та історія критики, — пробубоніла Віка з набитим ротом.

— Критика в нас ще в першому семестрі була! — здивувалася Стася.

— Отож, — зітхнула Вікторія. — Алевтина мене терпіти не може, тому й валить.

Алевтина Леонідівна, невисока худа білявка невизначеного віку, була втіленням уїдливості та прискіпливості. На перстеневому пальці викладачка носила обручку, але студенти не могли уявити чоловіка, який би спромігся жити під одним дахом з цією єхидною в людській подобі. Теорію та історію критики не любив ніхто, предмет був нудний, а Алевтина Леонідівна ще додавала йому присмаку іржі. Скласти їй іспит було непросто, тому Стася, за порадою студентів старшого курсу, відвідувала всі лекції, готувала доповідь на кожен семінар і отримала оцінку автоматом після підсумкової контрольної.

— Тримай, — вона дістала з полички товстий зошит-конспект, — тут матеріали по всьому курсу. Продивись уважно, пам’ять у тебе хороша, зможеш підготуватися в короткий термін. От зі стандартами складніше, вони ж базуються на лексиці, граматиці та синтаксисі. В тебе з цими дисциплінами як? Добре? От і синтезуй їх в одне.

— Я так і робила на іспиті, — Віка з огидою дивилася на конспект із теорії критики, — на нормативних актах засипалася.

Стася простягла сусідці черговий конспект. Вікторія зітхнула і скривилася.

— Можеш і не вчити, — Стася стенула плечима, — вибір є завжди.

— Не складу іспити — виженуть з універу, — похитала головою Віка. — Батьки мене вб’ють.

— Не вб’ють, не перебільшуй, — Стася зачерпнула ложечку меду і з насолодою відправила до рота. — Зрештою, це твоє життя і ти сама за нього відповідаєш. Може, це в тебе план такий — вилетіти з вишу, як корок, і йти працювати моделлю. Наприклад.

— Не хочу моделлю, — Віка сьорбнула чай і узяла чергове печиво. — Вони на дієті завжди, а я їсти люблю.

Стася усміхнулася. Вікторія справді любила попоїсти, але при цьому не гладшала ані на грам.

— А що ще любиш? Навіщо взагалі до вишу вступила?

— Бо хотіла бути письменницею, а батько сказав, що досить уже графоманів у літературі, і якщо я хочу писати, то маю бути професійним філологом.

— Спірне питання, — похитала головою Стася, — але твій батько має рацію в тому, що освіта знадобиться. На випадок, якщо передумаєш ставати письменницею.

— Вже передумала, — усміхнулася Віка, — я тепер телезіркою хочу бути. От не треба сміятися! До речі, я записалася на спецкурс з англійської, щось таке про художній переклад, почну відвідувати з початку семестру.

— Якщо складеш два іспити, — нагадала Стася.

— От ти вредна, Стасько, — зітхнула Віка, — обов’язково нагадувати мені про ці дурні іспити? — Вона знову скривилася на конспекти.

— Ти їх або складеш і в новому семестрі підеш зокрема на спецкурс, або не складеш і з вересня підшуковуватимеш інше заняття, — Стася відпила ковток чаю. — Віко, це я підбадьорюю тебе зараз. Бо інколи, коли не хочеться чогось робити, потрібно зрозуміти, заради чого ти це робиш.

— Було б набагато легше, якби можна було робити тільки те, що хочеш, — буркнула Вікторія.

— Анітрохи, бо спочатку треба усвідомити, чого хочеш насправді.

— Ти просто все ускладнюєш, — відмахнулась Віка. — Немає тут нічого складного! Хочеш спати — спиш, хочеш їсти — їси, хочеш танцювати — танцюєш, хочеш робити прибирання — робиш. А не хочеш, то й не робиш, теж мені, проблема.

— Не проблема, — Стася задумливо покрутила головою, — якщо готова до наслідків. Проспала — запізнилася на пари або на роботу, з’їла цукерку замість яблука — отримала карієс, не прибрала розбиту склянку — порізала ногу.

— Ти навмисне драматизуєш!

— Навмисне, — погодилася Стася. — Розмірковую вголос. Буває ще, що людина не хоче робити вибір, бо не готова відповідати за наслідки. І дозволяє обрати за себе. Нічого доброго з цього не виходить, бо навіть близькі не можуть знати, що саме потрібно насправді. Спати? Їсти? Піти на прогулянку? Зате потім можна висловлювати претензії на кшталт: «Бачиш, що вийшло, треба було інакше!» Звісно, треба було. Треба було обирати самостійно.

— Ну я батькові не дорікаю, що вмовив мене до універу вступати, — махнула рукою Віка. — Мені тут цікаво. За деяким винятком, — дівчина висолопила язик у бік конспектів. — Але зрештою ти права. Дещо потрібно робити, навіть якщо не дуже хочеться. Я от посуд мити не люблю, але люблю їсти з красивих тарілок, тому й мию щодня, а не купую одноразовий. Так і з іспитами цими. Я хочу довчитися й отримати диплом, тому складу і критику, і стандарти. Як ти й сказала: якщо усвідомлюєш, заради чого, можна й зробити. Навіть хочеться робити. Дякую. І дякую за конспекти.

— Будь ласка, — кивнула Стася. — А чому ти спецкурс із художнього перекладу обрала? Як це пов’язане з твоїм бажанням стати телезіркою?

— Майже ніяк, хіба що хороша англійська дозволить вийти на міжнародний рівень. Просто цей курс дуже цікава викладачка веде, Єлизавета її звуть, і вона гарна, а я переконана: що гарніша жінка, то вона розумніша.

— Теж спірно, але хай уже. Мені на роботу збиратися треба, я сьогодні в другу зміну, — Стася працювала продавчинею в книжковій крамниці. — Конспекти береш?

— Беру, — Вікторія допила чай. — Стасько, ти завжди знаєш наперед… Я складу ці іспити?

— Якщо докладеш певних зусиль. Люди здатні творити дива, коли вони потрібні. Йди, Вікусю, я перевдягатися буду. І печиво забирай, коли я його вчора купувала, подумала спочатку, що хочу їсти, а потім зрозуміла, що хотіла лише купити. Тепер знаю навіщо: щоб тебе пригостити. Хоча й не знала до сьогодні, шо ми побачимося.

— Ну ти даєш, — Віка підвелася, сунула конспекти під пахву й узяла тарілку з печивом. — Йду вже, на все добре, вдалого дня!

Розділ 18
Світ людей, 2011–2012 роки. Юрко

Любов Михайлівна мала рацію, коли казала, що працювати доведеться до мокрої чуприни. Юрко ще ніколи не сидів за підручниками стільки часу. Книги вишкірялися на нього чорними цятками незрозумілих позначок. Розібратися в параграфі з фізики чи хімії без знань попередніх років було неможливо. Юрко кілька разів скреготів зубами, запроторював підручники у кут кімнати та гаряче обіцяв собі, що за будь-яких умов не розгорне їх знову. Потім згадував, що доведеться залишитися на одинадцятий клас, якщо не вступить до училища, знову скреготів зубами, видобував книжки з кута та йшов до Йоськи.

— В мене від тебе голова пухне, — з відчаєм сказав якось Йоська. — Одна справа — вчити щось самому, інша — пояснювати ще комусь. Візьми мої підручники за попередні роки, розбирайся що до чого. Я й без того п’ять-шість годин на добу сплю.

Йосьчині батьки хотіли, щоб син вступив до університету на факультет іноземних мов та винайняли йому репетитора з англійської. Тричі на тиждень хлопець їздив до середмістя, щоб вчити умовний спосіб англійських дієслів і читати Конан Дойла в оригіналі. Він спробував був схитрувати та запропонувати почитати «Пістряву стрічку» або «Собаку Баскервілей» на уроках англійської в школі, але Єлизавета Георгіївна мала власну думку з будь-якого приводу.

— Краще вже «Гаррі Поттера», — запропонувала вона. — Сучасний роман сучасною мовою про підлітків, школу, навчання, друзів та ворогів. Вам це актуальніше, ніж історії про детектива, який жив понад сто років тому. Й екранізація, знов-таки, є, і доволі вдала.

— «Гаррі Поттер» товстезний, що капець, — заперечив Йоська, наляканий наслідками власної ініціативи.

— Понад чотириста сторінок у першому томі, — погодилась Єлизавета Георгіївна. — Я розділю між вами порівну, прочитаєте упродовж зимових канікул, а потім перекажете по черзі кожен свою частинку.

— А можна подивитися фільм, а потім переказати будь-яку частинку? — поцікавився Юрко.

Єлизавета Георгіївна зацікавлено поглянула на нього, схиливши голову набік. Учителька невловимо нагадувала пташку, що роздивляється хробака перед тим, як дзьобнути.

— Ви хочете спробувати мене обманути? — спитала вона своїм м’яким інтелігентним голосом. — Це складно. А ще складніше — обманути себе. Юрку, ви ж за будь-яких обставин пам’ятатимете, кому, коли й у чому збрехали. Навіщо вам самому собі робити такі неприємності?

— Де ти тільки узявся зі своїми книжками англійською! — зітхнув на перерві Юрко. — Йосько, я тобі потиличника ладен заліпити, чесно. Тобі пощастило, що ти на пів голови нижчий за мене, я таких не б’ю.

— А мені тепер доведеться і про Шерлока Голмса читати, й «Гаррі Поттера», — гірко відповів Йоська. — Краще б уже мовчав собі в ганчірочку. Може, все ж таки потиличник?

— Обійдешся. Панаса Мирного мені переповіси, як там воно зветься?

— «Хіба ревуть воли, як ясла повні».

— Оце. Тим письменникам робити нема чого, крім писати на чотириста сторінок. Нащо мені знати про сільське життя сто п’ятдесят років тому?

— А про тригонометричні функції? — Йоська скривився, ніби від зубного болю. — Нащо вони мені, якщо я на іноземні мови вступатиму?

— Тригонометрія хоча б цікава, — не погодився Юрко. — Не те, щоб вона мені треба була у житті, але з математикою все просто. Є формула — можна порахувати. А з цими творами на літературу! Для них формул не придумали.

Писати твори Юрко не вмів і не любив. Його опис «Дніпро у творах українських митців» містив кілька речень. «Дніпро — найбільша річка України. Вода необхідна для життя, тому люди ще за кам’яної доби селилися поблизу водойм. Вздовж Дніпра утворилося багато міст та сіл, а ще цією річкою перевозили людей та товари. Тому Дніпро займає велике місце в творах український письменників. І художників!» Хлопець не знав, що вчителька української ходила з його зошитом до завучки Любові Михайлівни.

— Урок! — схлипувала українка. — Урок цілісінький я їм розповідала, усе по поличках розкладала. Хто, коли, де. З малюнками! Приклади наводила. А він що написав?

— Написав, — Любов Михайлівна крапала в крихітну склянку корвалол, підносила українці. — Оленочко Іванівно, любонько, та не побивайтеся ж ви так! Ось водичкою запийте. Щось там написав, не всі Тютюнники. Писав же крокодильчик, старався.

— Що ж мені йому ставити? — витирала сльози Олена Іванівна. — Любове Михайлівно, подивіться, оце Лесин зошит. На три сторінки твір, не твір — поема! Жодної помилки! Беззаперечні дванадцять-дванадцять. І що мені Мельнику ставити?

— Оленочко Іванівно, хай що б ви поставили, краще крокодильчик не напише. Не його це. Поставте щось за старанність, не псуйте собі нерви. Нам із вами до пенсії допрацювати треба.

Наприкінці семестру Олена Іванівна довго зітхала над класним журналом.

— Вірші всі вивчив, — бурмотіла вона. — Перекази… Так-сяк. Твори… Ооох! Мельнику, ти до якого училища збираєшся?

— До будівельного, — буркнув Юрко перше, що спало на думку.

— Ну воно, може, й непогано, — погодилася українка. — Але там теж українські мова та література будуть.

— Олено Іванівно, хочете, я вам батареї в кабінеті пофарбую? — запропонував Юрко

— Не хочу, — зітхнула Олена Іванівна та тремкою рукою вивела сімку навпроти прізвища Мельник. — Шафу мені розбери з книжками, полички помий, поскладай все рівненько. І квіти пополивай!

В останній день семестру Юрко поклав перед матір’ю табель. В ньому були сімки з усіх предметів, крім біології. «Старайся ще», — сказала біологічка й поставила шістку. Мати скрутилася калачиком на дивані, ледь глянула на табель.

— Суп сам собі нагрій, — сказала слабким голосом. — Щось живіт болить, полежу трохи. В нічну сьогодні.

— Подзвони, скажи, що захворіла, — порадив Юрко. Йому не сподобалася материна блідість.

— Нема ким замінити, пів відділення хворіє на грип. Полежу трохи та піду потихеньку. Поїж.

За пару годин їй стало легше, і жінка пішла на нічне чергування. До хірургії її забрали просто з робочого місця.

— Гнійний апендицит прооперували, під крапельницею зараз, — сказала вранці телефоном материна колежанка. — Юрку, цю добу Ганнусі нічого їсти не можна, а завтра принеси курячого бульйону теплого. Нежирного. Чуєш мене?

Хлопець поклав слухавку в цілковитій розгубі. Він не вмів варити бульйон і гадки не мав, чи є в їхньому холодильнику курка.

— Який бульйон? — здивувався Мишко, коли товариш прибіг до нього на роботу. Літній майданчик у кафе, де хлопець працював помічником кухаря, на зиму зачинився, відвідувачі сиділи за столиками в невеликому похмурому приміщенні з низькою стелею. — Це ж генделик — випити та закусити. Відбивну курячу дати можу. Хочеш?

— Я зараз із тебе відбивну зроблю. Мишку, ти недочуваєш? Мені бульйон матері в лікарню віднести треба. З відбивної його варити?

Хлопці стояли біля службового входу, від ґанку витоптана в снігу стежка вела до смітника. На краєчку контейнера сиділо двійко круків, ліниво перемовляючись хрипкими голосами. Біля контейнера голуби дзьобали рештки хлібних скоринок, нахабні горобці відчайдушно вихоплювали шматочки й собі.

— Почекай, — зітхнув Мишко та зник за дверима.

Юрко чекав і витоптував ланцюжки в снігу. Товариш повернувся та тицьнув невеликий пакунок.

— Тримай. Шматок курятини, цибулина та морквина. Помиєш, заллєш холодною водою…

— На кухні вкрав? — спитав Юрко.

— Не вкрав! — обурився Мишко. — Вкрадеш тут, — буркнув він. — І без мене є кому власника дурити. Сказав Боді, він нормальний, ділиться інколи. — Богдан був кухарем і безпосереднім керівником Мишка. — Він дав для тебе. Так от, холодною водою, почекай, поки закипить, посолиш…

— А як я зрозумію, що кипить? — поцікавився Юрко.

Мишко застогнав і закотив очі.

***

На лікарняному ліжку мати виглядала краще, ніж удома після чергування. Звісно, вона була блідою та слабкою, але зморшки розгладилися, очі стали глибшими, а сивина десь сховалася. Жінка ледь помітно усміхнулася синові.

— Вчора до тебе не пустили, сказали — спиш, — Юрко витяг із наплічника термос. — Я приніс курячий бульйон, сам варив.

— Ти в мене молодець, — жінка лагідно погладила його руку тремкими пальцями, — розумничок.

— Куди налити? — Юрко зніяковів.

Здається, мати його ніколи ще не хвалила. З сусідніх ліжок на них витріщалися цікаві жінки.

— А от я мисочку свою дам, — заспівала бабця біля вікна, — в мене чистенька. А ти потім мамі власну принеси. І ложку, і кружку, і рушника треба, і туалетний папір.

Стіни в палатах на шістьох були недавно пофарбовані, але вони вже встигли просякнути запахом ліків, дезінфекції, хвороби та безнадії. Як люди примудрялися одужувати, дихаючи цим застиглим повітрям, Юркові було невтямки.

— Коли тебе випишуть? — спитав він у матері.

— Менше ніж за тиждень, — прошелестіла жінка. — Це ж ти в мене сам лишишся на Новий рік! — схлипнула за мить.

— Точно, Новий рік скоро, — пригадав Юрко. — Мандаринів принести?

— Мені ж не можна, — мати тихенько заплакала. — Юрчику, ти в лікаря попитай, він розповість, що приносити.

— Спитаю. Не плач, ну чого ти? Мамо, будеш плакати — я піду. Отак, — він незграбно витер краєчком простирадла її вологі щоки. — Не напружуйся, шви розійдуться. Одужуй швидше, чого б ото сирість розводити!

Чергова медсестра видала Юркові перелік необхідних ліків:

— Оце в аптеці купити треба, принести сьогодні, в крайньому разі — завтра.

— Гроші де на це все взяти? — поцікавився Юрко, вивчаючи довгий список. — А лікар де? Що матері їсти можна?

— Онде плакат на стіні висить, там післяопераційна дієта розписана.

Саморобний плакат, написаний старанною рукою художника-оформлювача, судячи з вицвілих кольорів, був старший за Юрка.

— Рідке картопляне пюре, — читав хлопець, — протерті каші… Це як? Протерті супи… — Трясця! Треба завтра олівець прихопити, записати все. — Несолодкий кисіль, — Юрко пригадав липкі склянки з рожевим слизом у дитячому садочку. — Гидота!

Він пішов до завідувачки педіатричним відділенням за материною зарплатнею.

— Разову допомогу в бухгалтерії випишуть, я головного лікаря попрошу, — сказала завідувачка. — Залиши список, з ліками для Гані я розберусь.

— Тобто? — не зрозумів хлопець.

— Тобто поклади мені на стіл свій папірець. Юрку, ти перестав розуміти рідну мову?

Удома так смачно пахло їжею, що в Юрка зсудомило живіт. Він пригадав, що сьогодні ще не їв. А вчора? Учора, здається, теж. Не було коли, бульйон варив.

Хлопець зайшов на кухню. Біля плити порався батько.

— А що це з кухнею, ніби монгольська кіннота пройшлася? — спитав він, побачивши сина. — Я годину прибирав, перш ніж почати готувати.

— Я бульйон варив.

— І тобі знадобилося три каструлі, полумисок, друшляк, дошка, ложка, виделка і два ножі?

— Ти що тут робиш? — поцікавився Юрко.

— Теж бульйон варю. Купив курку домашню: грудку Гані на супчики, ніжки та стегенця тобі підсмажив. Картопля звариться — пюре потовчу. Руки мий, зараз їсти будеш.

— Що. Ти. ТУТ. Робиш? — повторив Юрко по складах.

Батько уважно подивився на нього.

— Мені з маминої роботи телефонували. Я поживу тут, поки Ганя в лікарні.

— Ти пішов звідси понад два роки тому, — нагадав Юрко.

— А тепер повернувся. Офіційно ми з мамою не розлучені, — відповів батько. — І я досі зареєстрований за цією адресою.

Юрко стиснув кулаки.

— Знову ваші закони дорослі? Ви про них згадуєте, коли вам вигідно?

— Юрку, — зітхнув батько, — в дорослому житті трапляються різні речі, інколи їх складно пояснити. Я розумію, тобі важко. Мені теж нелегко. Але ми з мамою розберемося, не втручайся.

— Не треба було мене народжувати, якщо не хотіли мого втручання! — крикнув Юрко. — Ви мене вже втрутили! Розумієш? Нічого ти не розумієш! Складно? Важко? Нелегко? Якщо тобі нелегко жити з мамою та зі мною, навіщо взагалі одружувався? Це ж ти мені весь час казав: «Коли запрігся — то й тягни»?

— От і тягну, як умію. — Батько повернувся до плити, потикав виделкою картоплю та вимкнув газ. — Припини істерику, чоловікові не личить.

Юрко пішов до своєї кімнати та якомога гучніше грюкнув дверима. Зі стелі посипалася штукатурка. Хлопець, не вмикаючи світла, стояв перед вікном зі стисненими кулаками. Коротенький грудневий день згасав, темрява підступила до будинків, вуличні ліхтарі засяяли яскравіше. Одне за одним почали світитися вікна. Маленьким Юрко любив дивитися, як щовечора вмикається світло в оселях. Йому здавалося, що тепле світло, яке лине з вікон, поєднує мешканців усіх квартир, навіть якщо вони й не знайомі. Зараз він знав надто багато, щоб зберегти дитячу ілюзію, ніби електричне освітлення та центральне опалення наповнюють домівки теплом і світлом. «Дорослі запинають штори, щоб ніхто не бачив, як вони живуть. Можна подумати, шматок тканини здатний приховати їхнє лицемірство!»

— Я до Гані йду, — сказав батько за дверима. — Вечеря на столі, поїж, поки тепла.

Зачинилися вхідні двері. Юрко пішов на кухню з твердим наміром викинути наготовану батьком їжу у смітник. На залитій яскравим світлом кухні посеред відмитого до блиску обіднього столу стояла велика тарілка з повітряним картопляним пюре та шматками золотавої курки. В окремому полумиску був салат із квашеної капусти. Шлунок скрутився в тугий вузол. Майже проти волі Юрко узяв шматочок курятини: вона була хрумка зовні та соковита всередині. Зневажаючи себе за малодушність, хлопець сів за стіл та в лічені хвилини ум’яв вечерю, а потім ще й вимазав полумисок з-під салату окрайцем хліба.

Батько не забув, що Юркові подобалася квашена капуста.

Розділ 19
Світ людей, 2017 рік. Стася

Будинок у Вікиних батьків дійсно був великим. Він стояв на березі річки, перед будинком тішили око пишні клумби, позаду виднівся фруктовий сад, а город переходив у луку, яка спускалася до самої води.

Найбільше Стасі сподобалося, що в будинку було кілька входів: парадний, чорний, який вів на кухню, один — через підземний гараж і ще один — сходинками з тераси другого поверху. В саду та на задньому подвір’ї були облаштовані затишні куточки для усамітнення та відпочинку.

— У вас у хованки добре гратися, — сказала Стася Вікторії.

— Ми й зараз граємося, коли велика компанія збирається, — відгукнулася Віка. — Сестра колись дуже образилася. Нас тоді більше десятьох було — двоюрідні брати, сестри, друзі. Вона так добре заховалася, що ми її не знайшли одразу, а потім забули й на річку пішли. Ото вона сердилася!

Аліна, молодша на три роки, на Віку зовсім не була схожа. Невисока й темноока, вона коротко стригла темне волосся і вдягалася, незважаючи на спеку, в чорні джинси та сорочки. На шиї дівчини, під розстібнутим коміром, Стася помітила татуювання.

— Ліна на графічну дизайнерку вчиться, — пояснила Віка, коли знайомила їх. — Вважає, що має відповідати званню художниці — дивно поводитись і мати дивний вигляд. Не зважай.

— Хто б казав! — відгукнулась Аліна і смикнула сестру за фіолетові дреди.

Сестри піддражнювали та під’юджували одна одну, голосно сперечалися, але Стася бачила ніжність і повагу в їхніх стосунках. Мати дівчат швиденько обійняла гостю, видала постільну білизну та рушники, наказала старшій доньці розмістити гостю якнайзручніше і зникла з очей. Більшість часу жінка поралася або в кухні, або на городі, лише вечорами сідаючи відпочити на терасі в підвісному ротанговому кріслі. Про крісло господині дому знали навіть гості, які потрапили до будинку вперше, і ніхто не насмілювався зайняти його, окрім великої смугастої кішки.

Батько працював агрономом у великій агрофірмі, доглядав сад і допомагав дружині з городиною. До Стасі він поставився привітно, але увагою не дошкуляв: мовляв, хай дівчина влаштовується на власний розсуд, а як буде потрібна допомога — то вона її отримає. Окрім Стасі, в будинку гостювали ще Алінин хлопець, двадцятитрирічний племінник господаря будинку, п’ятнадцятирічні близнючки — племінниці господині, її ж таки двоюрідний брат — кремезний сивочолий дядько, який щоранку рибалив і варив смачну юшку на багатті, — і ще якась худенька й майже непомітна жінка, про ступінь родинних зв’язків із якою Віка з Аліною не були певні і про всяк випадок звали тітонькою, бо не могли запам’ятати, як її звуть.

Стася насолоджувалася відпочинком. У цій родині можна було робити, що заманеться. Встати вдосвіта й зустріти схід сонця на річці або спати до обіду. Плавати, засмагати, рибалити, гуляти в лісі, грати в настільні ігри, читати книжки з великої бібліотеки господарів, дивитися кіно на чималій плазмі, ліпити вареники разом із господинею або поливати квіти. А ще — розмовляти про серйозні речі, жартувати чи мовчати. Ніхто ні до чого не змушував, але охочих завжди радо брали в компанію.

Данило приїхав увечері четвертого дня. Він привіз два відра маринованого м’яса й разом із Вікиним батьком посмажив його на мангалі на задньому подвір’ї. На запах підтягнулися всі мешканці будинку, на столі в альтанці з’явилися овочі, зелень, сири, лаваш, вино й компот, Денис, хлопець Аліни, приніс гітару. Їли, пили, співали пісень. Ближче до опівночі Стася потягла Данила на балкон і, ставши навшпиньки, простягла руку до зірок.

— Ночувати тобі доведеться в хлоп’ятнику, — сказала вона перевертню, коли той ніжно обійняв її.

Хлоп’ятником називали літню кухню, якою рідко користувалися за призначенням. Окрім безпосередньо кухні, в будівлі було облаштовано кімнату й мансарду, де відпочивали неодружені гості чоловічої статі.

— Леонід Олексійович — мудра людина, — відповів Данило, зариваючись носом у Стасине волосся. — Хлоп’ятник — не обмеження для дівчат, їхній батько аж ніяк не наївний. Хлоп’ятник — це територія чоловічих свобод, де можна поводитись, як заманеться.

— Розкидати шкарпетки і цмулити пиво?

— І чухати пузо, — усміхнувся Данило.

Дівчина засміялася. У Данила не було й натяку на пузо, він не вживав алкоголь, і Стася підозрювала, що в його оселі шкарпетки не валяються по всіх кутках не тому, що він похапцем запихає їх під диван перед її візитами.

Назавтра Стася з Данилом мали їхати до Діда. Зранку Данило на прохання господині обірвав сливи з верхівки високого дерева. Лідія Петрівна відсипала частину у великий пластиковий контейнер і вручила його Стасі, наказавши повернути за нагоди.

— Я через Віку передам, — пообіцяла Стася.

— Стасько, тебе щойно в гості запросили, — відгукнулася Вікторія. — Якби моя мати не хотіла тебе більше бачити, то веліла б контейнер передати через мене. А вона сказала: «Віддаси, коли сливи з’їси». Розумієш різницю?

Лідія Петрівна обійняла Стасю, Леонід Олексійович потиснув руку Данилу, і молода пара поїхала.

***

Старий перевертень точив лопату біля сараю. Собака підійшов і звично торкнувся вологим носом Стасиної долоні. Стася із задоволенням скинула кросівки, і вони з Данилом пішли допомагати Діду.

— Традиція закопувати навесні картоплю з тим, щоб відкопати її восени, змалечку здається мені безглуздою, — заявила Стася, коли останній кущик було викопано, а рівні видовжені клубні вибрано та розсортовано.

Данило переносив ящики з картоплею в погріб, Дід згрібав бадилля на грядках.

— Якщо відкопуєш стільки, скільки закопав, — відгукнувся Дід. — Я зазвичай викопую вдесятеро більше. Дитинко, навіщо ти витрачала час на заняття, яке вважаєш безглуздим?

— Це мій спосіб сказати, що я вас люблю, — усміхнулася дівчина. — Якщо скажу прямо, ви зніяковієте.

— Бо доведеться Данилові пояснювати, чого це його дівчина мені в любові зізнається, — буркнув старий.

Стася засміялася.

— От бачите, вже зніяковіли!

— Як тобі вдалося збентежити досвідченого вовкулаку? — поцікавився Данило, підходячи до дівчини.

— Я сказала, що потрібно говорити про любов, — пояснила дівчина, — і бажано тією мовою, яку розуміє співрозмовник.

— Все правильно, — Данило поставив ящик на ящик і легко підійняв цю башту. — Для тебе мова любові — час, проведений разом, для Петра — допомога, все просто. — Він знову пірнув у льох.

— Напечемо картоплі в багатті? — запропонувала Стася. — І будемо вечеряти під грушею. Данило сала привіз із Харкова.

— А в мене огірки солоні є, вже цьогорічні, — підхопив Дід. — Хай Данило хмиз несе, він там, за сараєм.

Згідно з давнім звичаєм перевертнів, за яким багаття розпалює молодший для старшого, Данило склав принесений хмиз і підніс сірник. Вогник охоче лизнув сухі гілочки. Дід помив картоплю, склав її в залізний ящичок із кришкою та обклав палаючими гілками.

 — Димом пахнутиме, але буде чистенька, як із духовки, — прокоментував він.

Трійця всілася за столом, очікуючи на вечерю. Старий Собака влігся біля Дідових ніг.

— Ти ніби змінилася, — промовив старий, роздивляючись Стасю.

— Я все літо спостерігала за рослинами, — задумливо сказала дівчина, прихилившись до Данилового плеча. Молодий перевертень ніжно обійняв кохану.

Сонце хилилося до обрію, заливало розплавленим золотом сосновий ліс. У вечірньому повітрі гучно роздався барабанний дріб дятла.

— В зернятку спить величезна енергія, — провадила Стася. — Потрапивши у сприятливі умови, воно просинається, росте, розвивається та зрештою приносить плоди. Так само й люди. Ми народжуємося, зростаємо та проявляємо свої дари. Якщо потрапляємо у сприятливе середовище. Або не проявляємо, якщо середовище цього не дозволяє.

— Але дари нікуди не зникають, — зауважив Данило. — Зернятко може дрімати, роками очікуючи на слушну годину. Я по хлопцях у спортивному клубі бачу.

— Люди напрочуд сильна, вільна раса, — погодився Дід.

— Мені пощастило, що ви обоє допомагаєте вирощувати мій дар, — усміхнулася Стася. — А ще я побачила, як рослини впливають одна на одну. Якісь краще ростуть поруч, а якісь, навпаки, пригноблюють сусідів. З людьми те саме відбувається. Поруч з одними — легко, поруч з іншими — дуже важко. Це якось пов’язано з енергіями, правильно?

— Як саме, на твою думку? — поставив зустрічне запитання Дід.

Дівчина замислилася.

— Якщо всі чакри працюють та вільно обмінюються між собою, — невпевнено почала вона, — еммм… Здоровому організму вистачає власної енергії.

— І ми виробляємо її самі, — підказав Данило. — Так само, як невпинно ростуть дерева.

— Весь час виробляємо? — уточнила дівчина.

— Постійно, — підтвердив Дід. — Кожне почуття, кожна думка, кожне слово та кожна дія мають певні вібрації, а отже, певну енергію.

— Найвищі вібрації мають любов, вдячність та радість, — завчено перерахувала Стася. — Отже, якщо ми сповнені любові, то нас переповнює енергія, так?

— Так, — погодився Данило. — Енергії так багато, що ми щедро ділимося нею з оточенням без жодних збитків для себе. Все одно лишається забагато, і ми можемо спрямувати надлишки на створення.

— Так народжуються будь-які матеріальні та нематеріальні творіння, — пояснив Дід. — Винаходи, витвори мистецтва, все, що люди називають здобутками. І діти теж.

— А якщо ми сердимося або сумуємо, рівень внутрішньої енергії зменшується, — мовила Стася, зніяковівши від згадки про народження дітей. — О, я зрозуміла! Зі сповненими енергії людьми легко, а з енергетично виснаженими важко.

— А чому? — знову спитав Дід.

— Споріднені посудини, — нагадав Данило дівчині.

— Якщо в однієї людини високий рівень енергії, вона віддає частину тій, в якої енергії замало? Звісно, отримувати підживлення приємніше, ніж віддавати!

Данило усміхнувся.

— Ти навіть не помічаєш, як легко віддаєш тим, кого любиш, — ніжно сказав він Стасі. — Щось віддаєш, щось отримуєш навзаєм, це здоровий рівноцінний обмін, який відбувається щосекунди.

— Коли люди тягнуть із тебе енергію, бо їм легше забрати чуже, ніж виробити своє, будь-кому стає неприємно, — доповнив Дід. — Навіть якщо цей будь-хто сповнений по вінця, ще й вихлюпується.

— Цілителі віддають свою енергію, усвідомлюючи, що віддають назавжди, й не очікують на винагороду, — зауважив Данило. — Стасю, коли ти заспокоюєш та підтримуєш людину в розпачі чи в сумі, ти теж сповнюєш її своєю енергією. Нормально, якщо ти робиш це добровільно. Бо є люди, які постійно роздратовані, скаржаться на щось. Вони тягнуть енергію з оточення примусово, от із такими дійсно важко. Після спілкування з ними перебуваєш не в гуморі та відчуваєш знесилення.

— З такими краще не спілкуватися? — спитала дівчина.

— Відстань та час не убезпечують, — похитав головою Данило. — Розмова з людиною, яка витягла з тебе енергію, могла відбутися в далекому минулому, а зараз ця людина перебуває, припустімо, на іншому боці землі. Але варто тобі згадати людину та розмову, і в тебе виникають неприємні емоції. Це означає, що ти знову віддала тій людині часточку себе.

— Ого! І що робити?

— Захищатися, — відповів Дід. — Утвори над собою подумки захисний купол, він захистить від енергетичних атак. Твоя енергія — твоя власність, ти маєш оберігати її так само, як оберігаєш тіло. Ти обіймаєшся, наприклад, тільки з тими, з ким сама хочеш? Енергію теж віддавай тільки тим, з ким хочеш поділитися нею. Або спрямовуй на створення чогось, тільки тобі, зрештою, вирішувати, як розпоряджатися своєю власністю.

— Якщо не встигла захиститися, і хтось висмоктав твою енергію, — забирай її, — порадив Данило. — Маєш повне право.

— Якщо б поцупили мою річ, я б наполягала на поверненні, — задумливо простягла Стася.

— Саме так, — кивнув Данило. — Я навчу тебе.

Дід витяг із багаття ящичок і витрусив печену картоплю у глибоку миску. Стася швидко розставила на столі тарілки, хліб, солоні огірки та цибулю. Данило порізав ніжно-рожеве сало. Собака підвів ніс.

— Тримай, — Стася простягла Собаці половинку картоплі. — Сала не дам, і не дивися на мене.

Собака махнув хвостом, проковтнув картоплину та підійшов до Діда. Старий звів брову. Собака гучно зітхнув і вмостився біля ніг господаря. Він проводжав сумним поглядом кожен шматочок і час від часу постукував хвостом об землю. Тоді Дід ділився з ним картоплею.

— Мички з мене микає, — буркотів старий перевертень. — От не голодний же! Так ні, шматки випрошує!

— Але ви радо віддаєте, — Стася спостерігала за парочкою пенсіонерів.

— Тільки так і можна віддавати, — підтвердив Дід. — Тобі ж казали! Віддавай стільки, скільки хочеш віддати. І забирай, якщо не згодна ділитися.

— Найкраще вчать енергообміну дроу, — несподівано сказав Данило.

— Хто такі дроу? Ти з ними перетинався? — одночасно спитали Стася та Дід.

— Темні ельфи, — відповів Данило дівчині. — З одним із них, — звернувся він до старого. — Нігурлайна, цілителька із західного клану, знайшла в лісі скаліченого дроу. Його полювання на кабана закінчилося дуже невдало.

— Дроу регенерують не гірше за світлих! — здивувався Дід.

— Достатньо було б зупинити кровотечу та привести його до тями, — кивнув Данило. — Дроу вистачило б пари годин, щоб відновитися самтужки. Але Нігурлайна навчалася й не могла пройти повз жоден цікавий випадок. А дроу з випущеними кишками був дуже привабливим для завзятої учениці.

Стася зойкнула.

— Ти ж не знайома з цілителями? — звернувся Данило до дівчини. — Це особливі створіння. Нігурлайна притягла пораненого дроу до поселення клану.

— Арслайн був у захваті, — усміхнувся Дід.

— У надзвичайному. Хитрий темний дозволив Нігурлайні зцілити його, а потім залишився й почав чіплятися до всіх. Влаштовував сутички та сварки, і за кілька днів Арслайн був ладен забути про гостинність та випхати дроу під зад ногою, але втрутився Самюельїс.

— Мені стало ще цікавіше, — захоплено сказав Дід.

— Самюельїс попросив дроу тренувати нас у стрільбі з лука. Стасю, — звернувся до дівчини молодий перевертень, — ельфи — найкращі лучники у світі. Темні йдуть в майстерності одразу за ними. Їхня стрільба — мистецтво, і вчитися в дроу — неабияка нагода вдосконалити навички. Петре, ти стріляв колись з ельфійського лука? — спитав він у старого перевертня.

Дід із жалем похитав головою.

— Гвірлоу, темний, дозволив мені якось, і я зрозумів, що ельфи лише зовні тендітні. Щоб напнути тятиву ельфійського лука, потрібні міцні кістки та добре розвинені м’язи. Я кілька років тренувався в Самюельїса і вважав, що в чудовій формі. До моменту, коли взяв до рук лук Гвірлоу. Першого разу мені ледь вдалося вкласти стрілу, а щоб влучно стріляти, довелося-таки вчитися в зарозумілого дроу. І я не одразу збагнув, навіщо Самюельїс узяв того нахабу в тренери. В сучасному світі небагато практичної користі зі стрільби з лука, це радше повага до традицій. Насправді ми мали зрозуміти, що дроу зумисно під’юджує. Низьковібраційне роздратування легше спровокувати, ніж викликати високовібраційну радість. А дроу ж дозволяють собі те, чого ніколи не дозволяють світлі ельфи, — примусово тягти енергію з інших. Гвірлоу вчив нас два місяці, і за цей час я звик відслідковувати народження емоцій, керувати ними та захищатися від енергетичних атак. Зараз я автоматично це роблю, у фоновому режимі, не зосереджуючись на цьому.

— Чудовий тренер! — кивнув Дід.

— І все-таки вони родичі? — спитала Стася. — Світлі та темні ельфи?

— Дроу — це ельфи, які пішли зі Світлого Лісу після Великого Розколу, — пояснив Дід. — Ми небагато про це знаємо, бо світлі взагалі не вважають за потрібне пояснювати щось іншим расам, а версія темних відображає суто їхню точку зору.

— Що є логічним, але вірити словам дроу можуть лише безнадійно наївні створіння, — усміхнувся Данило. — Надто спритно темні мішають факти та вигадки.

— Розкажіть, що знаєте, — попросила дівчина.

Розділ 20
Містичний світ, 2001 рік. Цілителька

Дроу помирав. Він лежав на стоптаній галявині під розлогим дубом, скрутившись у клубок і притиснувши до живота судомно стиснуті пальці, а трава навколо його тіла важчала від густої червоної крові, яка без упину витікала зі страшної рани. Черево було розірване, і поруч із непритомним дроу лежали його закривавлені нутрощі, які ледь помітно пульсували.

Нігурлайна присіла навпочіпки, а потім опустилася на коліна. «Перед смертю цей темний прибрав положення, в якому перебував в утробі матері», — майнула думка. Наступна була амбітнішою: юна цілителька вирішила позмагатися з невблаганною пані. Перевертні сприймають смерть як природну частину життя, але цілителі всіх рас удосконалюють свої здібності, щоб відтермінувати перехід пацієнтів у потойбіччя.

Нігурлайна машинально зупинила кровотечу — після навчання в Магдаїс це було легким завданням — і просканувала пораненого. Больовий шок, розірвані м’язи, пошкодження селезінки, пробито сечовий міхур. У відкриту рану потрапив бруд, тож перш ніж загоювати, потрібно ретельно промити. Дівчина мить повагалася, а потім вирішила, що не варто приводити пораненого до тями в такому стані. Непритомність дозволяє йому не відчувати болю, а цілительці легше працювати, коли пацієнт не відволікає.

Вона розкрила сумку, яку завжди носила з собою, швидко передивилася вміст. Дезінфікуюча настоянка від Марії: травниця правлячого клану готувала її в лабораторії зі своїми учнями і щедро ділилася з рештою кланів. Нігурлайна додала кілька краплин настоянки до фляги з водою, прикріпленої до пояса, збовтала й почала обережно лити на відкриту рану дроу. Нутрощі дівчина підняла з землі й уважно дивилася, щоб на них не залишилося нічого стороннього.

Нігурлайна користувалася магічним зором: він дозволяв бачити енергетичні потоки, з яких складається все живе. Зараз вона бачила слабкий, ледь помітний вогник зеленої чакри пораненого. Життя майже полишило його. Дівчина повернула нутрощі дроу на місце й перевірила ще раз: рана була чиста. Відтак склала краї рани і влила в тіло пораненого трохи власної енергії.

Будь-які рани живих створінь загоюються завдяки росту клітин, що заповнюють собою пошкоджені ділянки. Додаткова енергія, скерована в рану, пришвидшує процес ділення й росту клітин м’язів та шкіри. Магічним зором Нігурлайна бачила, як внутрішні органи дроу займають належні місця, як починають зростатися судини і м’язи. «Грануляція, — пригадався термін, — заповнення рани новою тканиною».

Селезінку та сечовий міхур було відновлено, гоїлася черевна стінка. Нігурлайна додала ще енергії. Вона стежила не лише за процесом зцілення, але й за собою. Резерв швидко спустошувався: рана була важка. Аж ось краї шкіри потяглися один до одного — у Нігурлайни це видовище завжди викликало дитячий захват. Вона завжди залюбки лікувала порізи, подряпини й розбиті коліна та лікті в малих перевертнів клану.

Дівчина почекала, поки шкіра зчепиться краями, і зупинила потік. Спокуса вилікувати дроу повністю була велика, але перевертниця добре засвоїла урок: у жодному разі не можна спустошувати власний резерв. Нігурлайна змочила видобуті з сумки серветки іншою настоянкою, для загоєння, і приклала їх до рани. Навіть на шрам ще не схоже, тільки-тільки скріплені разом м’язи та шкіра. Але тепер темний виживе.

Цілителька щільно забинтувала живіт дроу і всілася на траву відпочити. Вона збиралася заземлитися, щоб відновити внутрішній резерв, аж тут поранений застогнав і заворушився.

— Де мій лук? — було першим, що він спитав, ледь розплющивши очі. І почав намацувати зброю рукою.

— Як ти почуваєшся? — поставила Нігурлайна зустрічне питання.

Трохи віддалік вона побачила незвичний асиметричний лук, і, як будь-яка представниця раси бійців, неабияк ним зацікавилася. Утім перевертниця не збиралася порушувати правило, згідно з яким не можна чіпати чужу зброю без дозволу власника, бо таке нахабство дорівнювало Виклику та означало неминучий двобій. До того ж відповідальність цілительки вимагала сконцентрувати увагу на пацієнті.

— Ніби мене порубали на шматки, а потім невдало склали наново, — буркнув дроу. — Де мій лук?

— Доволі вдало, — заперечила Нігурлайна. — Принаймні тепер твої нутрощі там, де мають бути, а не розкидані по галявині.

«Невдячний бовдур», — додала дівчина подумки. Вона розсердилася, досвіду цілительства в перевертниці було небагато, її пацієнтами поки що були представники її раси, а вони поводилися стриманіше. Дівчина ще не знала, якими дратівливими, вередливими й вибагливими можуть бути хворі й поранені.

— Ти полював на кабана? — спитала вона, намагаючись перевести бесіду в більш виважене русло.

Галявина була зрита копитами великого звіра, і перевертниця відчувала слабкий запах — кабан давно пішов.

— На кого ж іще? — дроу спробував був підвестися, спираючись рукою об землю, але застогнав і опустився на траву. — Що зі мною?

— Кабан тебе переміг, — Нігурлайна не втрималася від шпильки. — Пощастило, що він визнав тебе несмачним і тільки випатрав, а їсти не став. Погидував, мабуть.

Дроу зробив ще одну спробу підвестися. Цього разу він був виваженішим, притиснув вимащену кров’ю і землею руку до перебинтованого живота та зрештою сів, відхилившись на стовбур могутнього дерева. На скронях, лобі й над верхньою губою в нього виступив піт. Нігурлайна зітхнула. Усе ж таки темний ще дуже слабкий, не можна на нього сердитися.

— Дай-но мій лук, — простогнав дроу.

— Спочатку це, — Нігурлайна видобула з сумки чергову пляшечку.

Зілля, яке поліпшувало самопочуття й додавало сил. Якби цілителька встигла поповнити резерв, то влила б пораненому ще трохи своєї енергії. Але доводилося використовувати допоміжні настоянки Марії. Нігурлайна подумки подякувала Магдаїс, яка наполягла на тому, щоб учні наповнили свої сумки подарунками травниці і самій травниці заразом.

— Раз ковтни — і тобі полегшає.

Темний підозріло подивився на пляшечку.

— Настоянка, — терпляче пояснила Нігурлайна. — Тут тільки трави. Понюхай, — вона піднесла відкриту пляшечку до носа дроу. — Ну як?

— Спочатку ти, — завередував дроу.

Перевертниця закотила очі, але ковтнула трохи настоянки. Приємне тепло розлилося тілом, кров побігла швидше. Що ж, якщо поки немає часу заземлитися, можна підтримати себе зіллям. Добре, що Марія щедро ділиться ним із цілителями.

Темний трохи почекав, щоб побачити реакцію дівчини на вміст пляшки, і зрештою погодився ковтнути. Його надто бліда шкіра трохи порожевіла.

— Ти втратив забагато крові, — пояснила Нігурлайна. — Рана була дуже серйозна, я обробила її і почала зрощувати. Життю нічого не загрожує, тепер потрібні час і спокій. Багато спати, багато пити, можна трав’яні відвари. І спостерігай за процесом загоєння. Я наклала пов’язку, запалення не має бути, але все ж таки краще дивитися час від часу, як ідуть справи. Можливо, треба буде поміняти бинти.

— І як ти собі це уявляєш? — спитав дроу слабким тремким голосом. — Як я можу водночас спати і робити собі перев’язки?

Цілителька знову зітхнула. Загалом вона зробила для дроу достатньо. Загрози життю більше немає, загоєння — питання часу. Але темний виглядав таким жалюгідним! Юна перевертниця звикла до поставних чоловіків своєї раси. Порівняно з ними дроу був надто тендітним: тонким, легким. Вона перевертала його на спину — темний важив не більше за дванадцятирічного підлітка.

— Що ти робиш сам у нашому лісі? — спитала дівчина. — Де твої родичі? Я покличу на допомогу.

Дроу болісно скривився. Нігурлайна обережно перевірила рівень його енергії. Червона, помаранчева й жовта чакри поступово наповнювалися. Повільно, але невпинно. Зелений вогник сердечної чакри більше не намагався згаснути, а потроху набирав сили.

— Ми полювали разом, але я захопився й побіг наздоганяти кабана, — зрештою відповів дроу. — Дерся за ним крізь чагарники. Навіть не знаю, де я зараз, — він обвів очима галявину, зарості бересклету. — І де решта — теж не знаю. Я вибіг із кущів, а та тварюка розвернулася і простромила мені живіт іклами. Дай мій лук.

Нігурлайна машинально підібрала лук дивної форми і віддала пораненому. Щось не так було в його оповіді. Хіба товариші дроу не шукали його? Кинули пораненого? Для перевертнів таке важко навіть уявити.

— Ти намагався вразити якусь дівчину зі своїх? — спитала цілителька. — Похизуватися перед нею вправністю?

Дроу спалахнув, і Нігурлайна зрозуміла, що вгадала.

— Тебе це не стосується, — відрубав темний, видер із рук перевертниці лук і жалісно застогнав, знову притиснувши руку до живота. Пальці другої руки вчепилися в плече лука.

— Не роби різких рухів, побережися, — цілителька в Нігурлайні взяла гору. — Ходімо до поселення мого клану? Тут недалеко. Зможеш відпочити й відновитися, я нагляну за тобою, якщо вже взялася зцілювати.

— Чому одразу повністю не зцілила? — поцікавився темний.

— Я учениця, — спокійно відповіла дівчина. Їй не було чого ніяковіти, вона казала правду. — То підеш зі мною? Чи пошукати твоїх? Може, вони теж тебе шукають.

— От пощастило! — закотив очі дроу. — Спочатку кабан, а потім цілителька-початківиця. Ти хоч нутрощі мої правильно склала? Нічого не переплутала?

— Поживеш — побачиш, — Нігурлайна звелася на ноги. — Я пішла, захочеш — доженеш.

Дівчина ступила кілька кроків, і дроу жалісним голосом покликав її.

— Почекай! Дівчино! Як тебе звуть? Не йди.

— Нігурлайна. — Перевертниця зупинилася.

— А я Гвірлоу. Будь ласка, не йди. Не залишай мене тут. Я ж навіть не зможу захиститися від хижаків, — темний розгублено кліпав довгими віями.

Нігурлайна була байдужа до зовнішності, але ці по-дитячому широко розплющені очі, тремкі повні губи… Здається, темний кусав їх, звиваючись від болю, на нижній застигли крапельки вже підсохлої крові. Справді, не можна його кидати.

— Підвестися зможеш?

Дроу спробував був піднятися, чіпляючись пальцями за кору дуба, але безсило опустився в траву і похитав головою. Нігурлайна допомогла темному підвестися й підставила йому плече.

— Лук свій тримай сам, — звеліла вона. — І так, щоб він мені не заважав. До поселення я тебе дотягну.

Дорогою цілителька встигла пожалкувати, що піддалася на вмовляння. Дроу скиглив, скаржився, і Нігурлайна вже ладна була залишити нестерпного пораненого десь біля стежки, але той починав пхинькати й проситися, і вона тягла його далі. До поселення перевертниця увійшла геть знесилена й тому не помітила, як пожвавішав темний. Він був ще слабкий, але очі вже блищали, і дроу опускав довгі вії, щоб ніхто цього не побачив.

— Нащо ти його сюди притягла? — суворо поцікавився Арслайн, коли дівчина опустила пораненого біля паркану садиби голови західного клану.

— Він чужинець, — пояснила засапана Нігурлайна. — Я не можу привести його до себе без твого дозволу, голово.

— Я бачу, що він чужинець, — невдоволено відповів Арслайн, — дроу до того ж! Навіщо ти привела до нас дроу?

— Він важко поранений. — Дівчина стомлено провела рукою по спітнілому лобі. — І потребує допомоги. Арслайне, дозволь Гвірлоу залишитися в нас на кілька днів.

Під час розмови дроу сидів, притулившись до паркану, і вигляд мав найнещасніший.

— Я зможу бути корисним, вельмишановний голово, — жалібно пообіцяв він. — От тільки одужаю. Дозволь залишитися на кілька днів.

Арслайн пхикнув. Закон гостинності вимагав надати притулок тому, хто потребував його. Голова й на хвильку не замислився, якби поранений був перевертнем з іншого клану. Та навіть гномом! Але дроу… Принаймні не ельф, уже легше.

— Лургійне! — покликав він сина, і той визирнув із дверей будинку. — Допоможи Нігурлайні віднести пораненого до її оселі. Вона почала його зцілювати, а відтак узяла на себе відповідальність за його життя. Перекажи її батькові, що я дозволив дроу перебувати на території клану.

За два дні Арслайн уже неабияк шкодував про свою відданість законам. Гвірлоу одужав напрочуд швидко, але мало того, що він не був анітрохи корисним, як обіцяв. Дроу допік до живого всіх членів клану, і перевертні — і старі, і малі — почали вголос мріяти про мить, коли темний покине їхнє поселення. Дроу швендяв вулицями, чіплявся до всіх із зауваженнями та кпинами, але варто було комусь із перевертнів стиснути кулаки чи вишкіритися, болісно кривився, притискав руку до живота, спирався на першу-ліпшу опору й прохав допомогти дістатися оселі батьків Нігурлайни, які так необачливо надали йому притулок. Нігурлайна ходила бліда і з синцями під очима. Ніхто не дорікав їй набридливим гостем, проте дівчина почувалася винною.

— Кого ти годуєш своєю енергією? — спитала Магдаїс на початку наступного уроку.

Перевертниця розповіла, що доглядає пораненого дроу, тому мало спить і не має часу поїсти, і вчителька розсердилася.

— Арслайн мав би зрозуміти, що відбувається! — різко мовила вона. — Легковажна поведінка для досвідченого голови!

За годину на обійсті голови західного клану з’явився Самюельїс. Старий учитель задумливо спостерігав, як Арслайн намагався поринути в медитацію.

— Допомагає? — поцікавився учитель, і Арслайн із глибоким зітханням розплющив очі.

Довелося визнати, що медитація не допомогла. Точніше, голові не вдалося увійти в медитативний стан: заважало роздратування.

— Можеш тепер оцінити, як ти сам дратуєш оточення нескінченними зауваженнями, — прокоментував Самюельїс, коли Арслайн розповів про дроу.

Голова почервонів. Будь-кого іншого можна було б запідозрити в кепкуванні, але не старого вчителя. Самюельїс звертав увагу колишнього учня на певний факт, а вже що з цим фактом робити, вирішувати мав сам Арслайн. «Колишнього? — промайнула думка. — В Самюельїса колишніх немає. Він і далі вчить нас, хоча ми вже давно не діти».

— Я прискіпливий, учителю, — погодився Арслайн. — Але ж я звертаю увагу на те, що можна змінити на краще. Хіба можна мовчати, якщо хтось із близьких припускається кричущої помилки?

— Варто більше довіряти, — відповів старий учитель. — Давати час, щоб вони самі помітили помилку. І втручатися, вже коли бачиш, що твоя допомога конче необхідна. Арслайне, про те, що Нігурлайна привела дроу, я знав, щойно вона перетнула межу поселення. Чекав, хто з вас допетрає, що відбувається. От Магдаїс зрозуміла одразу, хоча й не вчилася в мене. Як ти дозволив, щоб дроу присмоктався до твого поселення, голово?

Арслайн почервонів іще дужче.

— Давно вже не відчував таких сильних емоцій, — зізнався він. — Вони затьмарили розум. Якось не до аналізу, коли поруч постійно перебуває сильний подразник.

— Саме подразник мав би спонукати тебе до аналізу, — проскрипів Самюельїс. — Добре, що цей темний нагодився! Чудовий тренер із нього, бо він не свідомо дратує вас, це стратегія виживання. Як його, Гвірлоу? Так от, Гвірлоу далеко від Серця Землі, і йому так само важко, як світлим за межами Лісу. Природне джерело енергії не доступне для нього зараз, то він шукає інші — і знайшов цілий клан. Він смокче енергію, яку дають ваші емоції. Він одужав, і зауваж: власних сил не витратив ані краплі. Відновлюється, поповнює резерв — все вашим коштом.

— От і повертався б до своїх, — буркнув Арслайн. — Відновився достатньо, щоб дістатися підземель дроу. Одразу опиниться поруч із Серцем…

— Е ні, — перервав старий вчитель. — Тепер я його не пущу. Не скористатися такою можливістю навчити захищатися від енергетичних атак? У жодному разі, Арслайне! Вимкни нарешті емоції, подумай. І зрозумієш, як тобі пощастило, що в західному клані є темний. Хай гостює далі. Я запрошу його вчити молодих перевертнів стрільби з лука. Нігурлайна казала, у дроу якийсь незвичний?

— Асиметричний, — кивнув Арслайн. — Мені й самому цікаво, як із такого стріляти.

— Тим паче підліткам цікаво буде, — підбив підсумок Самюельїс.

Для того щоб стріляти з лука дроу, молодим перевертням довелося вчитися особливої постави. Підіймаючи лук, ступні треба було розвернути під кутом шістдесят градусів одна до одної, зберігаючи при цьому спину рівною. Лук у лівій руці, у правій — стріла. Руки піднімалися вище голови і плавно опускалися на рівень очей. Правий лікоть відводився за вухо, рухи мали бути злитими в один. Вкласти стрілу, підвести лук, опустити, натягуючи тятиву. Лук було зроблено з деревини рідкісної породи, а тятиву сплетено з рослинних волокон, але вони були такі тугі, що перевертням не з першого разу вдалося подужати це просте, на перший погляд, завдання.

Даніельєн подивився на Гвірлоу іншими очима. Стрункий, тендітний дроу досі викликав у міцних м’язистих перевертнів поблажливу зверхність, вони почувалися сильнішими за цього хлюпика. Тільки узявши до рук його лука, підлітки усвідомили, яку силу має зовні тендітне створіння.

— Ніколи не оцінюйте супротивника за зовнішністю, — докинув Самюельїс. — Бо матимете неприємний сюрприз.

Гвірлоу шкірився й насміхався. За два місяці навчання молоді перевертні дізналися, що вони — неповороткі безмозкі лантухи з тирсою, розбалансовані пентюхи з координацією радикулітної жаби, не здатні ложку до рота донести, щоб не потрапити сусіду у вухо, і ще багато цікавого. Дроу виявився майстром із кепкування, він не повторював лайку двічі, вигадуючи щоразу нові епітети, а втомившись глузувати з учнів, темний брав до рук свого лука. Щось ніжне, натхненне спалахувало в його очах, він ніби ставав геть іншим. Граційним жестом зводив лук над головою, тримаючи в пальцях правої руки три стріли, опускав і, майже не цілячись, випускав їх одну за одною. Стріли лягали точно в центр мішені.

Даніельєн, затамувавши подих, спостерігав за дроу й помітив, що той підіймає погляд одночасно з луком, зупиняє його на мішені й випускає стріли на видиху. На якусь мить Гвірлоу являє собою одне ціле зі зброєю. Рука не може схибити, коли тягнеться почухати потилицю. Так і дроу не може схибити, коли стріляє.

Молодий перевертень дочекався своєї черги й обережно узяв лук. Тепла деревина зручно лягла в долоні.

— Що ти його мацаєш! — глузливо вигукнув Гвірлоу. — Це не краля!

Даніельєн уявив покров, який відокремлював його від темного. Тонкий, але міцний і непроникний купол. Перевертень бачив дроу і чув його слова, але вони не досягали цілі. Так комарі дзижчать за москітною сіткою — ніби й поруч, а вжалити не можуть.

Юнак струснув головою та сконцентрувався на зброї, яку тримав у руках. Гладенькі, відполіровані численними доторками плечі, пружні й чутливі. Вони радо відгукуються на рухи того, хто приручив їхню силу. Лук хоче жити, співати й чекає, коли хтось почує його пісню й зуміє вкласти її в політ стріли.

Перевертень стиснув стрілу в пальцях. Вона ледь відчутно тремтіла і прагнула польоту.

Стріли дроу цінував не менше за лук. Щойно він оклигав настільки, що зміг ходити, то випросив в Арслайна собі в компанію двох дітлахів і обшукав разом із ними галявину, де його знайшла Нігурлайна. Вони відшукали дві загублені стріли, і дроу кілька днів бідкався, що ще дві остаточно втрачено. Після кожного заняття зі стрільби він збирав стріли й прискіпливо перераховував їх. Хтось із учнів поцікавився, чи не з дорогоцінного металу зроблено наконечники, але нарвався на шквал насмішок темного, а вся група — на лекцію Самюельїса про успадковані темними ельфійські технології виробництва зброї. Як і ельфи, дроу обробляли тільки «небесне» залізо й цінували вироби з нього дорожче за золото.

Даніельєн завмер, узгоджуючи дихання з піснями лука і стріли. Лук так зручно влігся в його долоні, що став продовженням рук. Стріла… Перевертень глибоко вдихнув, плавно підвів руки, розвернув ступні, опустив зброю на рівень очей. Він бачив центр мішені. Правий лікоть відвів за вухо. Тятива напнулася, Даніельєн видихнув і відпустив її. Стріла заспівала радісно і дзвінко й уп’ялася в центр мішені. Крізь захисний покрив перевертень почув кілька схвальних вигуків товаришів та уїдливе зауваження дроу:

— Раз на рік і телепням щастить!

Даніельєн усміхнувся.

— Дай ще. — Він простяг руку, взяв у Гвірлоу стрілу й затиснув її в пальцях.

Вдих, підйом, розворот, плавно натягти тятиву, водночас опускаючи лук. Тятива має бути напнута максимально в момент, коли погляд ляже на центр мішені. Видих. Коротка пісня стріли, вона впивається в мішень і переможно тріпоче пір’ям.

Даніельєн вистрілив ще двічі, і дроу забрав у нього лук.

— Іди стріли збирай, — буркнув він.

Перевертень усміхнувся. Було легко й радісно, кепкування дроу більше не чіпляло за живе. Даніельєн раптом усвідомив свою владу не лише над луком, але й над власними почуттями. Він може дратуватися чи сердитися через глузливі зауваження темного, а може пропускати їх повз, не пускати у свідомість.

Юнак витягнув стріли з мішені й повернув їх дроу зі словами:

— Дякую, вчителю.

Він сказав це щиро, але дроу перекосило. Даніельєн помітив усмішку Самюельїса, який сидів трохи осторонь і спостерігав за навчанням.

— Щойно навчитеся, як Даніельєн, — проскрипів він, — і Гвірлоу не буде чого вас вчити.

Розділ 21
Світ людей, 2014 рік. Давид

— Що ти тут робиш? — прошипів Давид.

Дівчина в рожевому пуховику вправно заповнила рідкою сумішшю кілька скляних пляшок і позатикала їх шматками тканини. В морозному повітрі запахло ацетоном.

— Коктейлі Молотова, — дзвінко відповіла дівчина. Вона була зовсім юна, певно, студентка молодших курсів, з веснянками на переніссі та неслухняними кучериками, що вибивалися з-під плетеної шапочки. — Треба?

Після переходу старший син голови Ради пішов служити в оперативно-рятувальну службу цивільного захисту. Тут його знання й навички можна було реалізувати на практиці якнайкраще. Давид рятував людей у пожежах, паводках, аваріях і в складі підрозділу об’їхав майже всю Україну.

Листопад 2013-го заскочив його в Києві. Було сиро й сіро, вітер зривав краплі дощу з низького хмарного неба, люди бігли у справах, не підводячи голів, аж до того дня, коли зупинилися на Майдані.

Двадцять першого листопада купка протестувальників зібралася на центральній площі столиці, за дев’ять днів міліціянти зневажливо розігнали їх кийками. Давид прийшов туди вранці першого грудня, обурений порушенням одного з основних законів перевертнів: не застосовувати силу без потреби. Він знав свої здібності, вмів користуватися ними, але йому й на думку не спало б нападати на неозброєних. Працюючи рятувальником, він застосовував силу для допомоги і захисту, а не для атаки. І саме для цього він з’явився на Майдані. І побачив народження братерства.

Першого грудня кількість обурених мітингувальників збільшилася вдесятеро і вони почали будувати барикади. Люди облишили всі свої справи, щоб голосно заявити про незгоду з відмовою від Євроінтеграції. Пізніше, коли з’явився час на роздуми та аналіз, Давид зрозумів, що несподіване рішення уряду було лише приводом для протесту. Справжня причина полягала в тому, що критична кількість людей усвідомила свою свободу.

Протистояння між мітингувальниками та силовиками переросло в озброєні сутички дев’ятнадцятого січня. Колону, що рухалася до будівлі Верховної Ради з вимогами скасувати диктаторські закони, міліція закидала світлошумовими гранатами, у відповідь полетіли петарди й коктейлі Молотова. Міліцейські автобуси було спалено, а протестувальники перегородили шлях атакувальникам палаючими шинами. Міліціянти застосували водомети, але вони вже не здатні були загасити полум’я змін.

Водохреща, день, коли Ісус охрестився у водах Йордану та оголосив себе Спасителем, обернулася Вогнехрещею. Старі суспільні принципи згоряли, і небачені досі віра у власні сили та відповідальність за власний вибір об’єднували незнайомих людей.

Давида навчали як бійця: так навчають усіх перевертнів. Тепер він дивився, як б’ються звичайні люди — підприємці, айтішники, вчителі, лікарі, робітники, менеджери, продавці, які досі жили звичайним повсякденним життям та мирно робили кожен свою справу. Чоловіки та жінки, молоді та похилого віку, різні за політичними вподобаннями, віросповіданням, статусом і вдачею, вони об’єдналися, щоб відстояти одвічне право вільних самим обирати путь.

Чоловіки з досвідом бойових дій в Афганістані керували будівництвом захисних споруд. Майдан було розбито на сектори з ретельно продуманим облаштуванням. Установили чергування, продумали систему сповіщень та комунікацій між секторами. Всередині укріплень готували їжу та надавали першу допомогу пораненим під час сутичок. Кожен перебував на своєму місці, кожен знав, що йому робити. Страху не було зовсім — лише готовність допомогти будь-якої миті. І дедалі більше та більше людей стікалося струмками прилеглих вулиць, щоб улитися в море Майдану.

Давид відвідав усі сектори по черзі, він розмовляв із людьми, дивився їм в очі та сторожко втягував ніздрями повітря. Ані ненависті, ані злості, ані зневаги. Любов. Щільна концентрація любові одне до одного та до своєї країни. «Козаки, — думав Давид, — унікальне військо хліборобів. Чотириста років тому вони займалися наймирнішою справою — вирощували хліб. Плекали свою землю з великою любов’ю, пропускаючи кожну грудочку крізь пальці, вони пестили її. І лісовою пожежею поставали в одну мить перед ворогами. Люті вправні воїни, які билися за країну, як б’ються за коханих. Я бачу нащадків легендарних запоріжців на власні очі. І тепер розумію, чому мій прапрадід обрав залишитися з ними довіку».

Міжконфесійну каплицю встановили на Майдані ще на початку грудня, зовні це був звичайний торговий намет. Усередині священники різних конфесій сповідали та причащали вірян, кожен майданівець міг звернутися до Батька всіх своєю мовою. І демонструючи беззаперечну єдність, священники провели разом божественну Літургію. А одинадцятого грудня, вперше з часів монгольської навали, забили на сполох дзвони Михайлівського Золотоверхого собору, попереджаючи протестувальників про наступ силовиків. Собор прочинив свої двері, щоб прихистити активістів — і вірян, і невірян, — а беркутівці не наважились увірватися до святині.

«Силовики хочуть перемогти цих людей? Вони єдині не лише між собою, вони єдині з Батьком та сповнені Його любові. Хто здатен знищити цю любов?» У зимовому нічному небі горіла напрочуд ясна зірка. Давид зводив очі й подовгу дивився на неї.

Вісімнадцятого лютого Давид разом з іншими протестувальниками був на Липській. Їх намагалися відтіснити на Інститутську, і в беркутівців летіли пляшки з горючою сумішшю.

Двадцять другого січня силовики почали стріляти в мітингувальників з вогнепальної зброї, і протистояння перейшло на новий рівень. Майдан озброївся у відповідь. Рушниць було мало, але протестувальники були готові дати відсіч камінням, битами, палаючими шинами та коктейлями Молотова.

Давид зустрічав на Майдані жінок у норкових шубках, які тягали та підпалювали шини. Але оця дівчина, майже дитина з ясними очима…

— Коктейль потрібен? — дівчина простягла пляшку Давиду й незграбно пожбурила іншу в бік атакувальників.

Пляшка хряснула об ріг будинку. Полум’я радо лизнуло стіну.

— Дай сюди! — Давид відібрав у дівчини решту пляшок і вправно кинув одну під ноги беркутівцю. — Не лізь, — він відштовхнув дівчину за спину, — відходь в укриття!

З вікна палаючого будинку полетіли теки: активісти намагалися врятувати з пожежі документи. Беркутівці розступилися, пропускаючи юрбу тітушок. Озвірілі молодики з битами бігли на нечисленних протестувальників. Давид пожбурив у них коктейлі. Стіна полум’я та чорного диму на мить відрізала атакувальників.

— Їх забагато! — крикнув хтось із товаришів Давида. — Відступаємо!

— Відступаємо! — повторив Давид у прочинене вікно, і слідом за теками вистрибнуло кілька людей.

Перевертень затримався, щоб їх прикрити. Коли він розвернувся, щоб бігти на Інститутську, побачив за деревом рожевий пуховик.

— З глузду з’їхала? — Давид потягнув дівчину за собою. — Я ж сказав: в укриття!

Тренований слух вихопив із гулу тонкий посвист, Давид рвонув убік, штовхнув дівчину на бруківку та впав зверху, накриваючи її собою. У метрі від них розірвалася світлошумова граната.

— Ти чудова мішень, — перемагаючи дзвін у вухах, крикнув дівчині Давид, — ще яскравішої куртки не могла вдягти?

— Не підвищуй на мене голос! — гукнула дівчина у відповідь.

Давид підхопився та потяг її за собою. У дівчини запліталися ноги. «Контужена, — визначив перевертень на бігу. — Я, здається, теж».

Їм вдалося добігти до верхньої барикади на Інститутській.

— Зброя є? — прихиляючись спиною до щільно викладених мішків зі снігом, спитав Давид у чоловіка, поруч з яким опинився.

Зброї не було. На укріплення насувалися беркутівці. Вони стріляли та жбурляли гранати. Захисники барикади у звичайних будівельних касках відступали. Беркутівці наздоганяли людей і били кийками. Давид метнув ніж у силовика, який опинився поблизу, і вихопив його пістолет. Після двох влучних пострілів обойма спорожніла, але перевертень виграв кілька хвилин. Частина тих, хто відступав, встигла протиснутися крізь вузький прохід барикади. У натовпі Давид знову побачив дівчину в рожевому. Він схопив її за руку та допоміг забратися на кам’яний парапет уздовж правого узбіччя вулиці. Перебігаючи від куща до дерева, вони дісталися Хрещатика. З боку Європейської площі теж сунули силовики. На місто спадала вечірня темрява.

— Додому не підеш? — спитав Давид на бігу.

— У тебе кров на обличчі, — відповіла дівчина.

Майданівці підхопили молоду пару та заштовхали за барикаду найближчого сектора. Звідти, надавши невідкладну допомогу, поранених доправляли до Будинку профспілок.

— Подряпина, — відповів Давид жінці з пов’язкою медика. Перевертень трохи відсапався й повільно провів рукою по обличчю, витираючи кров. — Брову розсік.

Жінка здивувалася б, побачивши, як свіжа подряпина затягується рожевою шкірою просто під пальцями, але в неї не було на це часу. Поранених більшало, вона поспішала допомогти тим, хто цього потребував.

— Оце чудо заберіть, — перевертень підштовхнув до жінки рожеву дівчину. — В неї контузія.

— Нема в мене контузії! — надто голосно заперечила дівчина.

— Допоможи мені, — жінці вистачило одного погляду, щоб погодитись із діагнозом і зрозуміти марність спроби силоміць лікувати дівчину. — Пов’язки накладати вмієш?

Дівчина почала перев’язувати розбиту голову хлопцю, який сидів на перевернутому ящику. Давид роззирнувся. Розворушений мурашник. Багато закривавлених, понівечених людей. Їх перев’язують, важких транспортують в укриття. Легкопоранені стають поруч зі здоровими, щоб укріпити барикади, готуються дати відсіч. Чітко та злагоджено, без паніки. Це лише необізнаному може здатися, що мурахи метушаться без сенсу. Насправді мурашник діє як єдиний організм і здатен дати відсіч значно більшому за розмірами кривднику.

Дівчина в рожевому повела хлопця з перев’язаною головою до Будинку профспілок, поранений важко навалювався на її плече. Давид провів їх поглядом і перевірив метальні ножі. З п’яти залишилося три. Перевертень став на першій барикаді. Біля ніг її захисників вишикувалися коктейлі Молотова. Високочолий чоловік із густими вусами та хитруватими очима розливав по пляшках горючу суміш.

— Зі влучністю в тебе як? — спитав він Давида.

— Відмінно, — відповів перевертень.

— Тоді це тобі, — чоловік віддав Давиду кілька заповнених пляшок. — Мене, до речі, Віктором звуть, — він став на барикаді поруч.

І саме цієї миті силовики оголосили в гучномовець початок штурму Майдану.

Від тієї ночі в Давида залишилося небагато спогадів. Беркутівці сунули під прикриттям двох БТРів, стріляли та кидали гранати. У відповідь постріли лунали значно рідше, відбивалися переважно камінням і коктейлями Молотова. Палали шини. Протестувальники почали підпалювати барикади, щоб сховатися в диму. Люди падали. Їх відтягали і на їхнє місце ставали інші.

Загорівся один із БТРів. Запалав Будинок профспілок — звідти почали евакуювати поранених. Ніч пашіла вогнем і клубочилася чорним димом. Упав смертельно поранений Віктор. Барикаду довелося покинути під шаленим натиском силовиків. Горіло наметове містечко на Хрещатику. Захисники Майдану відступали та ущільнювали лави: Давид спиною відчував єдність людей. Вони несли втрати, але скорятися не збиралися.

На ранок силовики відступили. Пахло кров’ю та згарищем. Надходили звістки про загиблих. Давид подивився у стомлені обличчя товаришів, з якими всю ніч стояв пліч-о-пліч, та провів рукою по своєму. Певно, зараз він так само вимазаний сажею.

— Хлопці, чаю хочете?

Давид озирнувся на голос. Дівчина в брудному рожевому пуховику тримала в руках величезний закіптюжений чайник.

— На багатті закип’ятила, — голосно пояснила вона. — Солодкий.

Поруч із дівчиною стояла стомлена жінка з пакунком канапок.

— Підкріпіться, поки затишшя, — сказала жінка.

На Майдан прибули автобуси з підкріпленням. Хлопці та дівчата, виходячи з автобусів, одразу пов’язували на рукави жовті хустки — знак самооборони.

— Тобі б перевдягнутися, — сказав Давид дівчині. — Пуховик порваний.

— Мер метро зачинив, — зауважив хтось, — щоб на Майдан неможливо було дістатися.

— Деякі таксисти безкоштовно возять, — відгукнувся інший. — Мала, далеко тобі додому?

— Я з бабусею на Великій Житомирській живу, — усміхнулася дівчина. — Двадцять хвилин пішки. Ходімо зі мною? Помиєтесь. До речі, я Оля.

Пропозиція завітати увісьмох до незнайомої людини, щоб умитися, нікого не здивувала.

Сімдесятирічна Оліна бабуся Стефанія Володимирівна, невисока пані з прямою, незважаючи на вік, спиною, намотувала шалик перед дзеркалом у передпокої.

— Всю ніч новини дивилася, — пояснила вона, — горло перехоплює, дихати важко. Краще вже до вас піти, робити щось.

— Наприклад? — поцікавився Давид. Сподівання залишити Ольгу вдома під наглядом бабусі танули на очах.

Стефанія Володимирівна простягла йому ключ.

— Онде в кутку сейф, відкрийте. Покійний чоловік був мисливцем. І залишив у спадок три рушниці у відмінному стані та коробку набоїв до них.

Майданівці розібрали зброю. Одну рушницю Давид залишив собі.

— Яєчню вам із салом підсмажу, — сказала Стефанія Володимирівна й пішла на кухню.

Оля заснула просто під час сніданку, поклавши голову на плече Давида. Перевертень відніс дівчину до кімнати та вклав на ліжко.

— В неї легка контузія, — пояснив він бабусі. — Наглядайте за нею, будь ласка.

— Жінки залишаються вдома, поки чоловіки б’ються? — звела брову Стефанія Володимирівна.

— Щоб ми знали, за кого б’ємося, — відповів Давид.

У передпокої Стефанія Володимирівна по черзі перехрестила майданівців.

— Я зварю борщ, — сказала вона. — І дверей не зачинятиму.

Двадцятого лютого під час спроби протестувальників відбити позиції на Інститутській силовики відкрили вогонь. Беркутівці стріляли з автоматів, поклавши їх на барикади, які колись захищали мітингувальників. Кулі вибивали іскри з ліхтарних стовпів. Люди падали, заливаючи бруківку кров’ю. Беркутівці добивали поранених ногами.

Причаївшись за стовбуром високого дерева, Давид стріляв у відповідь із мисливської рушниці Оліного дідуся. Коли в перевертня скінчилися набої, довелося відступити під барикади Майдану, який снайпери розстрілювали з дахів прилеглих будинків. Давиду влучили в стегно, він упав, й одразу ж зверху впав молодий хлопець із простреленими грудьми. Того дня було вбито сорок вісім протестувальників.

Давиду вдалося перетягти рану та зупинити кровотечу. Ближче до вечора, коли стрілянина припинилася, він пошкандибав на Велику Житомирську. Дорога здалася надзвичайно довгою, через втрату крові паморочилося в голові. Давид ледь не впав у передпокої, Оля вискочила назустріч і встигла підтримати.

— Рушницю повертаю, — пробурмотів Давид, — все одно набоїв більше немає.

— Мізків у тебе немає, — відповіла пополотніла Ольга, — тебе поранено, тобі в лікарню треба, а не рушниці повертати!

— Хто б казав про лікарню! — перевертень сперся на дівоче плече. — Бинт є? В мене наскрізне поранення, кулю витягати не треба. Загоїться за тиждень. Допоможи перев’язати.

Двадцять першого лютого Майдан ховав загиблих. Труни пливли над натовпом під стогін пісні «Пливе кача». Ольга пішла на панахиду сама: Давид був надто слабкий, його доглядала бабуся. Вночі чинний президент утік зі столиці, а двадцять другого лютого Верховна Рада підтримала Постанову про його самоусунення. Позачергові вибори було призначено на двадцять п’яте травня.

— Старий уклад було змито кров’ю протестувальників, — задумливо сказав Ользі Давид. Він швидко одужував, неабияк дивуючи бабусю.

— Уряд? — перепитала Оля.

— Уклад, — повторив Давид. — І це тільки початок.

Розділ 22
Світ людей, 2012 рік. Юрко

За тиждень батько винайняв таксі, щоб привезти матір із лікарні додому. Він обережно підтримував її на сходах і опустився на коліно, допомагаючи роззутися, а потім посадив на дивані та приніс тацю з їжею. Після операції Ганні треба було їсти невеличкими порціями шість разів на день, й усі дієтичні страви готував чоловік.

— Ти зі мною, як із дитиною, — усміхалася жінка.

Вона взагалі почала багато усміхатися, її очі сяяли, і Юрко подумав, що, певно, замолоду мати була гарненька. Хлопець ретельно прибрав квартиру до її повернення та виправ усе, що можна було випрати. Білизна в кілька рядів висіла на балконі.

— Розмерзнеться — випрасую, — пообіцяв матері Юрко.

Мати лагідно скуйовдила йому волосся.

— Хлопці, а ви чого не обідаєте? — спитала вона.

— А ми на кухні, Ганю, — відповів батько, — ми ж не дієтичне їмо.

— От і несіть сюди, — попросила мати, — хоч посидимо за столом разом. На Новий рік не змогли, — вона зітхнула.

— На наш не змогли, — погодився батько, накриваючи на стіл, — але китайський ще буде. Відсвяткуймо?

Мати була засміялася, але раптом скривилася та притиснула руку до живота.

— Ох! І як ми його святкуватимемо? Що роблять китайці на новий рік?

— Байдуже, — батько турботливо погладив руку дружини. — Ганю, ти не смійся, шви болітимуть. Нічого китайського ми не робитимемо, приготуємось, як на свій, тільки на двадцять друге січня. Зрештою, настає рік Дракона. Твій рік, Ганю.

— Звідки ти все це знаєш? — лагідно спитала мати.

— В газеті прочитав, — буркнув Юрко. — Зараз в усіх газетах гороскопи друкують.

«Отже, мамі тридцять шість». На гроші, які йому давали на сніданки, Юрко купив їй фарбу для волосся. Батько, захоплений ідеєю відсвяткувати з родиною, встановив і прикрасив у вітальні штучну ялинку, Юрко поклав під неї свій подарунок.

— В них щось на кшталт медового місяця, — сказав він увечері друзям, які зібралися на спортивному майданчику. — Мати весь час усміхається, а батько її на руках до туалету носить. Хоча вона вже й сама непогано ходить.

— Не втручайся, — неголосно порадив Йоська. — Хай самі собі раду дають.

— Я хіба втручаюсь? Ходжу навшпиньки, мию посуд та підлогу і весь час питаю, що ще зробити. А мама відповідає: «Уроки».

Якось батько зазирнув до Юркової кімнати і, побачивши, як син сидить над підручниками, спитав:

— Мама каже, ти до училища після десятого збираєшся? А до якого?

Юрко промовчав.

— До машинобудівного коледжу йди, — порадив батько, не дочекавшись відповіді, — на електромеханіка. Спеціальність користується попитом, руки в тебе з правильного місця ростуть, швидко заробляти почнеш.

— Просто зараз я фізику вчу, — сказав Юрко, не підводячи очей.

— Вчи, — погодився батько, — в машинобудівному знадобиться. І математика також. У тебе з математикою як?

Юрко нарешті подивився на батька.

— Так само, як було два з половиною роки тому, — повільно проговорив він.

— Юрку, — зітхнув батько, — ти зараз натякаєш…

— Не натякаю, — перервав його син. — Ти просив не втручатися? Я не втручаюсь. Допомагаю по господарству та вчу уроки. Цього достатньо, щоб не заважати вам із мамою у ваших стосунках?

— У нас із мамою все гаразд, — почав був батько, але Юрко знову не дослухав.

— Тоді хай буде, як є. Давайте раду собі, а я вже якось розберуся. — І він знову схилився до підручника.

Батько трохи постояв біля Юркового столу, потім похитав головою та вийшов із кімнати, обережно зачинивши за собою двері.

***

— That stupid fool Harry even couldn’t imagine how lucky he was to be a total orphan, — сказав Юрко на уроці англійської. — At least nobody spoiled his life³⁵.

— The Dursleys spoiled his life perfectly³⁶, — пхикнула Леся не обертаючись.

— Come on, — скривився Юрко. — Harry had his separate room, food, clothes and the possibility to go to school. You guess that such a life could be called spoiled³⁷? Я тобі наведу безліч прикладів, коли одинадцятирічні діти геть нічого з цього не мають. Та їм ота комора під сходами за щастя була б!

— Коли вдовольняються фізіологічні потреби, з’являється необхідність у дечому іншому, — зітхнула Єлизавета Георгіївна. — Дивіться, — вона підійшла до дошки, швидко накреслила трикутник і поділила його на горизонтальні смуги. «Physiological needs³⁸» — написала вчителька в нижній смузі. — This is a base, the basis of a human life – air, water, food, shelter, clothes and footwear. Harry has got all that³⁹. Наступною сходинкою є «Safety and Security⁴⁰», — вона заповнила другу смугу. — Yourko, do you believe that Harry Potter feels safe and secure with the Dursleys?

— Чи почувається він у безпеці з Дурслями? — переклав Йоська про всяк випадок.

— Як можна почуватися в безпеці поряд із цими людьми? — знизала плечима Леся. — Вони постійно прискіпуються до Гаррі й ображають його.

— Тому Гаррі погоджується покинути стабільне впорядковане життя заради нікому невідомої школи магів, — кивнула вчителька. — Легко відмовитися від того, чого не маєш. Він не почувається безпечно з Дурслями, і дивакуватий Рубеус Геґрід небезпечнішим за них хлопцю не здається. До того ж у школі магів Гаррі може вдовольнити наступні потреби. «Love and belonging⁴¹», — написала Єлизавета Георгіївна в третій смузі.

— Це від дієслова to belong — належати? — поцікавився Павлик.

— Належність до групи, яка приймає тебе таким, яким ти є. People who love you and whom you may love⁴², — пояснила вчителька. — З Дурслями в Гаррі любов не складається. Хлопець отримує її від друзів у школі магів. — Учителька оглянула учнів. — За нормальних умов людина отримує все це в родині. Родина вдовольняє базові фізіологічні потреби, дає відчуття впевненості та безпеки й не менш важливу безумовну любов. А якщо ні? Тоді Юрко має рацію. Пробачити чужим людям відсутність почуття безпеки значно легше, ніж пробачити це найріднішим. Від опікунів не очікуєш любові. А від батьків — так. Від батьків її вимагаєш та ображаєшся, коли здається, що вони тебе не люблять.

— I didn’t say that⁴³, — буркнув Юрко.

— No, you didn’t⁴⁴, — легко погодилась Єлизавета Георгіївна. — Про всяк випадок хочу сказати усім вам, мої любі. Не всі вміють проявляти любов. І коли вам здається, що батьки вас не люблять, дуже часто це означає, що вони просто не висловлюють її в зрозумілий вам спосіб.

— Можете перекласти? — уїдливо поцікавився Юрко. — Я геть нічого не зрозумів із того, що ви зараз висловили.

— You DO understand me, — м’яко усміхнулася вчителька. — Yourko, I’m sorry, I didn’t mean to hurt you⁴⁵.

— Та ви праві, — поквапливо сказав Йоська. Він побачив, як у Юрка стиснулися кулаки. — Батьки нас люблять. Коли ми слухаємось, приносимо зі школи хороші оцінки, допомагаємо по господарству та й узагалі поводимося чемно. А от якщо ми десь схибимо, любов закінчується.

— If we don’t meet their expectations, our parents stop to love us⁴⁶, — уточнив відмінник Павлик.

— На павзу, мабуть, ставлять, — кивнув Юрко. — Правильно, Єлизавето Георгіївно?

— Візьміть окремі аркуші, — сказала вчителька, — та напишіть, у чому для вас проявляється батьківська любов, у яких випадках ви отримуєте ці прояви та як самі проявляєте любов до батьків. Можна користуватися словниками та граматичними довідниками. Якщо важко дібрати слова — намалюйте. Малюнки я також зарахую. До закінчення уроку двадцять хвилин, працюйте.

Юрко затримався після дзвоника та останнім здав свою роботу: чистий аркуш.

— Можете двійку поставити, — сказав він учительці.

— Ні, не можу, — Єлизавета Георгіївна рівно склала аркуші та підвелася з-за столу. — Це додаткове завдання, воно або оцінюється найвищим балом, або не оцінюється взагалі. — Вона зняла з вішака дублянку. — Хочу каву купити. Підете зі мною в «Кулиничі»⁴⁷?

— Рятівні бесіди проводитимете?

Єлизавета Георгіївна подивилася на годинник.

— Від великої перерви залишилося вісімнадцять хвилин. Дванадцять із них піде на дорогу туди й назад та покупку кави. Юрку, якщо вважаєте, що шести хвилин мені вистачить, щоб когось урятувати, ви нестримно лестите. Ні, мені набридло пити теплий сироп, який у шкільній їдальні вважають за чай. То йдете? Я зачиняю кабінет.

У «Кулиничах» Єлизавета Георгіївна купила каву і для Юрка, а коли він спробував відмовитися, подивилася так, що в хлопця слова застрягли в горлі.

— Дякую, — ніяково пробурмотів він, беручи з рук учительки паперянку.

— На здоров’я, — кивнула та. — Чому ви спитали про рятівну бесіду?

— Тому що вчителі їх дуже полюбляють. — До школи вони повертались без поспіху, сьорбаючи каву. — Постійно роблять зауваження та розповідають, як треба жити.

— Здебільшого, як треба поводитись, — усміхнулася Єлизавета Георгіївна. — Як треба жити — ніхто не знає, тому кожен вирішує сам.

— Погано вирішують, — похитав головою хлопець. — І постійно скаржаться. Єлизавето Георгіївно, ви задоволені своїм життям?

— Так, — ствердно кивнула вчителька. — Я молода, здорова, займаюся улюбленою справою, в мене чудова родина й прекрасні друзі. Хоча знаєте, Юрку, в п’ятнадцять років життя здавалося мені нестерпним, — вчителька похитала головою. — Коли я згадую, через що переймалася тоді, страшенно хочеться повернутися до себе тодішньої, обійняти і сказати: «Дівчинко, це все минає!»

— Узагалі все? — тихо уточнив Юрко.

— Якщо ви дозволяєте. Дивіться, — вона закасала рукав. Тонкий зап’ясток перекреслював негарний шрам. — Це я малою невдало впала на уламки скла. Поріз був глибоким, довелося накладати шви в лікарні. Ще й інфекція потрапила, рана загноїлася, довго гоїлася, й отакий рубець лишився. Мама й досі нервується, радить браслети носити, щоб приховати.

— Чому не носите?

— Щоб пам’ятати: загоюється та минає все. Якщо навмисне не ятрити рани. Але дещо лишає по собі отакі шрами. І нам лишається подякувати рубцям за вивчені уроки. — Єлизавета Георгіївна допила каву та влучно пожбурила паперянку у смітник.

— Який урок ви отримали зі свого порізу? — спитав хлопець.

— Дивитися на кілька кроків вперед, коли стрімголов мчу кудись, — учителька уважно подивилася Юркові в очі. — Юрку, скажіть, будь ласка, про що насправді ви хотіли поговорити?

— Не встигну, — зітхнув той, — чотири хвилини до дзвоника.

— В мене шість уроків щодня, а потім я ще дві години перевіряю зошити, заповнюю журнали та пишу плани. Заходьте, коли захочете.

Розділ 23
Світ людей, 2018. Стася й Данило

Стасі завжди було шкода викидати ялинку після новорічних свят. Тож, щоб донька не сумувала, батько придбав штучну. Вона зберігалася в коморі разом з іграшками та гірляндами, і наприкінці грудня мама видобувала штучне деревце, обережно змивала пил, і вони разом зі Стасею прикрашали його. Зірку на верхівку завжди прикріплював батько.

— Щось не зовсім те, — мовив Данило, поки Стася роздивлялася в супермаркеті штучні ялинки.

— Вони зроблені краще за ту, яка була в мене вдома, — відгукнулася Стася. — Майже справжні. Бракує тільки аромату хвої.

— Тоді я куплю ще маленьку живу в горщику, — запропонував перевертень. — Бачив мініатюрні ялинкові іграшки, буде, чим прикрасити.

Зрештою вони обрали велику штучну ялинку, маленьку живу та почали роздивлятися прикраси.

— Стасю, — м’яко промовив Данило, — припини дивитися на цінники. Обирай те, що хочеш. Купимо всі.

— Не можу, — зітхнула дівчина. — Я небагато заробляю, тому ретельно планую свої витрати.

— А я — свої, — відреагував Данило. — Я запланував зробити своїй дівчині подарунок, і навіть тобі не дозволю рахувати його вартість. Тому припини жахатися цін і просто обирай усе, що до вподоби.

Стася на хвильку замислилася.

— Добре, — дівчина усміхнулася. — Це буде чергове тренування.

— І в чому вправлятимешся?

— Дозволяти собі те, чого хочеться! Я ще не остаточно закріпила цю навичку.

— Я б порадив учитися шукати можливість отримати бажане, замість відмовляти собі в ньому, — зауважив Данило.

Стася жваво пішла вздовж поличок із ялинковими іграшками. Вона зупинялася, роздивлялася, якісь прикраси клала до візочка, якісь відкладала. Усміхнений Данило плавно рухався за нею.

— О, дивись, Віфлеємська зірка! — вигукнула Стася, показуючи на верхню поличку. — Даниле, дістань, будь ласка, я не дотягнуся.

— Оцю? — Данило взяв до рук пластикову коробку з біло-золотою восьмикутною зіркою. — Гарна, але чому ти називаєш її Віфлеємською?

— Це ж один із символів Різдва! — Стася побачила незрозумілий погляд і пояснила. — Ісус народився у Віфлеємі, і на небі засяяла зірка. Вона провістила народження Спасителя та вказала путь волхвам, які йшли привітати немовля. Хтось каже, що то були пастухи, які випасали худобу неподалік… Вони здивувалися появі яскравої зірки та пішли перевірити, що відбувається. А коли дісталися хліву, над яким та зірка сяяла, то знайшли новонародженого в яслах й подарували йому якісь дуже прості речі, що прихопили з собою. Але це таки були цінні подарунки, зважаючи на те, що пастухи віддавали найважливіше.

Інші кажуть, що волхвами були східні царі, які передбачили диво народження Спасителя, по своїх давніх книгах вирахували місце, де це станеться, і вийшли заздалегідь. Вони принесли немовляті Ісусу коштовні дари, але не думаю, що цінніші за ті, що їх принесли пастухи. Бо хай би яким коштовним був подарунок царя, він точно не останнє віддає. І люди вже понад дві тисячі років святкують народження Ісуса, ми називаємо цей день Різдвом і прикрашаємо ялинки отакою зіркою, копією Віфлеємської. Я хочу, щоб нашу ялинку зіркою прикрасив ти, — додала дівчина. — Це наш перший Новий рік разом, нам потрібні власні традиції.

— Добре, — погодився Данило. — Стасю, ти все обрала?

— Ти втомився? — дівчина уважно подивилася на коханого.

— Ні, але скоро почну дратуватися. Забагато запахів та звуків.

— Ходімо до каси, — кивнула Стася. — Я теж ледве витримую великі супермаркети. Забагато людей.

— Цього разу ти не забула захист встановити, — похвалив перевертень.

— Не забула, але він потроху слабшає. На чергу біля каси вистачить, не переймайся. Але потім знайдемо тихе затишне місце? Хочу посидіти з тобою, випити чаю або соку. Треба вирівнятися, перш ніж повертатися додому.

Данило усміхнувся. Наприкінці листопада він винайняв квартиру, і вони зі Стасею переїхали туди разом. Двокімнатна, яку пропонувала дівчина, коли вони тільки обговорювали переїзд, відпала одразу. «В одній кімнаті облаштуємо спальню, — сказав Данило, — в другій — вітальню, і тобі потрібен кабінет, де ти могла б працювати над дипломом». Дівчина трохи подумала. «Власний простір необхідний, — погодилася вона. — Але чому тільки мені? В якій кімнаті буде твій?» На зауваження Данила, що в нього є цілий спортивний клуб, Стася заперечливо похитала головою. «Тобто тобі потрібно буде йти з дому, щоб побути в місці, яке є лише твоїм? Це хибна ідея, як вважаєш?» Розчулений тим, що дівчина називає їхнє майбутнє житло домом, Данило вирішив винайняти чотирикімнатну квартиру. «Зрештою, в батька є власний кабінет, — сказав він Петрові, — а в мами — її власна вітальня». «Повага до особистого простору», — прокоментував Дід.

Данило завантажив покупки в багажник джипа, і вони зі Стасею завітали до невеличкої кав’ярні.

— Цікаво, як легенди різних рас описують одне й те саме явище, — сказав перевертень, коли вони замовили трав’яний чай. — Я про зірку, яку ви звете Віфлеємською.

— А ви її як називаєте? — поцікавилась Стася.

Офіціянтка принесла чай, чашки та тарілку з тістечками.

— Альваріель, Зоряне Сяйво. Священний дорогоцінний камінь ельфів. Окрім них, у містичному світі ніхто його не бачив, чули лише легенди. Ельфи розповідають, що прийшли із зірок та принесли із собою концентроване зоряне сяйво. В гравітаційному полі Землі воно обернулося на величезний діамант, і світлі зберігають його у своїй Скарбниці. Скарбницю, до речі, теж майже ніхто не бачив. У ній зберігаються неймовірні коштовності, і ті особи, які потрапляють до Скарбниці, настільки зачаровуються їхнім блиском, що не здатні покинути її.

— Тобто пограбувати ельфійську Скарбницю неможливо? — Стася зацікавлено слухала оповідь.

— Неможливо, — підтвердив Данило. — Є окремі представники інших рас, які відвідали Скарбницю та без перешкод вийшли звідти, але вони не розповідають про побачене. Лише усміхаються й кажуть, що споглядали найдивовижнішу красу у своєму житті.

— Як цікаво! — вигукнула дівчина. — Але розкажи докладніше про Альваріель. Це дорогоцінний священний камінь ельфів з’явився в небі Віфлеєма?

— Саме так, — кивнув Данило. — Жодних сумнівів, світлі розповіли про це на останній зустрічі провідників рас. Це зізнання викликало безліч запитань, але ельфи не з тих, хто відповідає прямо. Суцільні натяки, метафори й загадки, — перевертень похитав головою.

— Якщо це справді зоряне сяйво, не дивно, що воно вигулькнуло на небо, — Стася відпила чаю. — А потім згасло?

— Ні, повернулося до Скарбниці. — Данило почекав, поки дівчина вибере тістечко та взяв трубочку зі збитими вершками. — Ніби Альваріель зробив якусь позначку. Відмітив народження нової ери. Виконав свою справу та знову сховався.

— Може, не сховався б, — Стася замислено надкусила еклер. — Але люди не прийняли вчення Спасителя.

— Ви неправильно його зрозуміли, — уточнив Данило.

— Та зерно проросло, — дівчина поклала еклер на тарілку. — Дві тисячі років тому Ісус посіяв його, воно довго перебувало в купі полови, аж поки не випустило тонкий зелений паросток.

— Ти теж відчуваєш його?

— Скидається на те. Мені здається, я помічаю, як люди здувають цю полову та звертаються до вчення Ісуса, такого, яким воно насправді було. Бо Ісус учив любові. І я помічаю певні зміни у стосунках, у світогляді, в поведінці. Суспільство зараз і суспільство ще десять років тому — це не одне й те саме. Чекай, Даниле! Альваріель знову з’явився на небі?

— Змінюються всі світи, Стасю. Ми теж це відчуваємо. Тому батько і спитав в ельфів про Альваріель. Так, священний камінь знову покинув Скарбницю.

— Ого! І де він засяяв?

Данило знизав плечима. Стася знову взяла еклер і почала жувати.

— Даниле, — вона відпила ще чаю, — я розумію, перевертні та ельфи — зовсім різні за самою структурою, у вас різний уклад життя та різні цінності. Вам складно порозумітися. Але мені чомусь здається, що легке роздратування, яке виникає в тебе щоразу, коли ти говориш про ельфів, надто особисте. Я можу спитати, чого саме ти не можеш пробачити ельфам?

— Я мав би зрадіти, що ти так добре мене відчуваєш, — пробурмотів перевертень.

— Не переймайся, я не зловживатиму. Чітко визнач кордони, які не можна перетинати, я їх дотримуватимусь.

— З цим питанням ти межу не перетнула. Добре, слухай. Для ельфів перевертні — насамперед хижаки. Вони нас терплять, бо розуміються на природному балансі, а в природі хижаки необхідні. Але це їм непросто дається, самі ж вони й квітку не зірвуть!

— Розумію.

— Уяви тепер, що приблизно три тисячі років тому молодша сестра ельфійського короля закохалася в перевертня.

— Неймовірно! — вигукнула дівчина та відставила чашку.

— Неймовірно, — погодився Данило. — Ми сумісні приблизно так само, як олія змішується з водою. Але справжнє кохання об’єднує доволі різних створінь. Не знаю, як склалося б у пересічної ельфійки, але високий статус дозволив королівській сестрі знехтувати суспільною думкою та вкласти шлюб зі своїм коханим. Вони жили у Світлому Лісі, бо для ельфа покинути його майже завжди означає загинути.

— Так, ти розповідав про їхній міцний зв’язок із родовими деревами, — Стася захоплено слухала, не зважаючи на те, що в кав’ярні більшало людей і ставало гучніше.

— Важко сказати, як велося цій парі, сподіваюся, що добре, — провадив Данило. — Принаймні в цьому шлюбі народилася дівчинка, а нещасні ельфійки не здатні народити. Знов-таки, племінницю короля, хай і напівкровку, захищав високий статус. Її збиралися видати заміж за родовитого ельфа на дальній околиці Світлого Лісу. Вислати подалі від палацу та й забути. І трапилося ж Арвіліеріас зустріти на своєму шляху перевертня з правлячого клану!

— Знову?

— Доїдай тістечко, будь ласка, бо не розповідатиму. Ти забуваєш про їжу, коли чимось захоплюєшся. І чай твій стигне, — Данило почекав, поки Стася слухняно відкусить шматочок еклера, і продовжив. — Чи то перевертень полював неподалік Світлого Лісу, чи то був там у справах, і наче він урятував напівельфійку від хижого звіра. Особисто я не розумію, що Арвіліеріас робила поза межами Лісу та який хижак спокусився напасти на неї. Ельфів тварини ніколи не чіпають.

— Я розумію, — зітхнула Стася. — Арвіліеріас вийшла подихати на повні груди. Навряд чи їй легко жилося з родичами, які дорікали походженням. А хижак… Можливо, його вигадали. Історія кохання не може обійтися без міфологізації.

Данило знизав плечима.

— Хай там як, мій дальній предок чесно просив руки Арвіліеріас в її рідних. Тільки цього разу Найсвітліший так розгнівався, що поставив перед племінницею вибір: або вона вийде заміж за ельфа та залишиться в Лісі, або назавжди піде з Лісу зі своїм коханим. Арвіліеріас обрала коханого. І тоді король замкнув її в дальній вежі в глибині Світлого Лісу. Найсвітліший не врахував, що коли перевертень зустрічає свою справжню, його жодні перешкоди не втримають. Предок викрав Арвіліеріас з вежі та забрав до поселення клану.

— Але ж ельфи гинуть за межами Світлого Лісу? — Стася поставила спорожнілу чашку.

— Вона була наполовину перевертницею, можливо це, а можливо, справжнє кохання надавало їй сил жити та народжувати дітей.

Запрацювала кавомашина. Перевертень трохи скривився.

— А ще вона наполовину ельфійка, а вони майже безсмертні, — зауважила Стася. — Арвіліеріас ще жива?

Данило похитав головою.

— Пішла до Батька усіх у віці восьмисот років. Ельфи живуть, поки стає енергії жити. Після того, як пішов її коханий чоловік, Арвіліеріас ще черпала сили в любові до дітей, онуків, правнуків. Але поступово згасла і тихо, з ніжною усмішкою пішла. Майже така само щаслива в смерті, якою була за життя.

— Це дуже романтична історія, — зітхнула Стася, і раптом сплеснула руками. — Даниле! Ти теж із правлячого клану! Колір твого волосся…

— Згадка про те, що в мені є краплина ельфійської крові, — набурмосився перевертень. — Теж мені, привід втішатися!

— Не втішатися, — усміхнулася дівчина. — Пам’ятати, що справжнє кохання творить дива. Це і є рушійна сила Всесвіту, і, думаю, Батько усіх створив світи саме зі своєї любові. З чого ж іще? Ви з Дідом весь час повторюєте, що створювати можна лише з надлишку енергії, яку дає любов. Здається, ельфам трохи забракло мудрості зрозуміти це. Расові забобони завадили. Але певні суспільні зміни відбуваються упродовж зміни поколінь. А ельфійський вік неосяжно довгий. Не дивно, що вони майже не змінюються, і їхнє суспільство таке консервативне. Не сердься на них, — вона лагідно торкнулася Данилової руки. — Їдьмо додому? Прикрасимо ялинки, розвішаємо гірлянди й запалимо свічки.

— Стасю, в тебе очі сяють, — Данило ніжно потиснув дівочі пальці й торкнувся їх легеньким поцілунком. — Ти надихнулася давньою історією кохання?

— Ти мені її вчасно розповів, — Стася пригладила пальчиком його брови. — Знаєш, Новий рік для мене завжди був святом народження надії. Типу, залишаєш віджиле та непотрібне в старому році, а в новому робиш все по-новому. Ну, воно не завжди так працює, але надія на оновлення є завжди. Я змінювалась упродовж цього року і в новий входжу іншою, не тією, що була колись. І я поступово змінюватимуся надалі, але тепер мене це не лякає, а тішить. І ти зі мною, і ми стали справжньою парою. І перед нами лежить шлях, який ми зможемо пройти разом, тепер я в цьому впевнена. Бо в нас є те, що надає сили, — вона переплела свої пальці з пальцями Данила.

— Кохання, — відгукнувся той.

— Справжнє, — погодилася дівчина.

Розділ 24
Світ людей, 2014–2015 роки. Давид і Ольга

Ольга вдивлялася в обличчя на екрані. Наче притомні освічені люди. Чоловіки в дорогих костюмах, жінки з елегантними зачісками та акуратним макіяжем. Рада Федерації країни, яку Оля вважала братньою, куди їздила кілька разів із батьками, де жили її друзі. Підтримують звернення їхнього президента про дозвіл на застосування армії на території України. І усміхаються. Не вірячи очам, дівчина ще раз уважно придивилася. Так, вони усміхаються. Тобто вони дозволили своїй армії вдертися в сусідню країну й радіють цьому? Це реальність? Хіба так буває?

— На жаль, Олюню, — гірко сказала бабуся і вже звично накрапала корвалол. — Дідусь твій, царство йому небесне, ще десять років тому казав, що війна з Росією неминуча, а я не вірила. Не хотіла вірити. Ми ж у Другу світову пліч-о-пліч воювали, а тепер одне проти одного зброю піднімемо? А було б вірити, Толя ж кадровий військовий. Був.

Стефанія Володимирівна подивилася на портрет покійного чоловіка. Чорно-біла світлина в дерев’яній різній рамці стояла на маленькому столику біля канапи. Молодий Анатолій усміхається світу. Були й пізніші світлини — кольорові, але Стефанії подобалася ця. Толі щойно лейтенанта дали, він сфотографувався з новенькими погонами і прийшов освідчуватися. З трьома тюльпанами та коробкою цукерок, схвильований і серйозний. Мати вийшла з вітальні в сльозах, батько пішов її втішати, зніяковілі молоді чули з кухні: «Що це за життя з військовим, по казармах вештатиметься, по чужих кутках у злиднях, вона ж консерваторію блискуче закінчила, їй таке майбутнє пророкують!». У Толі запалали щоки.

— Я кохаю тебе, — сказала йому Стефа. — Ніхто й ніщо не змінить цього. Хіба сам від мене відмовишся.

— Нізащо у світі! — пообіцяв Толя.

Вони добре жили, поїздили по всій тодішній величезній країні, різне бачили, різне чули. По-всякому велося, але вони завжди підтримували одне одного, і по приїзді на нове місце служби Анатолій спершу знаходив для дружини піаніно.

Мати відтанула, коли народився Сашко. Вона приїхала поняньчити онука, подивилася, як щасливо сяють очі в її єдиної донечки, і прийняла зятя всім серцем. Потім Толя отримав місце викладача у Воєнній академії, вони жили всі разом у цій квартирі з батьками Стефанії. Тісно, гамірно, але весело та дружно. «З нашого боку — усі музики, дід твій — композитор», — натякала Сашкові бабуся.

Сашко вступив до Воєнної академії — з боку батька всі чоловіки були військовими. Але одружився зі скрипалькою, чим неабияк потішив бабусю. Молодим купили квартиру, народилася Олюся — світ очей прабабусі. «Співачка буде», — виголосила вона над колискою, де новонароджена заливалася на все горло. Прадід, батько Стефанії, ще встиг неквапливо погуляти з маленькою улюбленим Маріїнським парком, але невдовзі тихо пішов уві сні: він був на десять років старший за дружину.

Олі було десять років, коли в автомобільній аварії загинули її батьки. Стефанія вила ніч після звістки про загибель сина, а на ранок пов’язала ураз посивіле волосся чорною хусткою та повела онуку до школи. Вони з Толею забрали Оленьку до себе. Окрім загальноосвітньої школи, дівчинка навчалася в музичній та співала в хорі, Стефанія супроводжувала її всюди. Чорну хустку можна було й не знімати. За рік після сина помер від інфаркту чоловік. Ще за рік згасла мати. У великій квартирі з високими стелями залишилися дві жінки — стара та юна — і світлини. Стефа-першокласниця з батьками, молодий Толя в формі лейтенанта, Сашко зі своєю коханою Альбіною — Крим, Алупка, перша відпустка разом. «А тепер там російські військові чоботами топчуть», — думала Стефанія.

У ніч з двадцять шостого на двадцять сьоме лютого російські спецпризначенці захопили Верховну Раду Криму та Раду Міністрів, блокували аеропорти, установи зв’язку та ЗМІ. Під дулами їхніх автоматів депутати проголосували за проведення референдуму про приєднання півострова до Росії. І от сьогодні з екрану телевізора сусіди на весь світ заявили про намір удертися до України зі зброєю в руках.

— Невже це можливо? — спитала ввечері Оля в Давида.

Трохи відновившись після поранення, перевертень подякував за гостинність і пішов, але щовечора зустрічав Ольгу після занять у музичному училищі та проводжав додому.

— Інколи вибір доводиться захищати у битві, — відповів Давид.

— А я не вмію битися, — зітхнула дівчина. — Сам бачив, як я пляшки жбурляю. Я піаністка, бабуся знаєш як про мої руки завжди дбала? Щоб ані подряпинки. Ох, вона мене сварила, коли я на Майдані була! Я спочатку просто приходила постояти, потім чай і печиво приносила, а потім уже — рідину для коктейлів. А бабуся переймалася, що я пальці пошкоджу. Смішно, правда? Пальці цілісінькі, зате мене контузило.

Стефанія Володимирівна наполягла на тому, щоб онука звернулася до лікаря, але Ольга відмовилась від госпіталізації та лікувалася амбулаторно.

— Терпіти не можу лікарні, — пояснила вона Давиду. — Мене вже там лікували, коли батьки розбилися.

Вона багато розповідала про себе, про своє дитинство, про рідних, про навчання, про музику.

Давид розповів про ліси містичного світу, вовчі клани, які живуть серед них, барсів, які мешкають в горах, Раду і старого Самюельїса.

— Ти ніби казку розповідаєш, — задумливо зауважила Оля, — але ж це не вона?

Давид забрався з духом.

— Ні, Олю. Містичний світ — цілком реальний і щільно пов’язаний зі світом людей. Перевертні приходять сюди крізь Портал, щоб служити.

— Навіщо це їм? — поцікавилася дівчина.

— Бо тільки серед людей перевертні можуть знайти справжню пару. Ми одружуємося тільки раз — і це на все життя.

— Ми? Ти перевертень?

— З правлячого клану, — підтвердив Давид. — Моя бойова іпостась — вовк.

Ольга уважно, ніби бачила вперше, подивилася йому в обличчя.

— Схожий, — кивнула вона, — а я все думала, кого ти мені нагадуєш? Точно, вовк.

— Тебе це не лякає? — обережно поцікавився Давид.

— А тебе не лякає, що я годинами можу сидіти за піаніно, розучуючи сонати Моцарта?

— Це частина тебе, а значить — важливо для мене, — серйозно відповів Давид. — Хоча сам я й не розуміюся на музиці. Тобто для мене існує та, яку я можу слухати, і та, від якої верне. Та й по всьому.

— А я чую її всюди, — задумливо промовила Ольга. — В середмісті Києва співає кожен камінчик, я інколи йду вулицею, прикладаю долоню до будинків та слухаю їхні співи. От послухай, — вона взяла Давида за руку та приклала її до стіни.

Вони стояли біля її будинку, у вечірній темряві м’яко світилися ліхтарі та осяювали золотавим сяйвом голе гілля дерев.

— Не чуєш, — похитала Ольга головою. — Теж вважаєш, що я дивачка?

— Дай руку, — Давид приклав дівочу долоньку до стіни та накрив своєю. Його рука була майже вдвічі більша. Вони постояли трохи в цілковитій тиші. — Чую. Це старий будинок, голос у нього вже слабкий, але він тихо співає про тепло людей, які жили в ньому. Він усіх пам’ятає та переповідає їхні історії.

Ольга стала навшпиньки, цьомкнула Давида в підборіддя та шмигнула в під’їзд.

Наступного вечора Давид прийшов із двома букетами тюльпанів, великою коробкою цукерок та чимось, загорнутим у подарунковий папір. Ольга нетерпляче розгорнула пакунок.

— Бабусю, — проспівала дівчина, — подивись, це електромасажер для пальців!

— А це вам, — трохи ніяково простяг Давид один із букетів Стефанії Володимирівні.

— Оленько, підсмаж, дитинко, млинців, будемо чаювати, — сказала Стефанія Володимирівна, забираючи квіти. — Давиде, ходімо до вітальні.

— Але, бабусю…

— Тісто вже готове в холодильнику, — Стефанія Володимирівна підштовхнула молодика в бік вітальні. — Руки тільки обережно, чуєш мене? Пильнуй!

Оля знизала плечима й пішла на кухню. Стефанія Володимирівна поставила тюльпани у вазу, сіла на диван і подивилася на світлину чоловіка.

— Давиде, ви збираєтеся просити в мене дозволу одружитися з моєю онукою? Сідайте, будь ласка. Ви високий, мені незручно на вас дивитися.

— Стефаніє Володимирівно, — почав був Давид, — я розумію, вам здається, що все надто швидко…

Жінка змахнула рукою, і перевертень замовк.

— Юначе, я надто багато бачила в житті, щоб перейматися через такі дрібниці. Мене турбує зовсім інше. Оля — єдина, хто в мене є. Ви розумієте, наскільки вона для мене цінна?

— Для мене теж, — відповів перевертень.

Запала мовчанка. Стара жінка уважно дивилася на молодого чоловіка, і він не відводив очей.

— Ви кажете правду, — нарешті промовила Стефанія Володимирівна. — Але я не про це вас питала. Ви зможете вберегти її? Захистити її дорогоцінне життя, її безцінні наївні мрії, її перше світле кохання, її саму? Ви зможете зберегти її, як бережуть вогник свічки в штормову ніч?

— Стефаніє Володимирівно, — тихо і твердо сказав Давид, — я опікуватимуся Олею так, ніби вона — мої серце і кров, і повітря в легенях.

— Я дозволю їй вийти за вас, — відгукнулася старенька. — Ще б я стала на заваді! Жінки в моїй родині закохуються раз і назавжди.

На кухні щось грюкнуло. Давид підхопився.

— Оленька впустила каструлю з тістом, — прокоментувала Стефанія Володимирівна. — Млинців не буде.

— Я їй допоможу, — сказав Давид уже з порогу.

***

Стефанія Володимирівна попросила зачекати з весіллям рік. Оля мала скласти іспити в музичному училищі й отримати диплом. Давида це влаштовувало: з семи років служіння йому залишався саме рік. Він розмірковував, як обережно підготувати бабусю до того, що після весілля Ольга перейде з ним до містичного світу, але старенька його здивувала.

— Давиде, — якось мовила вона, — я вважала, ви достатньо мене поважаєте, щоб прямо сказати, що заберете Олю до Ізраїлю.

Давид кліпнув від несподіванки.

— Оля розповідала про прекрасну далеку країну з високим рівнем медицини та потужною армією, до складу якої входять і хлопці, і дівчата, — провадила Стефанія Володимирівна. — Я знаю тільки одну таку. Ізраїль.

— Я розповідав про цілителів, — уточнив Давид.

— Ви вільно говорите українською, — вела своє бабуся, — але я музикантка, тож чую ледь помітний акцент, а інколи ви обираєте не зовсім коректні слова. Юначе, правильно казати «лікарі». Ви швидко одужали після поранення, але ваша постава… Мій чоловік був офіцером, військових я впізнаю навіть у цивільному. Ви військовий лікар? До речі, Толя вважав ЦАХАЛ найкращою армією світу, і не тільки через ваше оснащення. Ви захищаєте рідну землю, і тому мотивовані. Толя мріяв, щоб і в Україні так було, — Стефанія Володимирівна зітхнула.

— Українська армія народжується просто зараз, — зауважив Давид.

Чотирнадцятого березня п’ятсот людей із самооборони Майдану вирушили на тренувальну базу, сформувавши перший в історії незалежної України добровольчий батальйон. В інших містах підхопили ініціативу, тож учителі, лікарі, студенти, підприємці, айтішники рушили на схід, щоб захистити свою землю.

— Але, Стефаніє Володимирівно, я не ізраїльтянин! Я казав, що виріс серед лісів, а Ізраїль — у пустелі.

— Не здивуюся, якщо ви вкриєте цю пустелю лісом, — відмахнулася Стефанія Володимирівна, — сади ви вже виростили.

«Перекинутися, щоб вона побачила мене в бойовій іпостасі? А раптом серце не витримає? І без того на корвалолі живе», — Давид зітхнув.

— Розумію, що вам доводилося стикатися з проявами антисемітизму, — Стефанія Володимирівна трохи скривилася, — але, юначе, неправильно вважати, що сто відсотків українців заражені ним. Така думка — теж ксенофобія, але з іншого боку. Мені байдуже до рас, національностей та віросповідання. Я дивлюся на особисті якості людини. Я прийняла вас як майбутнього зятя, тому припиніть спроби замилити мені очі.

Давид знову зітхнув. «З Києва є рейси до різних міст Ізраїлю. Як пояснити, що я не зможу запросити бабусю відвідати нас?»

— Я не нав’язуюсь, — промовила Стефанія Володимирівна. — Я не проситиму забрати мене з собою чи показати мене тамтешнім лікарям. У гості теж не проситимусь, бо з моїм серцем перельоти протипоказані. До мене краще прилітайте. За будь-якої нагоди. Домовилися?

— Домовилися, — перевертень облишив спроби переконати бабусю, що розповідь про містичний світ — не вигадка.

***

Новостворена армія потребувала усього й одразу. Бронежилети, маскувальні сітки, одяг, взуття, їжа, медичні препарати.

— Нічого немає, брате, — сказав Дмитро. Його видовжені очі мерехтіли. — Зараз уже байдуже, чому так сталося та хто за це відповідальний. Важливіше, що життєво необхідно все.

На три роки молодший Дмитрієн пішов на схід з одним із добровольчих батальйонів. Давид приїхав автівкою до їхнього розташування. Багажник був заповнений аптечками, спідньою білизною, шкарпетками та дезінфікуючими засобами. Оля співала в переходах метро, щоб назбирати грошей для армії, її однокурсниці підхопили ініціативу. Скрипалька, флейтистка та співачка облюбували собі жваве місце біля станції «Майдан Незалежності» і щовечора після занять в училищі влаштовували концерти. Давид додавав до їхніх грошей власні, закуповував необхідне та раз на два тижні їздив на схід.

Літо було спекотним у всіх сенсах. Бої точилися в Луганській і Донецькій областях, палало по всій лінії фронту, частини перекидали з однієї ділянки на іншу. Братів підрозділ Давид знаходив загостреним чуттям перевертня.

— На ходу всього вчаться, — казав Дмитро про побратимів. — Більшість із них до цього й автомат в руках не тримали. Є тут один, свого часу від армії відкосив. Прикинь? Тепер такий вояка завзятий, куди там!

Він сміявся, блищав зубами. Дмитро засмаг, схуднув, вилиці загострилися, вовча натура виразно проступала крізь людську подобу.

— Позивний мені придумали. Хижак. Прикинь? Кіно таке було. Хлопці помітили, що я серед них найкращий розвідник, питають, чи не воював у джунглях В’єтнаму. Приколісти!

— Наступне замовлення командир твій склав? — Давид пробігав очима папірець. — Рація?

— Дві, брате. Й тепловізори. Крім мене, тут ніхто до нічної варти не звик. Треба. І добре б душ похідний. Бо пилюга вже в шкіру в’їлася в цих степах.

— Зроблю, — Давид сховав папірець до кишені. — Перемагайте.

Дмитро кивнув.

— Дивись.

На обрії здіймалися терикони, у літньому мареві вони здавалися блакитними.

— А я вважав, що гарніше наших лісів нічого немає! — Дмитро покрутив головою. — Це надзвичайна земля. Я пишаюся, що служу їй разом із цими людьми.

Стефанія Володимирівна розпустила светри, які тільки змогла надибати, і сіла плести шкарпетки. У глибокому кріслі, яке поглинало її цілком, бабуся була схожа на спритного павучка. Час від часу дзвонили у двері: то колежанки Стефанії приносили готові шкарпетки. Жінка прискіпливо обдивлялася кожну пару та складала у велику картонну коробку. Коли нитки закінчувалися, бабусі йшли до секонд-хендів і купляли ще светрів на розпуск.

— Вам би самій підрозділом командувати, — зауважив Давид.

Стефанія Володимирівна подивилася на нього поверх окулярів.

— Допоможіть Олі спальники розвішати, — відповіла вона.

Ольга назбирала по знайомих спальники й випрала їх. Давид розвісив їх на просушку у дворі будинку.

— Каремати хлопець флейтистки Карини пообіцяв знайти, — сказала Оля. — Бабуся каже, що вояків наших уже до зими готувати треба. Думаєш, так надовго АТО затягнеться?

— До перемоги, — відповів Давид.

Російська армія застосовувала танки та артилерію. Те, що здавалося неможливим, перетворилося на реальність. Села та містечка на сході руйнувалися, коливалася лінія фронту. З’являлися біженці. Люди з широко розплющеними застиглими очима. Чоловіки, жінки, діти, старі… Стефанія Володимирівна здала кімнату молодій жінці з десятирічним сином. У жінчиній валізі були лише два комплекти спідньої білизни для неї та сина, решту займали матеріали та інструменти. Ірина була кравчиня.

— Я зароблю та винайму собі окрему квартиру, — пообіцяла вона Стефанії Володимирівні. — Ви не переймайтеся, трохи грошей у мене зараз є, за кімнату заплачу, скільки скажете.

— Схоже, що я голодна, гола та боса? — уїдливо поцікавилася господиня. — Не треба мені ваших грошей, купіть сину м’яч, хай бігає у дворі. Оно біля телефона записник, сідайте та обдзвонюйте моїх знайомих. Вправна кравчиня всім потрібна, і пенсіонеркам, і їхнім дочкам та невісткам. Якісно пошиєте — вони рекомендуватимуть своїм знайомим. В буквальному сенсі усе у ваших руках.

Чоловік Ірини — так звали жінку — воював у складі добровольчого батальйону.

— Східнякам у полон здаватися не можна, краще одразу застрелитися, — дивлячись кудись повз Стефанію Володимирівну, сказала Ірина. — Їх катують по-звірячому. Бо ж ми мали руський мир вітати, а ми за Україну.

— З нами Бог, — відповіла бабуся.

Вона не мала чим зарадити горю та болю, яке бачила, її пальці піаністки були надто слабкими, щоб осушити сльози стражденних. Вона й не намагалася, утім робила, що могла: готувала сніданки, плела шкарпетки та допомагала з уроками Ірининому сину Кирилу. Ввечері Стефанія Володимирівна сідала за піаніно та потроху вчила хлопчика грати.

— Видатного піаніста з малого не вийде, — пояснила вона Ірі, — та й не треба. В Кирила схильність до точних наук. Але музика пов’язана з математикою, опанування одного допомагає в іншому.

Узимку після важкого поранення Іриного чоловіка комісували.

— Залишайтеся в мене, — запросила Стефанія Володимирівна. — Іринко, вам важко буде водночас працювати й опікуватися чоловіком і дитиною. А квартира в мене велика і розташована зручно.

Минуле поверталося в іншому образі, у квартирі знову лунали голоси, борщ варився великими каструлями, зранку до ванної шикувалася черга, а вечорами співало піаніно. Валерій, чоловік Іри, ще не одужавши після поранення, повільно пересувався з кімнати в кімнату та лагодив меблі, електрику й сантехніку.

— До війни в нас ательє було, — сказав він Давиду. — Іра кроїла, винайняла двох швачок, а я закупляв матеріали й фурнітуру, розвозив готовий товар по торгових точках та вів бухгалтерію.

— Я тобі автівку свою залишу, — пообіцяв перевертень. — Відновишся — зможете відкрити ательє в Києві.

— Так дивно, — тихо вимовив Валерій, — я майже забув, що жінки полюбляють гарно вдягатися. Взагалі забув, що вони по крамницях ходять, що крамниці існують. Що є міста — з кав’ярнями, ресторанами, перукарнями, світлофорами та заторами на дорогах.

Він рідко виходив з дому, не лише через слабкість, а ще й тому, що бурхливе життя великого міста лякало його дужче, ніж обстріли позицій. В окопах все було зрозуміло і просто. Тут — свої, там — чужі. Стоїмо, стріляємо, тримаємося. Він не втримався і впав з уламком міни в животі, і на його місце заступив інший. А Валерій опинився в затишній квартирі, де не міг дати собі ради. Не можна ж вважати чоловічою справою заміну змішувачів? Жах, бруд і кров війни снилися йому щоночі. Хтось інший стояв на його місці, дивився у приціл і спускав гачок. І хтось інший падав, просочуючи землю гарячою кров’ю. З бліндажа Валерій дзвонив дружині та сину за першої нагоди, мріяв побачити та обійняти їх. Зараз він ледь упізнавав найрідніших людей. Він не припинив любити їх, тільки дуже різні шляхи вони пройшли за цей час.

— Запросіть Іру на побачення, — звеліла наприкінці березня Стефанія Володимирівна.

Валерій здивовано подивився на стару жінку.

— Більшість чоловіків припиняють робити це, щойно одружаться, — похитала головою Стефанія. — Стратегічна помилка! Справа ж не в тому, що жінці потрібна увага коханого. Справа в тому, що чоловік та дружина змінюються й не помічають цього. Ніколи помітити в щоденній метушні. Для цього й необхідно раз на тиждень виходити кудись із дому в місце, де можна побути тільки вдвох, наговоритися й надивитися одне на одного. У вашому випадку можна і щодня. І говорити, говорити, говорити. І слухати. Слухати дуже уважно. Валерію, якби сталося диво, і мій чоловік повернувся, перше, щоб ми зробили б, — пішли гуляти до Маріїнського. Мені необхідно було б дізнатися, що він пережив за роки без мене та розповісти, як велося мені.

Валерій уперше подумав, що йому й на думку не спадало спитати в дружини, як вона почувалася, кидаючи рідне місто та їдучи з дитиною в невідоме. Телефоном вона розповідала, як пощастило зустріти добрих людей. Познайомившись зі Стефанією, Ольгою та Давидом, Валерій зрозумів, що дійсно пощастило. І дратувався через те, що Іра плаче вночі, коли думає, ніби він спить. Він запросив Ірину на Володимирську гірку, і подружжя довго сиділо на схилі й дивилося на величні води сивого Дніпра.

— Іринко, ви сильні обоє, — м’яко сказала Стефанія ввечері. — Ви подужаєте й це випробовування.

***

Наприкінці травня почалися іспити в музичному училищі, Ольга ходила зосереджена й заглиблена в себе. Диригування вона склала найкраще за всіх у групі, їй запропонували вступати до консерваторії.

— Ти ж не залишишся? — спитала вона в Давида.

— Залишуся, якщо потрібно, — відповів перевертень.

Він учергове повернувся з поїздки на схід. Братів підрозділ вгризся зубами в землю та надійно тримав позиції. Колишні цивільні перетворилися на вправних воїнів. Запити для волонтерів стали більш специфічними. Бійці раділи домашній їжі та смаколикам, але замовляли індивідуальні аптечки, прибори нічного бачення й генератори.

— Твої сім років добігають кінця, — сказав Дмитро. — Піклуйся про свою справжню. Нами ще волонтери опікуються. Неймовірні люди!

Ольга з Давидом неквапливо пройшли повз Володимирський собор, дісталися Оперного театру та звернули до Золотих воріт.

— В дитинстві я була розчарована тим, що ворота насправді не золоті, — усміхнулася дівчина та всілася на зігрітих червневим сонцем сходинках. Давид опустився поруч. Дівчина занурила пальці в його волосся, лагідно перебирала прядки.

— Після загибелі батьків я пів року в лікарні провела, — тихо сказала Оля. — Там мені наснився сон. Ніби я їду верхи на величезному вовку, а навколо співає ліс. Бабуся казала, що я казок начиталася, — дівчина тихо засміялася. — Забереш мене до містичного світу? Я хочу почути ці співи.

Давид поцілував тоненькі пальчики.

— Я переживала, як бабуся сама залишиться, — додала дівчина. — А вона й не залишиться, Іра з сім’єю з нею буде. Вони хороші, їй з ними добре. Вона почала усміхатися, помітив? А я думала, бабуся вже ніколи не усміхатиметься.

В останній день Давидового служіння Оля склала речі до наплічника та попрощалася з бабусею. Давид уклонився старій жінці.

— Ми навідаємо вас за першої можливості, — пообіцяв він.

— Бережіть одне одного, — відгукнулася Стефанія Володимирівна.

Давид залишив автівку Валерію, і до Крюківщини подружжя доїхало на таксі. Перевертень розрахувався з водієм, закинув на плече Олін наплічник і взяв дівчину за руку. Вони пройшли повз базу відпочинку та заглибилися в ліс.

— Тримай, — Давид простяг дівчині наплічник, коли вони зупинилися на віддаленій галявинці.

Серйозна Ольга вділа руки в лямки. Давид перекинувся через голову — і перед дівчиною постав великий чорний вовк. Оля сіла йому на спину, і вовк побіг поміж дерев. Швидше й швидше, рослинність злилася в щільну зелену стіну. За кілька хвилин величезний звір уповільнив біг, Оля почала розрізняти окремі дерева. Буки зі світлою корою, величні дуби. Дерева тихо співали прадавню пісню життя, до них додавалися інші голоси. Ольга дослухалася.

«Живе тягнеться до сонця, мисляче тягнеться до любові. Народжений з любові повертається в любов».

Вовк зупинився на узліссі, і дівчина зісковзнула з його спини. Давид перекинувся в людську подобу. Їх зустрічали місцеві мешканці — високі люди з такими ж, як у Давида, видовженими очима.

— Вітаю нове подружжя клану! — мовив чоловік із дивовижним сріблясто-білим волоссям.

Темноока жінка, яка стояла поруч із ним, ступила крок назустріч і міцно обійняла Ольгу, а потім Давида.

— Діти! — прошепотіла вона й додала голосніше: — Вітаю в поселенні клану.

Ольга стала навшпиньки, щоб роздивитися вільно розташовані дерев’яні будинки. Давид обійняв її за плечі.

— Наш я збудую сам.

Розділ 25
Світ людей, 2012 рік. Юрко

— Остаточно вирішили, куди вступатимете? — спитала Єлизавета Георгіївна.

Вона сиділа за столом і перевіряла зошити, відкладаючи оцінені в стосик. Весняне сонце щедро линуло у вікно кабінету й золотилося в її каштановому волоссі. Юрко полив квіти, витер підвіконня і всівся за першою партою. У школі панувала тиша: уроки в старших класах закінчилися, а молодших учнів, які відвідували групи подовженого дня, вихователі вивели на прогулянку. Малі бігали та гралися на шкільному подвір’ї, але крізь зачинені вікна не було чути їхнього гомону.

— До машинобудівного, на електрика.

— Чудово. — Вчителька щось підкреслила в зошиті зеленою ручкою, швидко написала кілька слів і підвела очі на хлопця. — В Україні стався очевидний перекіс. Більшість вважає за необхідне вступити до вишу, а потім не знає, що з тією вищою освітою робити. Країні не потрібна така кількість юристів. Бракує фахівців, які вміють якісно робити щось саме руками. Слюсарів, електриків, будівельників тощо. Багато технікумів позачинялося свого часу. Тепер за голову хапаються й намагаються відновити. Ви правильний вибір робите, Юрку. Бажаю вам успіхів. — Вона знову схилилася над зошитом.

— Чому ви зеленою ручкою в зошитах пишете?

Юркові подобалося, коли вчителька на нього дивилася. Її погляд завжди був прямий і щирий.

— Сподіваюся, ви також помітили, що я не виправляю помилки, а підкреслюю те, що в учня вийшло найкраще?

— Помітив, — буркнув Юрко. — У його зошитах зелених підкреслень було небагато. Так-сяк розмовляти англійською він упродовж року навчився. Писати було значно складніше. — Я й питаю: чому?

— Не чому, а навіщо, — усміхнулася Єлизавета Георгіївна й згорнула черговий зошит. — Бо на запитання «Чому?» існує лише одна відповідь. Тому що можу. Усе решта — від лукавого, — вона розгорнула інший зошит, кілька секунд незрозуміло роздивлялася написане, а потім розреготалася.

— П’ятикласник, — пояснила вона здивованому Юркові. — Завдання було — скласти просту арифметичну задачу, ми з ними числівники вивчаємо. І цей дотепник записав українські слова латиницею! Цікаво, на що розраховував?

— Цікаво, що ви йому напишете у відповідь.

— Що він жодного разу не помилився в транслітерації, — учителька здивовано похитала головою. — Навіть «щ» передав сполученням «shch», на таке не кожен здатний.

— Але він не виконав завдання!

— Тому й отримає четвірку, — Єлизавета Георгіївна зробила кілька нотаток в учнівському зошиті, — переважно за транслітерацію й зовсім трохи за винахідливість. Це, до речі, відповідь на запитання, навіщо я підкреслюю те, що учням вдалося. Щоб вони концентрувалися на своїх досягненнях, Юрку. Помилки виправите самі, якщо захочете.

— Або не виправимо, бо ніхто нас носом у них не тицьнув, — зауважив Юрко.

— Виправите ті, які муляють особисто вам, — відгукнулася Єлизавета Георгіївна. — Загальне життєве правило: люди виправляють те, що заважає їм жити. Головне — правильно визначити, що саме заважає.

— Деякі люди, — зітхнув Юрко.

— Тобто? — здивувалася вчителька. — Лише деякі люди виправляють? Можливо. Декому подобається жити в безладі, буває.

Вона продовжувала перевіряти зошити, швидко бігала рядками зелена ручка. У сонячних променях висіли порошинки. Малим Юрко намагався роздмухати їх та очистити простір. Він і зараз примружився та легенько подмухав. Порошинки затанцювали в потоці теплого повітря.

— Деякі люди заважають жити, — тихо промовив він.

Єлизавета Георгіївна підвела нарешті голову.

— Про кого ви зараз говорите, Юрку?

Хлопець відвів погляд. За вікном лагідно хитали вітами клени, бруньки на них лопалися, визирали липкі листочки.

«Що я тут роблю? Треба було йти з хлопцями м’яча ганяти, коли кликали». Місяць тому мати повернулася до чергувань у педіатричному відділенні. Вчора вона посварилася з батьком, бо той поїв картоплю, яку мати заздалегідь відварила на зрази. Насправді шпильки вона почала підпускати чи не в перший після виходу на роботу день. Батько намагався жартувати та заспокоювати її. Але вчора йому урвався терпець, він гаркнув, що якщо у власній хаті не може картоплину з’їсти, то краще пошукати собі іншого притулку і грюкнув дверима. Притулок батько швидко знайшов у гаражах і повернувся додому напідпитку. Вперше з того дня, коли знову почав жити з родиною.

— Гуртожиток мені не світить, — пробурмотів Юрко, — в мене прописка харківська.

— Втеча не вирішує труднощі, — зауважила Єлизавета Георгіївна.

— Навіть якщо це втеча з в’язниці? — уточнив хлопець.

— Тільки доти, поки втікач не натрапить на першого ж поліцейського, який вже має орієнтировку.

— Енді Дюфрейн не натрапив, — заперечив Юрко.

Англічанка якось згадала «Втечу з Шоушенка», і Юрко з хлопцями взяли в прокаті диск і подивилися фільм з Тімом Роббінсом та Морґаном Фріменом на комп’ютері Йоськи. Вчителька відклала ручку та підвела погляд.

— Енді Дюфрейн готував свою втечу понад двадцять років і ретельно продумав усі деталі, недарма ж він бухгалтер за освітою, — спокійно промовила вона. — Але краще, Юрку, ви б прочитали книгу. Тоді б звернули увагу на те, що Енді Дюфрейн носить невидимий піджак свободи навіть у в’язниці.

Хлопець закліпав очима.

— В книзі про цю людину розповідає Ред, чоловік, який потроху доправляє контрабанду в’язням. Він одразу помічає те, що виділяє Енді з-поміж інших. Той поводиться, як вільна людина. Робить те, що вважає правильним. Ред описує Дюфрейна, як вдягненого в невидимий піджак свободи. Розумієте цей вислів, Юрку?

— Керівництву в’язниці не вдалося зламати Енді, — відповів Юрко.

— Неможливо зламати людину, яка бере у свої руки відповідальність за власне життя. Несправедливе звинувачення, знущання інших в’язнів, відмова в апеляції. Світ не був приязним до Дюфрейна, чи не так? Але він і не очікував багато від оточення. Те, що йому було потрібно, він робив для себе сам. І зверніть увагу на ще один момент, Юрку. Енді міняється сам. Він не вимагає, щоб світ та люди змінилися.

— Він змінює інших в’язнів, — заперечив хлопець. — Організовує для них бібліотеку, надає можливість отримувати освіту.

— Але ж не змушує, — уточнила вчителька. — Тільки надає можливість. Хочете — читайте, Енді зібрав класну бібліотеку. Хочете — вчіться, він допоможе. Чому? Просто тому, що може. Та й по всьому.

— А навіщо він усе це робив?

Єлизавета Георгіївна усміхнулася.

— Самі подумайте, впевнена, що ви знайдете відповідь. Чому ви хочете втекти з дому, Юрку?

Хлопець знову кліпнув. Запитання заскочило зненацька, хоча можна було б і здогадатися, що воно прозвучить. Учителька англійської ніколи нічого не забуває, і забити баки їй неможливо. Розмова завжди повертається у своє русло, хай як її повертай.

— Мені набридло, що батьки весь час сваряться, — неголосно промовив Юрко, дивлячись у вікно. На клені сидів дятел і діловито постукував дзьобом по стовбуру.

— Це боляче, — погодилась Єлизавета Георгіївна. — Коли батьки сваряться, дитині здається, що руйнується весь світ.

— Я не дитина! — заперечив Юрко.

— Я про себе кажу, — вчителька дістала з сумки термос, витягла з шухляди столу дві паперянки. — Про свої дитячі відчуття. Мої батьки теж інколи сварилися. Хочете кави, Юрку?

Не очікуючи на відповідь, Єлизавета Георгіївна наповнила паперянки густою ароматною рідиною.

— З вершками та цукром, інколи замінює мені обід. Коли затримуюсь на роботі допізна. — Вона простягла напій хлопцю. — Тримайте. Печива немає, вибачте.

Юрко слухняно взяв стаканчик, сьорбнув. Він не любив каву, але й словом не прохопився, і щоразу, коли Єлизавета Георгіївна пригощала, допивав усе до краплі.

— Ви колись казали, що у вас чудова родина, — нагадав хлопець.

— Найкраща для мене, — з усмішкою відгукнулася вчителька. — Це не означає, що мої батьки ідеальні. Це означає, що я їх дуже люблю і вдячна їм за те, що вони робили, роблять і ще робитимуть для мене. Бачите, Юрку, вони теж мене люблять. Інколи наші погляди не збігаються, але я знаю, що вони завжди хочуть якнайкращого для мене. Помиляються час від часу, авжеж. Людям властиві помилки, така наша природа. Ми всі чогось вчимося через них.

— Тоді чому ви таки не підкреслюєте помилки в зошитах? — вперто спитав Юрко.

— Бо більшає того, на що звертаєш увагу. Концентруєшся на хорошому — і його більшає. На поганому — і весь світ перетворюється на вкрай неприємне місце.

— Тобто якщо дивитися лише на квіти, то сміття можна вже й не помічати, — уїдливо докинув хлопець.

— Сміття можна й прибрати, щоб квітам дихалося вільніше, — відгукнулася вчителька. — Ви зміщуєте акценти, Юрку. Не треба заплющувати очі. Треба розрізняти речі, які ви здатні змінити на краще, і речі, змінити які вам не під силу. Керувати погодою, наприклад, людина не здатна. Можна скільки завгодно нарікати на дощ, вітер чи ожеледицю, але від цього сонце не світитиме цілий рік поспіль.

Єлизавета Георгіївна ковтнула кави й подивилася на Юрка, схиливши голову набік. Чимось вона нагадувала хлопцю пташку.

— Ви не здатні змінити своїх батьків, Юрку, — м’яко промовила вчителька. — Але здатні усвідомити, що сваряться вони не через вас. Вони намагаються з’ясувати власні непорозуміння, а як уже виходить — то інша справа. Не втручайтеся. Це їхні стосунки. І хай би якими вони були, ви не маєте робити вибір між батьками. Не вам судити, розумієте?

— Ні, — трохи помовчавши, чесно визнав Юрко.

— Не ставайте на чийсь бік, — пояснила Єлизавета Георгіївна. — Не вважайте когось винним і поганим чи, навпаки, постраждалим і хорошим. Це одне одному вони чоловік та дружина. Вам вони батьки. Ви маєте право любити їх обох і не маєте відчувати за це провину.

Юрко мимоволі стиснув паперянку в кулаці, і недопита кава вихлюпнулася на парту.

— Перепрошую, — він підвівся, узяв ганчірку, якою витирав підвіконня, і вимакав липку калюжку. — Прополоскати треба, — він вийшов із кабінету й попрямував до вбиральні.

Хлопець відкрутив кран, пружний струмінь вдарився об емальовану поверхню. Холодна вода нестерпно смерділа хлоркою. Юрко полоскав та викручував ганчірку, з неї стікали блідо-коричневі ручайки, спінювалися бульбашками, закручувалися водоворотами й зникали в чорному отворі стоку. Юрко мив, поки вода не стала прозора. Він закрутив кран і ретельно викрутив ганчірку. Пальці почервоніли та задубіли. Хлопець повернувся до кабінету. Єлизавета Георгіївна знову схилилася над зошитами.

— Здається, я залишив вас без обіду, — знічено сказав Юрко.

— Переживу, — вчителька дописала примітку та відклала зошит у стос до перевірених. — Намагаєтеся втекти від розмови?

— Від вас утечеш, — зітхнув хлопець і знову всівся за парту.

— І дуже легко, — заперечила вчителька. — Розмову почали ви, вам і закінчувати. Будь-якої миті. Я не страждаю на потребу залишити останнє слово за собою.

— Взагалі потрібно казати «крайнє», — вередливо докинув Юрко.

— Взагалі це розповсюджений забобон, — трохи скривилася Єлизавета Георгіївна. — На них я теж не страждаю. То що? Скажете, що обійдетеся без моїх порад та підете? Тільки дверима не грюкайте, будь ласка, штукатурка сиплеться.

— А вам уже набридло зі мною розмовляти?

— Юрку, коли мені набридне, я прямо про це скажу. Не люблю незручностей і не дозволяю людям ускладнювати мені життя, — вчителька несподівано усміхнулася. — Через це багато хто мене не любить. Декому не подобається відвертість, бо ця якість висвітлює свідому або неусвідомлену брехню. А мені брехати безперспективно, тому зі мною так незатишно.

— Вам подобається, коли іншим з вами незатишно?

— Мені подобається, що люди швидко вирішують, чи бути щирими та залишитися, чи продовжити брехати собі, а через це й оточенню, і піти. Повертаючись до суті нашої розмови, Юрку. Я не намагаюся змінити людей. Це приблизно так само можливо, як змінити погоду. Люди змінюються, й інколи разюче, щира правда. Але зробити це вони можуть тільки за власним бажанням.

— Енді Дюфрейн багатьох змінив, — уперся хлопець.

— І Семюела Нортона, начальника в’язниці?

Юрко зітхнув.

— Ані його, ані охоронців, — провадила Єлизавета Георгіївна. — А кого змінив?

— Реда. І тих в’язнів, які приходили за книжками та вчилися читати й писати.

— За власним бажанням, Юрку. Вони приходили за власним бажанням, Дюфрейн нікого не змушував. Ті люди змінилися, тому що захотіли. В Україні в’язниці прийнято називати виправними закладами. Чи дійсно вони виправляють когось?

Юрко згадав Тоху, як згадував його під час перегляду фільму. Тоха потрапив до тюремної лікарні з важкою формою туберкульозу, його мати домагалася умовно-дострокового звільнення для лікування.

Хлопець мовчки похитав головою.

— Тому що неможливо силою змінити когось. Можна показати можливість. Інколи люди навіть не підозрюють про те, що мають вибір, борсаються в рутині. І раптом приходить Енді Дюфрейн і демонструє, що можна жити інакше. Хтось чіпляється за можливість обома руками та здобуває освіту, а хтось, стенувши плечима, відмовляється вчитися читати. Вільний вибір, Юрку. І обов’язкова відповідальність. Ми несемо її за будь-який свій вибір. Важливо пам’ятати це.

— І що мені обрати? — зовсім тихо спитав Юрко.

Єлизавета Георгіївна уважно подивилася на хлопця.

— Своє життя, — так само неголосно відповіла вона. — Це завжди найкращий вибір. Вступайте до коледжу, здобувайте професію, починайте заробляти. Робіть, що вам подобається. Живіть, як вважаєте за потрібне, — вчителька знов усміхнулася. — Краще, звісно, у межах чинного законодавства, але то вже на ваш розсуд.

Вона закрила останній перевірений зошит, прибрала до сумки термос, блокнот і ручки й підвелася.

— Ходімо? — запропонувала вона Юркові. — В мене ще запланована зустріч із науковою керівницею.

— З науковою керівницею? — незрозуміло перепитав Юрко, коли Єлизавета Георгіївна вже зачиняла двері кабінету.

— Планую цього року скласти іспити до аспірантури, — пояснила вчителька. — Досліджуватиму спільності та відмінності міфічних створінь англійського і українського фольклору. На мою думку, фольклор залежить від географії проживання, а значить, способу життя народу. Різний досвід народжує різні казки. Мені хочеться знайти спільні, бо світоглядні зв’язки українців з рештою Європи можуть виявитися набагато глибшими та давнішими за політичні та економічні.

— А я казав, що ви в школі довго не протримаєтеся, — зауважив Юрко, коли вони спускалися сходами — Єлизавета Георгіївна першою, а він позаду, дивлячись на її каштанове волосся.

— Схоже, що я тримаюся? — здивовано звела брову вчителька. Вона пригальмувала на сходовому майданчику й, обернувшись, уважно подивилася на Юрка. — Мені дійсно подобається викладати англійську та спілкуватися з учнями.

— І все-таки йдете зі школи, — похитав головою хлопець.

— Ви теж, — усміхнулася вчителька. — Життя не стоїть на місці. Ходімо, Юрку.

Розділ 26
Світ людей, 2012–2017 роки. Юрко

Харків чепурився в очікуванні Євро-2012. Стадіон було реконструйовано, термінал аеропорту добудовано, відкривалися нові готелі. В Гідропарку облаштовували містечко для нідерландських уболівальників, а кафе та ресторани додруковували англійський варіант меню. Харків очікував матчі збірних Нідерландів, Португалії, Данії та Німеччини.

Мишко задіяв усі знайомства, щоб влаштуватися помічником кухаря до більш пристойного кафе поближче до стадіону. З початку червня очікувався приплив відвідувачів, і Мишко на прохання товариша вмовив менеджерку узяти додаткового офіціанта, наголошуючи на тому, що Юрко володіє англійською.

— От завітають до нас іноземці, — вмовляв Мишко, — а половина офіціантів sausages по складах вимовляють.

— Що вимовляють? — менеджерка ледь не вдавилася кавою, яку пила під час так званої співбесіди перед кафе, розглядаючи Юрка: він стояв трохи осторонь.

— Sausages⁴⁸, — зітхнув Юрко. — Fried potatoes with eggs and sausages⁴⁹.

Мишко змусив його вивчити меню напам’ять.

— Ти спиртне пропонуй, — підказував друг. — Хай що б там клієнт замовив, не забувай питати, що він питиме, і не чекай, поки в меню полізе. Одразу починай усі сорти пива перераховувати. Спиртне коштує дорожче, ну й чайові «тепленький» клієнт більші лишає.

— Досвід роботи є? — поцікавилася менеджерка.

— Є, — Юрко схрестив пальці за спиною, сподіваючись, що вона не почне уточнювати, де саме хлопець устиг попрацювати.

— Та він працьовитий, — втрутився Мишко. — Галино Іванівно, він старанний дуже, от побачите, як візьмете!

Менеджерка відмахнулася.

— Випробувальний термін — тиждень, подивлюся на твою старанність, — сказала вона. — Цей термін не оплачується, вважай за навчальну практику. Заробиш чайові — то твоє, не забиратиму. За тиждень поговоримо, чи ти підходиш і скільки тобі платитимуть. Коли зможеш вийти на роботу?

Домовилися на кінець травня, після останнього шкільного дзвоника, і Юрко, перевдягнувшись у білу футболку, почав носити таці, вправно маневруючи поміж столиків. Працювати офіціантом виявилося не складніше, ніж зубрити органічну хімію, головним було встановити приязні стосунки з кухарями та баристами, щоб ті якнайшвидше готували Юркові замовлення.

Наприкінці тижня хлопець купив улюблений шоколад Галини Іванівни — чорний із помаранчами — і пішов домовлятися про подальшу роботу. В штат його взяли, а вихідні на дні вступних іспитів до коледжу Юрко узгодив окремо.

У намаганні заробити якомога більше кафе працювало до останнього клієнта та зачинялося не раніше другої ночі. Юркова зміна складалася з п’ятнадцяти, а подеколи шістнадцяти годин. Зранку хлопець неквапливо протирав столики та розносив нечисленним відвідувачам каву, вдень клієнтів більшало, хлопець мав швидше рухатися з тацями з обідніми стравами, а ближче до вечора в кафе майже не було вільних місць — тільки й встигай розносити пиво та смажені реберця. З кухні вихоплювалися клуби гарячої пари, баристи маневрували між пивними кранами та холодильниками, зала повнилася голосами, дзеленчанням склянок та брязкотом виделок, і над усім цим линули звукові хвилі спортивних репортажів. У кафе встановили великий екран для трансляції футбольних матчів.

Після зачинення закладу, протерши столики та позамітавши, Юрко рахував чайові. Мишко мав рацію: найбільше чайових лишали вечірні відвідувачі, які пили пиво та дивилися футбол. Залежно від ходу гри сума подяки офіціанту могла збільшитись у кілька разів. Іноземці були особливо щедрими. Усупереч очікуванням, до кафе, де працював Юрко, вони навідувалися не так уже й часто, але все-таки хлопцю довелося використати знання англійської та поспілкуватися і з голландцями, і з португальцями. Іноземні вболівальники були галасливими та життєрадісними. Вони гуляли великими компаніями, розмахували руками та займали багато місця. З’ясувавши, що Юрко говорить англійською, вони ляскали хлопця по спині, дарували сувеніри й лишали космічні чайові.

— Таке враження, що вони вже напідпитку приходять, — поділився Юрко з хлопцями на стадіоні.

Бачилися друзі нечасто, в Юрка був один вихідний на тиждень, і його переважну частину хлопець відсипався.

— Проблем просто не мають, ото й радіють, — зітхнув Мишко. — Які в них проблеми? Живуть у своєму Євросоюзі, горя не знають, їздять по інших країнах гроші тринькати. Заробляв би я в євро, теж радів би.

Йоська протер окуляри й неголосно зауважив, що витрачають європейці теж у євро, а продукти й комуналка в них значно дорожчі. Мишко почав був сперечатися, розмахувати руками. Юрко зістрибнув із турніка й пішов додому перераховувати гроші в нижній шухлядці тумбочки, яку поповнював після кожної зміни. З одним вихідним витрачати хлопцю було нема куди, і накопичення потроху збільшувалися.

У квартирі було порожньо й тихо: батьки вперше за багато років поїхали у відпустку. Літній вітер залітав у кватирку й ганяв пил по кутках. Юрко готувався до іспитів у коледж.

На початку серпня на базарі, купуючи помідори, ковбасу та яйця, хлопець зустрів Єлизавету Георгіївну. Вчителька була в яскравій літній сукні з якоїсь легкої тканини, що струменіла водоспадами при кожному русі, на руках дзвеніли браслети, один навіть охоплював струнку щиколотку. Вона була засмагла, сповнена сонцем, каштанове волосся спалахувало золотавими іскорками. Учителька обирала персики, усміхалася, торгувалася, хитала головою, і продавець танув від її усмішки.

— Юрку! — вигукнула Єлизавета Георгіївна, обернувшись на пильний погляд хлопця. — Я вас одразу не впізнала, ви подорослішали. Як ваші справи? Як іспити?

— А ваші? — Юрко з сумнівом роздивлявся довготелесого рудоволосого хлопця, який стояв поруч з Єлизаветою Георгіївною. На згині ліктя хлопець тримав велику диню.

— Я свої здала, — усміхнулася вчителька, — з вересня вчитимусь в аспірантурі. Андрію, — вона обернулася до хлопця з динею, — познайомся, це мій учень Юрко. Юрку, це мій наречений Андрій.

Андрій притиснув диню лівим ліктем і простяг Юркові праву руку. Потискання в нього було міцним.

— Я встиг познайомитися з половиною школи, поки Ліза купувала фрукти, — усміхнувся рудоволосий Юркові.

— З кількома учнями, — заперечила Єлизавета Георгіївна. — І з директоркою! — Вона похитала головою, і вони з Андрієм розсміялися з чогось, зрозумілого тільки їм. Юрко не усміхнувся.

— Як ви склали іспити? — знову спитала вчителька.

— Склав, — коротко відповів Юрко. — Пройшов по конкурсу. Чотири роки вчитимусь на електрика.

— Вітаю, — щиро зраділа молода жінка.

Юрко кивнув. Андрій знову переклав диню.

— Я піду, — сказав Юрко. — В мене ще справи. Я в кафе біля стадіону «Металіст» працюю, заходьте якось кави випити.

Хлопець попрощався й пішов додому. Батьки повернулися, доводилося знову братися за хатні справи, які Юрко з легким серцем закинув на два тижні їхньої відпустки.

«Грець із ним, з тим морем, — думав Юрко, ялозячи шваброю по підлозі, — чого туди усі їдуть? У Карпати з’їжджу на зимових канікулах».

***

Любов Михайлівна побажала успіхів у навчанні.

— Не забувай школу та вчителів, крокодильчику, заходь коли-не-коли, — напучувала вона.

— Ми живемо в одному районі, побачимось, — відповів Юрко.

«На жаль», — хотілося додати йому, але хлопець вчасно припнув язика. Зрештою, з усіх учителів Любов Михайлівна була найбільш доброзичлива. Якщо не враховувати Єлизавету Георгіївну, але вона взагалі не підпадала під Юркове визначення вчителів. От із нею він бачився б залюбки, але після несподіваної зустрічі невисока струнка дівчина із золотавими блискітками в каштановому волоссі щезла, наче розчинилася у великому місті. Деякий час Юрко ще сподівався зустріти її отак випадково десь на вулиці й потай виглядав через велике, до підлоги, вікно кафе — раптом зайде на каву. Але марно.

У вересні розпочалися заняття в коледжі, тож Юрко з головою поринув у навчання. Потроху він припинив шукати поглядом знайому фігурку.

Він не поїхав у Карпати на зимових канікулах: на початку грудня від крововиливу в мозок померла прабабуся, залишивши матері у спадок квартиру, вщент забиту старими журналами та плетеними серветочками. Мати збиралася здати житло в оренду, але воно потребувало генерального прибирання, і Юрко зголосився повикидати старий мотлох і вимити помешкання за умови, що він зустріне в ньому Новий рік із друзями. Саме тоді вони вперше хильнули горілки… Йоська сказав, що під бій курантів потрібно загадати бажання, хлопці посміялися з нього, але бажання все ж таки загадали, старанно ворушачи губами й уникаючи поглядів товаришів.

На ранок у Юрка боліла голова, він заприсягався не пити нічого міцнішого за кефір, а Мишко переконував, що похмілля краще за все лікувати пивом. Йоську нудило в туалеті, і про загадані бажання всі забули. За кілька років по тому Юрко довідається, що це і є найкращий спосіб отримати бажане: щиро захотіти, уявити, що вже отримав, й одразу забути.

У коледжі йому подобалися предмети, безпосередньо пов’язані зі спеціальністю. Батько мав рацію: руки в Юрка росли з правильного місця, і практичні завдання хлопець виконував найкраще у групі. Вже після першого курсу він почав допомагати майстру-викладачеві, який по вечорах та у вихідні підробляв ремонтами. Вони разом проєктували розводку в квартирах та будинках, штробили стіни й прокладали дроти. Після третього курсу, коли майстер відмовився ділити оплату порівну під приводом того, що Юрко ще тільки вчиться та набирається досвіду, хлопець вирушив у самостійне плавання, прихопивши студента-першокурсника зі свого району і Йоську, який несподівано для всіх завалив сесію в університеті, з тріском із нього вилетів, навідріз відмовився поновлюватися та щодня голосно сварився з батьком.

— Казиться, що вже не може мене випороти, — сичав Йоська на вечірніх зустрічах на стадіоні та незграбно спльовував крізь зуби. — А я й не хотів на інязі вчитися, тільки мене не питав ніхто, хай тепер не бідкаються.

— А що хотів? — поцікавився якось Мишко, і Йоська одразу знітився.

— Нічого не хотів, — буркнув зрештою. — В мене часу не було, щоб подумати, чого я хочу. Я весь час учився, як навіжений, щоб батькам догодити.

Мишко вправно сплюнув, а Юрко запропонував товаришу увійти до його ремонтної мікробригади.

— Пика в тебе підходяща, довіру викликає. Легше з клієнтами домовлятися буде, як поруч стоятимеш.

— Швидко мине, — підштрикнув Мишко. — Щойно він перфоратора до рук візьме. Йосько, ти ж нічого важчого за олівець у руках не тримав?

Юрко заліпив товаришу профілактичний потиличник, і Йоська почав ходити на ремонти.

— Диплом отримуй, — не втомлювався повторювати Юркові батько, — до себе на завод влаштую. Зарплатня хороша, лікарняний, відпустка, відрахування в пенсійний фонд.

За згадки про пенсійний фонд Юрко гмикав. У юності ніхто не вірить у власну старість. Юрко дорослішав, помічав, як потроху з’являються зморшки навколо материних очей, як сивіє батькове волосся. Його бентежили перші, малопомітні ознаки старіння батьків, але він не примірював старість на себе. Сорок років здавалися неможливо далекими, шістдесят — неймовірними. Подорожньому, який стоїть біля підніжжя гори, вкрита кригою верхівка здається недосяжною, а тому примарною.

— Я теж колись вважав, що мені ніколи не виповниться тридцять, — сказав якось батько. — Тепер мені сорок п’ять, й озирнутися не встиг. Отак іще пару разів кліпну очима — і пенсія.

«І пенсія…» Юрко несподівано для себе пожалів батька, а заразом і матір. Навчання, робота, буденні справи, нестача грошей, нечисленні відпустки. А потім життя хилиться до обрію, а згадати нема чого. Окрім сподівань, що в сина все складеться по-іншому. Невідомо як, але точно краще.

Якщо роззирнутися довкола, то можна побачити, що так живуть усі знайомі. У тісних квартирах, рахуючи гривні від зарплати до зарплати й однакові монотонні дні до пенсії на нелюбій роботі. Ті, хто намагався вийти зі звичної колії, щезали з виднокола. Тоха помер у лікарні, сповнена сонця Єлизавета Георгіївна розчинилася в людських хвилях двохмільйонного міста. Юркові не було в кого спитати: яке воно, інше життя, і як його жити.

Практику хлопець проходив на «Електроважмаші»⁵⁰, і працювати після випуску пішов туди ж, відхиливши пропозицію батька влаштувати його на завод ім. Малишева⁵¹. Йому здавалося, що якщо він працюватиме на іншому заводі, то віднайде отой інший спосіб життя. Який? Часу подумати про це не було, Юркова бригада встигла отримати рекомендації, між змінами на заводі хлопець продовжував ремонтувати оселі, а вечорами у вихідні зустрічатися з хлопцями на стадіоні.

Там, як і раніше, збиралися його однолітки й трохи молодші хлопці, які тільки-но розпочинали жити, але вже були невдоволені ним, бо й гадки не мали, куди спрямувати свої сили та здібності. Вони байдикували, бо не знали, чим ще можна заповнити дозвілля, розповідали непристойні анекдоти та голосно реготали, змушуючи перехожих завбачливо оминати їхню галасливу компанію. Це тривало аж до того літнього вечора, коли високий срібноволосий молодик спортивної статури зупинився поруч і спитав, затримавши погляд видовжених пронизливо-темних очей на Юркові, якого решта хлопців, не змовляючись, вважала за ватажка:

— Хлопці, гроші потрібні?

Розділ 27
Світ людей, 2017 рік. Стася

Майже несподівано для себе Стася записалася на спецкурс із художнього перекладу разом із Вікою. Дівчина непогано розмовляла англійською, достатньо для того, щоб звернути увагу на певні психологічні відмінності в англійській та українській. Українці казали «звернути увагу», ніби розвертали ліхтар та підсвічували те, що їм необхідно було побачити. Англійці натомість казали «pay attention»⁵², ніби розплачувалися за усвідомлення. Стася порівнювала «спало на думку» з «come to my mind»⁵³. Українцям думки хтось скидав зверху, до англійців думки приходили самі.

— Згодна з вами, — усміхнулася викладачка, невисока струнка молода жінка в елегантній сукні та з дзвінкими браслетами на зап’ястку. На початку лекції вона назвала своє повне ім’я й одразу ж дозволила студентам звертатися до неї просто пані Єлизавета. Після лекції Стася підійшла до неї зі своїми запитаннями. — Я давно кажу, що є зв’язок між менталітетом носія мови та лексемами цієї мови. І навпаки, користування певними лексемами формує менталітет у людини, яка цією мовою розмовляє.

Яскраве вересневе сонце заглядало у велике вікно лекційної авдиторії, відбивалося золотавими блискітками від каштанового волосся викладачки, мерехтіло в її темних очах і на тонкій обручці.

— Українці поетичніші, — роздумливо промовила Стася, — наші зв’язки із Всесвітом глибші, десь на рівні підсвідомості. Англійці більш практичні.

— Недарма ж вони створили імперію, де ніколи не сідає сонце, — підхопила Віка і для більшої переконливості кивнула. Фіолетові дреди перелетіли з одного плеча на друге.

— Вам буде цікаво на цьому курсі, — Єлизавета зібрала свої теки. — Раніше художній переклад розглядався як з однієї мови іншою, а тепер — як із культури в культуру. Деякі речі неможливо перекласти, якщо в цільовій мові відсутнє певне поняття. Тоді перекладачеві потрібно трохи розширити межі тексту, додати описів чи пояснень, щоб занурити кінцевого читача у відповідну реальність. От, наприклад, клурикони, знаєте таких?

Дівчата розгублено похитали головами. До них підходили інші студенти, зупинялися, зацікавлені розмовою.

— Ірландські духи-фейрі, на кшталт наших домовиків. Тільки вони мешкають у погребах і наглядають за бочками з пивом та вином. Милі, але непередбачувані істоти. Треба послухати багато оповідок про них у дитинстві, треба, щоб забобонні бабця чи прабабця виконували певні ритуали для підтримання мирних стосунків із клуриконом, як наші старенькі залишають на ніч шматочок хліба та блюдечко молока для домовика, от тоді розумітимеш, про що йдеться в якомусь художньому творі. Ну, або майстерний перекладач має кількома словами пояснити, хто такі ці родичі леприконів, вдягнені в червоне, щоб читач розумів, чому клурикон поводиться саме так, а не інакше.

— Нашого Чугайстера теж довелось би пояснювати, — зауважив хтось із хлопців, які товпилися трохи позаду.

— В аспірантурі я спеціалізувалася на дослідженнях міфологічних істот, щоправда, англійських, ірландських, шотландських та валлійських, — знову усміхнулася Єлизавета. — Можу годинами про них розповідати, краще вчасно зупиняйте, бо ми з вами без перерв між парами залишимось.

Вона попрощалася зі студентами і вийшла з аудиторії. Стася з Вікою попрямували на наступну лекцію.

— Я ж казала, що вона класна! — захоплено прощебетала Вікторія.

— Ти казала, що вона гарна, а тому розумна, — поправила Стася, — але хай уже. Загалом я згодна. Як вважаєш, Єлизавета дасть свою дисертацію почитати? Цікаво ж про містичних істот!

— Міфологічних, — виправила подругу Віка.

***

— Справді цікавий курс, — розповідала Стася Данилу ввечері. Їй хотілося пройтися, і перевертень привіз дівчину до лісопарку. Вони неквапливо йшли поміж високих дерев, листя було ще зелене, але де-не-де вже з’являлися перші жовті поцілунки осені. Стася задумливо торкалася стовбурів рукою. — Я не шкодую, але часу й так обмаль. Останній рік навчання: я ж ще й над дипломом працюю. Як би так зробити, щоб усе встигати і ще трохи часу залишалося?

— На те, що дійсно потрібно, час знаходиться завжди, — усміхнувся перевертень. — І час, і можливості. І ти не можеш знати наперед, що саме принесе тобі те чи те знайомство або те чи те заняття. Тому що більше цього у твоєму житті — то більше варіантів розвитку майбутнього. Не переймайся. Йди своїм шляхом. Ти ж знаєш, що я завжди буду поруч і підтримаю.

Стася зупинилася, обернулася й поцілувала Данила. Він ніжно обійняв дівчину, притиснув до себе, лагідно провів кінчиками пальців по щоці, торкнувся волосся.

— Я кохаю тебе, — прошепотів він, коли поцілунок перервався.

Дівчина провела пальчиком по його бровах.

— Кажи про це частіше. Я і без слів знаю, але інколи потрібно саме почути.

***

Стася погодилася на пропозицію Данила пошукати квартиру для них двох.

— З одного боку, тобі не доведеться витрачати час на побачення, — прокоментувала Вікторія, коли Стася почала складати речі. — З іншого, ані тобі, ані йому не доведеться докладати зусиль для побачення. От просто розплющуєш очі зранку — а він тут. Ну, або він повертається з роботи — а ти вже вдома. Не треба перевдягатися, придумувати місце, узгоджувати час.

— Ніколи б не подумала, що ти така практична, — пробурмотіла Стася.

— Навпаки, я дуже романтична, — пхикнула Віка. — І саме романтики мені й не вистачає в сумісному проживанні. Я ж не весь час у гуртожитку жила, ти просто не знаєш, бо оселилася тут лише на третій рік навчання. На другому курсі я пів року жила з хлопцем, із яким зустрічалася весь перший курс. За ці пів року я страшенно втомилася. Ми ж майже не виходили нікуди з квартири, максимум розваг — подивитися на комп’ютері фільм разом. Та я навіть борщ варити навчилася з нудьги, бо чимось же треба займатися, поки він у танчики грає! І от коли я спіймала себе на тому, що роздивляюся схеми плетеного светра й вираховую, скільки потрібно ниток купити, — злякалася і втекла назад до гуртожитку. Стасько, я була запаморочливо близька до того, щоб перетворитися на вправну домогосподарку, уяви цей жах!

— Справді, жах, — Стася уявила Вікторію в халаті та бігуді. — А як твої батьки живуть?

— Ти ж бачила, — стенула плечима Віка. — Вони в мене класні. Живуть на власний розсуд і нам з Алінкою не заважають.

— Це я помітила, — Стася задумливо подивилася на заварний чайник. — Віко, чайник тобі залишу, ти ж свій розбила вчора? А я хочу новий посуд у нове життя. Я про інше тебе питала. На твій погляд, чи залишилося щось романтичне у стосунках твоїх батьків?

Віка трохи подумала.

— Знаєш, — зі щирою ніжністю сказала вона, — батьків не оцінюєш, як сторонніх людей. Батьки є батьки, їх сприймаєш як щось стале, ніби будинок, в якому виріс. І все, що між ними відбувається, сприймаєш як норму. Але якщо трохи відсторонитися емоційно, подивитися на них як на пару, а не власних тата-маму… Ох, слово яке: «власних»! Ніби люди можуть належати комусь! Більшість проблем у стосунках батьки-діти саме через оце привласнення, треба вилучити це слово зі вжитку. Але я відволіклась. Так от, подружнє життя моїх батьків. Тато ніколи не повертається додому з порожніми руками. Або квітів польових мамі принесе, а нам із сестрою цукерок. Або сувенірчик якийсь у мамину колекцію, вона збирає порцелянові статуетки — і це жах насправді пил із них стирати! В неї вже повна шафка тих статуеток! Я знову відволіклася. І він телефонує їй протягом дня, щоб спитати, як вона, а коли з’явилися смартфони — став надсилати їй світлини чогось цікавого або незвичного, що побачив під час роботи.

— Це романтично, — усміхнулася Стася.

— А мама обіймає татка, коли він повертається з роботи, — провадила Віка. — Вони вже двадцять чотири роки разом, а ще не наобіймалися! Вона його щовечора обіймає так, ніби він із полярної експедиції повернувся.

— От бачиш! Квіти в горщиках теж тобі залишу. Віко, на прикладі батьків можеш переконатися, що романтика не зникає від проживання під одним дахом. Байдуже, що твій батько бачив дружину і в домашньому одязі, і невмиту, і без зачіски. Вона йому така ж цікава, як і двадцять чотири роки тому.

— Квіти краще бабцям-вахтеркам подаруй, у мене вони не виживають. І вона йому цікава, і він їй цікавий, — погодилася Віка. — Я ніколи не питала, як у них це вийшло, на думку не спадало. Але якось поцікавилася, навіщо мама ліпить вареники з вишнями на всю ораву, яка гостює в домі. Вона усміхнулася і сказала, що любить ліпити вареники з вишнями, тому користується нагодою наліпити якомога більше. Гадаєш, я теж колись полюблю господарювати?

— Не обов’язково. Декоративну подушку хочеш? Купила рік тому для затишку, але тепер буду інші обирати в нову оселю. У твоєї мами через домашнє господарство проявляється її любов до оточення. В тебе любов може проявлятися інакше, не треба наслідувати когось, хай і близьку людину. Просто твій партнер має приймати саме твій спосіб проявляти любов, а ти маєш погодитися на його прояви. З тим хлопцем, що ти з ним жила пів року, ви не гармоніювали. Це не добре і не погано. Просто тепер ти розумієш, що тобі потрібні стосунки, в яких ти зможеш бути сама собою, а не підлаштовуватися під іншу людину. І зауваж, оту іншу людину потрібно приймати такою, яка вона є, а не вимагати чогось їй невластивого.

— Подушку візьму залюбки, — Віка притиснула до себе подушку з кумедними котами. — А Данило приймає тебе такою, яка ти є?

— Він раніше за мене зрозумів, яка я, — Стася загорнула в цупкий папір вазу, — і наші стосунки почали складатися тоді, коли і я себе зрозуміла. Прийняття не можливе без усвідомлення, що саме приймаємо. От коли приймаємо найголовніше в партнері, домовитися про організацію побуту стає значно легше, — дівчина відкрила невелику шафку, в якій зберігала кухонне начиння. — Каструлю брати не хочу, вона важка й незручна, на мене якесь затьмарення зійшло, коли я її купувала, не інакше.

— Оленці з чотириста дванадцятої віддай, вона свою спалила сьогодні, — порадила Віка, продовжуючи обіймати подушку.

— А я думаю, чим це на нашому поверсі так смердить? — похитала головою Стася.

— Ти пропустила епічну подію через те, що пішла на першу пару, — розсміялася Віка. — Я от проспала, точніше, хотіла проспати, але не вдалося. Олена поставила яйця варити, пішла в душ, а тут напруга в мережі підскочила, і конфорка, яка зазвичай ледь жевріє, почала працювати в режимі мартену. Вода википіла, яйця згоріли, чорний дим, сморід, крики, виски, ридання та волання, — було гучно і, я б сказала, весело, якби мені не довелося йти на другу пару. Все одно поспати не дали.

— Добре, каструля буде Олені, пательню викину, бо на ній антипригарне покриття облущуватися почало, тарілки віддам дівчатам із двісті двадцять сьомої, в них нескінченні гості, двері ніколи не зачиняються, їм зайвим не буде, а от горнятко заберу, це моє улюблене. — Стася почала загортати керамічне горня з намальованими на ним рудим лисеням і пухнастим курчам із бантиком на голівці.

— Це ж Людвіг Чотирнадцятий і Тутта Карлссон⁵⁴? — уточнила Вікторія. — В дитинстві в мене було тільки одне питання: чому це курча не росте? Бабуся курей тримала, я точно знаю, що такі милі й пухнасті курчата тільки перші тижні. Потім у них починає рости пір’я, а ноги видовжуються.

— А ще кажеш, що романтична! — розсміялася Стася. — Вікусю, ну це ж казка, і автор грає на протиставленні зовнішності характеру своїх героїв. Чесне та небрехливе лисеня, сміливе та відважне курча. Мила пухнаста Тутта, яка командує всім курником, а також і грізним батьком.

— Не те, щоб командувала, — задумливо похитала головою Віка, — вона просто робить те, що вважає правильним, і зрештою інші пристають на її думку. Стасько, так завжди буває? Коли людина щиро впевнена у своїй правоті, інші її підтримують?

— Здається, так і буває, хоча я б сказала трохи інакше: коли людина щиро робить те, що відповідає її внутрішній сутності, вона може знайти однодумців.

— Мені треба подумати, — Віка підвелась зі стільця, підхопила подушку, узяла зі столу заварник. — Оце я забираю. В тебе часом немає якогось печива, яке ти купила, а їсти не хочеш?

— Сьогодні нема, — Стася зачинила дверцята кухонної шафки й почала порпатися в одязі.

— От і добре, бо мені знайомий коробку шоколадних цукерок подарував, зараз я тобі їх принесу, — Віка попрямувала до дверей.

— Відколи ти відмовляєшся від шоколаду? — здивувалася Стася.

— Не відмовляюся, половину я собі залишу, — усміхнулася Вікторія, — буду жувати й думати про високе.

Роздуми привели Віку до організації теплих проводів. Дівчина любила всілякі події, тому швиденько організувала сусідів, всадила їх майструвати паперові прапорці для прикрашання коридору, робити колаж-спогад «Два роки в гуртожитку» і писати напутнє побажання «У добру путь!» на великому аркуші, який прикріпили над вихідними дверима. Коли Данило підійнявся на Стасин поверх, щоб перенести речі в автівку, то застав свою дівчину в сльозах.

— Ми ж в університеті ще будемо зустрічатися, — казала розчулена Стася колишнім сусідам.

— Звісно, і в гості заходь, — запрошувала Віка, — але у твоєму житті розпочинається новий етап, і ми всі зичимо тобі успіхів.

Решта підтримувала, виголошувала привітання та побажання. Вікторія вручила Данилу загорнутий у подарунковий папір пакунок.

— Набір склянок і глечик вам зі Стаською.

— Ми питимемо з них узвар, — пообіцяла Стася, обіймаючи дівчину. — Дякую тобі. Дякую вам усім, хлопці та дівчата.

Розділ 28
Світ людей, 2018 рік. Юрко

— Це ти вдало зайшов, — усміхнулася Стася, — я працюю до кінця місяця і звільняюся. Книжки, звісно, лишаться, але з вибором тобі допомагатиме інший консультант.

Вона поклала томик, який читала, і вийшла з-за прилавку. Відвідувачів зранку майже не було, лише двійко людей неквапливо ходили поміж полиць, роздивлялися обкладинки, гортали сторінки і ставили книги на місце.

— Тобі щось конкретне потрібно чи хочеш спочатку роздивитися?

— Хочу роздивитися підручники з психології, — усміхнувся Юрко. — Порадиш щось путнє?

У Стасі була чудова риса: вона не оцінювала сказане ані в плюс, ані в мінус, просто слухала й підтримувала, якщо її допомоги потребували. Дівчина й зараз не стала дивуватися, про щось питати, хвалити, що Юрко нарешті взявся за розум і почав читати книжки. Вона просто підвела хлопця до стелажа зі спеціалізованою літературою.

— Психологія — доволі об’ємне поняття, в ній, як у будь-якій іншій науці, є окремі галузі, а в них — окремі течії. Юрку, якщо ти кількома словами поясниш, що саме тебе цікавить, мені легше буде допомогти тобі зорієнтуватися, — Стася побачила, що Юрко розгубився, і додала: — Наприклад, політична психологія тебе цікавить?

— Ні. Мені не таке специфічне потрібно, — Юрко похитав головою. — Просто хлопців новеньких багато, всі з різною вдачею, я вже не справляюся. Точніше, ще справляюся, але скоро не подужаю.

Стася кивнула. Популярність Данилового спортивного клубу зросла, він перетворив його на агенцію, яка готувала охоронців. Юрко був помічником тренера, він із задоволенням тренував новачків, але доволі швидко зрозумів, що лише спортивної підготовки замало для успішної праці з підлітками.

— Тоді почни із загальної і вікової психології, — Стася вибрала кілька книжок і поклала їх на невеличкий столик. — Не квапся, погортай сторінки. Усі ці підручники класні, але твій має тобі відгукнутися. Важко вчитися чогось, якщо тебе дратує стиль викладання чи потрібно продиратися крізь нагромадження слів. Звертайся, коли виникнуть запитання, я поки піду на касу, здається, ота жінка визначилася з вибором.

Стася повернулася до прилавка, а Юрко тим часом розгортав книги одну за одною, знайомився з анотаціями, і, пробігши очима по кілька сторінок, відібрав собі підручники та підійшов до Стасі.

— Я сама потім приберу, — відповіла дівчина на запитання Юрка, куди поставити книжки, — знаю, що ти хочеш допомогти, але в кожної книги своє місце, незнайомий із системою може переплутати. — Вона подивилась на обкладинки й почала оформлювати покупку. — Картку постійного клієнта хочеш?

— Напевно, думаю, це не останній мій візит, — Юрко усміхнувся й почав заповнювати анкету. — Стасю, а я ж після школи заприсягся жодного підручника в житті не розгорнути!

— І як швидко порушив обітницю?

— Майже одразу. Спочатку були підручники в училищі, а потім задачники. Я інколи задачі розв’язую, любив у школі математику, і зараз цікаво побавитися коли-не-коли.

— П’ять відсотків знижки на першу покупку, — Стася простягла хлопцю дисконтну картку й назвала суму. — Якщо захочеш щось більш спеціалізоване, звертайся — дам почитати те, що в мене з психології є. Сподобається — придбаєш собі, — вона склала книги у фірмовий пакет.

— А ти що зараз читаєш? — Юрко кинув зацікавлений погляд на товстий том, який Стася відклала, зустрічаючи хлопця.

— Намагаюся читати, — зітхнула дівчина. — Юрку, я коли йшла в книгарню працювати, думала, що зможу на робочому місці усі новинки читати безкоштовно, наївна! Ледь вистачає часу анотації та рецензії продивитися, щоб потім допомагати покупцям із вибором. Трапляються вільні хвилинки, тоді конспекти гортаю, до іспитів готуюсь. А оце викладачка дала свою дисертацію, дочитую, бо повертати пора, а я не встигаю. Тема цікава дуже, про міфологічних створінь Британії.

«Линьківська», — побачив Юрко знайоме прізвище на обкладинці.

— Єлизавета Георгіївна?

— Ми її просто пані Єлизавета звемо, — відповіла Стася. — Чекай, а звідки ти її знаєш?

— Невисока така, з каштановим волоссям? — Юрко потяг до себе важкенький пакет із книгами.

— Так, — кивнула Стася, — гарненька, і викладачка класна, до неї на спецкурс багато охочих потрапити. Юрку, звідки ти…

— Вона в моїй школі рік працювала, — Юрко спробував запхати пакет у наплічник. — Тепер в університеті викладає?

— В основному на факультеті іноземних мов, але на спецкурс із художнього перекладу всім філологам можна записуватися, — Стася дивилася на марні намагання Юрка й задумливо додала: — Прикольно, що ти з нею знайомий, світ все-таки тісний.

— Не такий вже й тісний, я її після школи жодного разу не бачив, хоча решту вчителів регулярно на районі зустрічаю, — хлопець витяг книги з пакета й почав складати їх до наплічника по одній.

— Вона до чоловіка переїхала, у центрі зараз живе, — Стася спостерігала за хлопцевими маніпуляціями. Пластикову пляшку з водою він переклав в один боковий карман, пакет із бутербродами — в інший. — Ми якось каву пили разом, вона трохи про себе розповідала. З Єлизаветою навіть каву пити смачно, хоча я чай більше люблю. Світлини сина показувала, смішний такий, з рудими кучериками, йому чотири цього року виповнюється. Єлизавета народила, ще коли в аспірантурі вчилася, і хоча їй і чоловік допомагав, і батьки, і свекри, пару разів вона з малим у слінгу до університету приходила, памперси йому на столі в наукової керівниці міняла, — дівчина знову усміхнулася.

— Ага, смішно. Я піду, Стасю, дякую. Тренування скоро почнуться, — Юрко нарешті впорядкував наплічник і застібнув блискавки.

— Вдалого дня, не затримуватиму балачками, — дівчина схилила голову трохи вбік, як англічанка колись. — Єлизаветі привіт від тебе передати?

— Не треба, — Юрко закинув наплічник за спину. — Навряд чи вона школу згадує, а мене — тим паче. До побачення.

— До побачення, — сказала Стася навздогін.

До агенції Юрко приїхав не в найкращому гуморі, поклав книжки до шафки в тренерській і перевдягнувся.

— Мені потрібно півтори години, — попередив він Данила.

Шеф кивнув і пішов проводити вранішнє тренування сам. Юрко молотив набитий тирсою мішок у кутку спортивної зали й не одразу помітив, як з’явилася Дарина.

Хоча тоді він ще не знав, що це вона.

***

— Це тобі, — Данило кивнув на пакунок на столі. Він сидів у зручному кріслі у своєму кабінеті, мружив темні видовжені очі й здавався цілком розслабленим.

Юрко розгорнув пакунок. Металевий шейкер і банка білкового коктейлю.

— Стася сказала, що ти шлунок зіпсуєш, якщо харчуватимешся бутербродами. Тепер на роботі коктейлі собі робитимеш на перервах.

Тренування закінчилися, Юрко зачинив двері за останнім учнем, прибрав спортивне знаряддя й зайшов до шефа. Данило зі Стасею збиралися у двотижневу відпустку в Карпати, на цей час головним в агенції залишався Юрко. Хлопець трохи нервував і хотів отримати вказівки.

— Дякую, — зашарівшись, пробурмотів Юрко.

— Будь ласка, — кивнув Данило. — Більше розпоряджень не буде. Якби я хоч трохи сумнівався у твоїй здатності дати раду учням, то просто розпустив би їх на канікули.

Юрко розгублено закліпав очима. Він знав, наскільки важлива агенція для Данила, бачив, скільки сил, часу й душі вкладав тренер у своїх підопічних. Він очікував на цілий список повчань і зауважень, а натомість отримав лише настанову «Йди і роби, у тебе вийде».

— Якби після навчання в мене ти був би нездатним очолити хлопців, агенцію взагалі можна було б зачиняти, — додав шеф. — Це означало б, що я не впорався зі школою і треба знайти собі іншу справу.

— Ти впорався, — запевнив Юрко. — Ми всі змінилися, подивись лише! Йоська знову до університету вступив, причому до того, який сам обрав. Мишко пропозицію своїй дівчині зробив, а в нього ж стосунків довше двох тижнів ніколи раніше не було.

— А ти? — перервав гарячий монолог Данило.

Юрко подивився у вікно. Агенція розташовувалася в напівпідвальному приміщенні, крізь невеликі вікна майже під стелею линуло вечірнє світло. Ніжно-золотаве, таким воно буває лише в серпні. Як Стася казала? Серпень пахне стиглістю.

— А я книжки почав читати, — буркнув хлопець. — І не тому, що задали, а сам.

Данило усміхнувся, зблиснули рівні білі зуби. Когось він нагадував Юркові в цьому м’якому вечірньому освітленні, щось було таке невловиме, ледь відчутне. Особливо коли шеф дивиться отак спідлоба. Дарина теж так дивилася на ринзі. Чого це він раптом Дарину згадав? Ну отримав у пику від сестри тренера, було б що згадувати. На тренуваннях ще й не таке трапляється. Юрко потрусив головою.

— Закінчуй думку, — порадив Данило.

Юрко зітхнув. Раніше він вважав брехнею тільки свідоме спотворення правди. З Данилом хлопець почав розуміти, що приховане й не сказане вчасно теж може бути неправдою. Брехню шеф відчував краще за поліграф, але хлопець не тому не хотів обманювати його. Перед собою гидко, завжди пам’ятаєш про свою слабкодухість.

— Я нарешті роблю те, що мені подобається, — тихо зізнався він. — Те, що мені насправді хочеться. Те, що для мене має сенс.

— Що саме, Юрку?

— Вивчаю свої можливості, — Юрко перевів погляд на стіл. Невеликий, але зручний стіл, з шухлядками й ноутбуком. — І допомагаю в цьому іншим.

— А чому ти вирішив, що можеш допомогти? — поцікавився Данило.

— Тому що вже йду цим шляхом. — Стіл сірий, а ноут чорний. І Данилове крісло чорне, і чорні стільці для відвідувачів. Зі своїми білими стінами крихітний кабінет виглядав би надто суворим, якби не багряно-червона ваза з яблуками на сірому кавовому столику. — Я вже зробив перші кроки.

— От і припини ходити колами й починай називати речі своїми іменами. Це не так складно, як тобі здається.

— Шефе, а тобі додому не треба ще? Речі збирати, наприклад. У вас зі Стасею потяг же завтра? Зранку? І взагалі, як вона ставиться до того, що ти затримуєшся на роботі?

— Так само спокійно, як і я до того, що вона допізна сидить у бібліотеці чи йде з подругами на лекцію або на концерт. Терпіти не можу скрипку, а Стася любить слухати симфонічний оркестр. Не відволікайся. Допомагати іншим розкривати здібності — почесна справа. Чому ти вирішив, що впораєшся з нею?

— Тому що я зрозумів, що якщо хочеш чогось — треба зробити. Не вимагати від інших, не очікувати, що хтось зробить замість тебе, не звинувачувати, що не роблять. Хочеш читати — вчиш абетку, хочеш бігати — робиш перші кроки, хочеш опанувати єдиноборство — ходиш на тренування. Це не так просто, але й не так складно. Якщо дійсно хочеш, а не здалося. Треба тільки… Не вірити навіть, це дурня. Треба знати, що можеш. Тоді зробиш.

— Це про усвідомлення власної цінності, — м’яко зауважив Данило. — Оце все, Юрку, що ти сказав, — про усвідомлення власної цінності. Можеш, хочеш, робиш, бо ти того вартий. Я вам про це ще на початку казав.

— Ти трохи не так казав, — заперечив Юрко. — Ти говорив: «Ставайте ціннішими — отримуватиме більше». Про гроші йшлося.

— Персик хочеш? — несподівано спитав Данило. Він висунув шухлядку, видобув великий стиглий персик і кинув його Юркові. Хлопець автоматично спіймав фрукт. До оксамитового боку пристали порошинки. — Помити треба, — незворушно додав тренер.

Юрко знизав плечима й пішов до вбиральні. Він іще не розумів, але довіряв шефу достатньо, щоб не сперечатися. Коли хлопець повернувся до кабінету з помитим персиком, Данило так само розслаблено сидів у кріслі.

— Що змінилося? — спитав він.

Юрко подивився на шефа, на знайомі меблі, на персик у руках.

— Персик якось змінився? Вітамінів побільшало, мікроелементів? Калорій? Може, ним тепер можна зцілювати хвороби? Замовляти на удачу?

— Той самий персик, тільки чистий, — Юрко сів на стілець, на якому сидів до миття персика. — І значно апетитніший, зі сміттям я не готовий був їсти, навіть із поваги до тебе. Хочеш сказати, що ми від початку були цінними? Ти нас тільки помив і витер паперовим рушником?

— А ти не згоден?

— Загалом згоден. Тобто, коли ти казав: «Ставайте ціннішими» — мав на увазі: «Усвідомлюйте власну цінність»? Ну якщо продовжити порівнювати з персиком, оцей дорожче можна продати, ніж брудний. Хоча всередині вони однакові.

— Якби цей персик мав свідомість, він міг би попроситися на центральне місце у вазі з яблуками, і вони радо взяли б його в компанію. Брудним він сором’язливо ховався в шухляді. Різниця між людьми та фруктами полягає в тому, що ви й самі помитися можете, не треба від оточення чекати, щоб спинку потерли. Не було в мене ані води, ані мила, Юрку. Я тільки показав, де душ. Ти хіба інакше поводишся з учнями?

— Так само, — кивнув хлопець. — Вони дійсно хороші всі, від початку. Просто сердиті, тому що не здогадуються про душ. Я знаю, як це — лежати в шухляді. Ніхто не хоче брудний персик, і персик злиться через це на весь світ.

— Душ бажано регулярно приймати. Юрку, я не про гігієнічні процедури зараз.

— Люди складніші за фрукти і можуть знайти в собі вітамін, про який не здогадувались.

— Чи додати новий мікроелемент. Це цікава пригода, хлопче, — знайомитися із собою. І ти робиш її ще цікавішою, підтримуючи інших на цьому шляху досліджень.

— Даниле, я ж тобі від початку казав про шлях і кроки!

— Не наповнюючи ці слова сенсом. Говорити можна багато, і правильні на позір речі, але якщо ти не відчув сенс слів, які вимовляєш, поки не прожив їх, це лише слова. Вони лишають байдужими і тебе самого, і твого співрозмовника.

Юрко задумливо подивився на персик, який тримав у руці, потім перевів погляд на Данила.

— Добре, домовилися, без розпоряджень. Я впораюся з хлопцями, бо розумію, що роблю.

Розділ 29
Світ людей, 2018 рік. Юрко

— Хочу цю, цю, оцю й оцю ще!

Дзвінкий дитячий голос линув книгарнею, де зазвичай панувала тиша.

Відвідувачі озирнулися, й мимовільні усмішки розквітли на серйозних дорослих обличчях. Малюк був кумедний, схожий на липневе сонечко: рудий і кучерявий. Він дивився сяйливими очима на жінку, яка стояла перед ним, і одну за одною викладав на стіл різнокольорові дитячі книжки. Жінка присіла перед малим навпочіпки.

— Серденьку, ці книги прекрасні, я рада, що в тебе хороший смак. Вибери одну, яка тобі подобається найбільше, і другу я куплю тобі бонусом за чудовий вибір.

Малюк задумався, зсунувши докупи руді брівки.

— Мамо, а можна я виберу одну, другу ти купиш мені, а третю — Настусі подаруємо?

— Який розумничок! — засміялась одна з відвідувачок. — А Настуся хто? Наречена твоя?

— Подруга з садочку, — відповів малюк. — Я малий ще для наречених! — Він знову обернувся до матері. — Мамо, можна?

Жінка, яка питала про наречену, підійшла ближче й хотіла була продовжити розмову, але мати малюка зупинила її спокійним зауваженням:

— Далі ми самі, дякую.

Жінка знизала плечима, розвернулася й відійшла до іншого стелажа.

«Вона не змінилася», — подумав Юрко й підійшов до мами рудого малюка.

— Доброго ранку, Єлизавето Георгіївно!

Колишня вчителька англійської подивилася знизу вгору на високого й поставного юнака й усміхнулася.

— Доброго ранку, Юрку, рада вас бачити!

— Мамо! — смикнув її за рукав малюк.

— Познайомтеся, Юрку, це мій син Сергійко. Сергію, це мій учень Юрко, привітайся, будь ласка.

— Доброго ранку, — чемно сказав малюк. — Як справи? Мамо, можна три книжки?

— Ні, серденьку. Одну. Вибрати буде непросто, тому зосередься. Не поспішай, в тебе купа часу. Можеш сісти за столик і продивитися уважно, перш ніж обрати, — Єлизавета показала поглядом на низький столик, який стояв у кутку з дитячою літературою.

Сергійко засопів, але сперечатися не став і пішов до столика. Єлизавета випросталася. Вона була трохи нижчою, ніж пам’ятав Юрко, але золотаві блискітки в її волоссі спалахували так само.

— Ви зовсім дорослий, — сказала Єлизавета. — Звертайтеся до мене просто на ім’я, добре? Як ваші справи?

— Добре. — Вони розмовляли неголосно, щоб не заважати іншим. Сергійко в кутку гортав книжки. — Закінчив училище, навіть на заводі попрацювати встиг.

— Встиг до чого? — уточнила Єлизавета.

— До зустрічі з тренером. Я зараз у його спортивному клубі працюю. А як ваші справи?

— Отримала грант в одному з університетів Вельса на дослідження міфологічних створінь, у грудні їдемо з Сергійком. Йому доведеться йти в місцевий садочок, і я трохи переймаюся, як там складеться. Хоча він доволі легко сходиться з людьми, але все ж таки. Зміна колективу, звичних умов життя. Так, зупиняйте мене. Мати про свою дитину може годинами балакати, але це не всім цікаво, — Єлизавета знов усміхнулася, зблиснули золотаві блискітки в очах, і Юрко згадав інші, зелені, в глибині яких ходили мерехтливі тіні.

— Ви почали носити браслети, — сказав він не до ладу.

— Почала, — Єлизавета перевела погляд на свою руку. Зап’ясток охоплювало кілька браслетів: із намистин, камінчиків і один тоненький золотий ланцюжок. — З’ясувалося, що я люблю ці прикраси. Влітку навіть на ногу чіпляю.

Юрко усміхнувся. Він згадав літній день, коли Єлизавета купувала фрукти. Тоді він вперше побачив на ній браслети.

— Син у вас прикольний. Але не схожий на вас зовні, вибачте.

— Не схожий, нема чого вибачатися. Хіба очі мої. Усе решта — батькове, — Єлизавета усміхнулася, згадавши про чоловіка.

У ній з’явилося щось нове, ніжне, сяюче, чого Юрко не помічав раніше. Напевно, такі на вигляд щасливі жінки. Він знову подумав про Дарину.

— Він теж з вами до Вельса їде?

— Так. Андрій програміст, працює віддалено, може собі дозволити цю поїздку. — Єлизавета перевела погляд на книгу в руках Юрка. — Фромм?

— Обирав між цією, — Юрко кивнув на обкладинку з написом «Втеча від свободи», — і «Мистецтвом любові».

— Логічний вибір, ця книга вийшла раніше. В розпал Другої світової, між іншим. І якщо ви зацікавилися автором, то краще читати в хронологічному порядку. Зрозуміліше.

— Мамо, я обрав! — Сергійко підбіг до Єлизавети з книгою в руках.

Дитяча енциклопедія «Лицарі та замки». Жінка усміхнулася сину.

— Чудово, сонечку! А я куплю тобі енциклопедію про динозаврів. Принеси її, будь ласка, і підемо на касу. Лицарі та динозаври — дві пристрасті, — прокоментувала вона, коли малюк радісно побіг за залишеною на столику книгою, — якби Сергійко обрав динозаврів, я б подарувала йому лицарів. Кави хочете, Юрку? Ми збираємося зазирнути до кафе, з’їсти по морозиву. Звідти його няня забере, а я на пари піду. То як? Складете нам компанію?

— Єлизавето Георгіївно, я терпіти не можу каву, — зізнався Юрко. — Я її тільки через вас пив. «Мені здавалося, що я у вас закоханий», — подумки додав він. Казати це вголос було б смішно й недоречно.

Жінка кліпнула і дзвінко засміялася. Сергійко, який підбіг до матері з книгами в руках, охоче засміявся разом із нею. Відвідувачі знов почали усміхатися, не зважаючи на порушення тиші. Юрко теж усміхнувся. Йому раптом стало легко й радісно.

— Отакої! То я змушувала вас і навіть не помічала? — похитала головою Єлизавета. — А чоловік казав мені, що я не така біла та пухнаста, якою себе вважаю. Я думала, він жартує.

— Хвалить, мені здається. Трапляється, що хтось із близького кола бачить здібності людини раніше, ніж вона сама. Класно, якщо починають про це говорити. Бо часто риси, притаманні тобі, сприймаються як належне і знецінюються.

— Здається, мені більше немає чого вас навчати, юначе, — Єлизавета підхопила на руки сина, який почав нетерпляче смикати матір за спідницю. — Зараз ідемо, сонечку, — пообіцяла вона дитині і знову звернулася до Юрка. — Але поговорити цікаво. Підете з нами? Куплю вам морозива, щоб вибачитися за каву.

— Я б сам із радістю пригостив морозивом і вас, і Сергійка, — відповів Юрко. — Але мені час на роботу, я й так трохи затримуюсь. Я краще на лекцію до вас завітаю. Стася казала, що ви періодично влаштовуєте відкриті лекції на кшталт дискусійного клубу. Я б послухав. Усім можна чи тільки студентам та викладачам університету?

— Стася? Юрку, ходімо на касу, будь ласка, бо цей маленький леприкон починає хвицати ногами, — Єлизавета легенько потерлася носом об носик малого і поставила сина на підлогу. — Ходімо, синку, ти важкенький в мене вже виріс.

Усі разом підійшли до прилавка. Поки продавчиня оформлювала покупку суворому на вигляд літньому пану, який підійшов раніше, Юрко швидко пояснив:

— Ваша колишня студентка. Ви їй свою дисертацію давали читати.

— Я чудово пам’ятаю Стасю, вона розумна, глибока, світла і дуже приємна в спілкуванні. Ми й зараз підтримуємо зв’язок, коли вона сама викладачкою стала. Я дивуюся, що ви з нею теж знайомий.

— Світ тісний, — згадав Юрко фразу, яку промовила Стася, коли дізналася про його знайомство з Єлизаветою, — мені час від часу здається, що Харків — не таке вже й велике місто.

Сергійко став навшпиньки, щоб покласти кни-ги на прилавок, і попросив у матері дисконтну картку.

— Тримай, — Єлизавета видобула з гаманця шматочок пластику й простягла його синові. — Тримайте, — вона дала Юрку листівку, надруковану на кольоровому папері. — Розклад роботи дискусійного клубу, ми збираємося раз на місяць. Приходьте, коли матимете час, буду рада вас бачити.

Вони попрощалися, і Юрко поїхав до спортивного клубу.

***

Жовтневий день був сонячним і теплим. Дарина знову сиділа в альтанці з Ігорем, новеньким, вони обговорювали її інтернет-магазин. Юрко зупинився, подивився на усміхнену дівчину. Йому раптом здалося, що груди розкриваються назовні, назустріч світу, і з них ллється тепло і сяйво. «Серце, — подумав Юрко. — Навіть не уявляв, що воно таке велике. Величезне, здатне охопити всю Землю, з усіма її горами і океанами, з птахами, деревами й комахами, з усім живим і неживим».

— Тренере? — здивовано обернувся до Юрка худорлявий хлопець.

— Твій тренер там уже п’ять хвилин стоїть, — уїдливо відповіла Дарина, не обертаючись.

Юрко відправив учня за черговим, нагадавши, що засипаний осіннім листям двір треба замітати щодня, і привітався з Дариною. Він усміхався, тепло в грудях зігрівало.

— Ти знову підпускаєш мені шпильки в присутності учнів, — легко зауважив він.

— У мене немає можливості робити це наодинці, — дівчина почала складати ручки та записники в наплічник.

— Пропоную тобі таку можливість. Ходімо на побачення?

***

— Дарі, сходимо на дискусійний клуб? — запропонував Юрко в середині листопада. — Ведуча захистила дисертацію з порівняльного аналізу міфологічних створінь в англійському та українському фольклорі. Має бути цікаво.

— Про перевертнів розповідатиме? — поцікавилася Дарина, вправно наліпивши етикетку на скляну пляшку.

Перейшовши до людського світу, єдина дочка глави правлячого клану винайняла невеликий двоповерховий будинок, на першому поверсі якого влаштувала лабораторію з виготовлення доглядової косметики. В материній лабораторії Дарина навчилася готувати різноманітні зілля та настоянки з цілющих рослин і зараз використовувала отримані знання для створення унікальних засобів для догляду за шкірою та волоссям. Її креми та шампуні швидко знайшли прихильниць, і косметика перевертниці розкуповувалася майже миттєво.

— Допомогти? — Юрко взяв чергову пляшечку й акуратно прикріпив шматочок липкого паперу. — Чому одразу про перевертнів? Вони цікаві, до речі. Я в дитинстві казку читав, там головний герой на кого завгодно перекинутися міг. І на вовка, і на птаха, одного разу навіть дівчиною був. Зручно, погодься.

— Це перевертні-чаклуни так розважаються, вони укладають шлюби з елементалями стихій і за потреби здатні надати своєму фізичному тілу будь-якого вигляду, — пробурмотіла Дарина й додала голосніше: — Допоможи, будь ласка, в тебе чудово виходить. А я поки замовлення спакую. Хочеться встигнути в кіно.

За першим побаченням було друге, і третє, і наступні. Юрко з Дариною залюбки ходили в кіно і на роллердром, каталися на атракціонах і велосипедах. Вони не поспішали і зближувалися поступово, пізнаючи та відкриваючи нові риси одне одного. Цього разу Юрко завітав до Дарини додому і приніс велику піцу, бо дівчина поскаржилася, що не встигає завершити всі справи перед зустріччю з ним.

— Поїж спочатку, бо в тебе вже очі мерехтять, ти починаєш злитися, коли голодна, — сказав Юрко, вручаючи Дарині картонну коробку. — Я допоможу із твоїми замовленнями, чим зможу. Не встигнемо на цей сеанс — сходимо іншим разом, не переймайся. Коли все впорядкуємо, подумаємо, чим цікавим зайнятися. — Він прикріпив чергову етикетку. — А що за елементалі стихій?

— Данило ж розповідав вам про енергетичні потоки? — Дарина звірялася зі списком, обгортала пляшки захисною плівкою і складала в коробки.

— Так, — Юрко усміхнувся. Сам не помічаючи, з Дариною він почав часто усміхатися. Тепло, яке він одного разу відчув у грудях, продовжувало зігрівати щодня. — Знаєш, спочатку важко було прийняти те, що він казав. Хоча, якщо подумати, все логічно. Земля має електромагнітне поле, тож усі, хто на ній живе, теж мають схожі поля, бо інакше не виживуть. От вам і потоки. Ніби як електрика, нею теж можна керувати, це я тобі як профі кажу, — Юрко взяв чергову наліпку.

— Правильно, — погодилася дівчина, загортаючи спаковану коробку в крафтовий папір. — І якщо продовжити цю думку, то взагалі все, що існує на Землі, має власні енергії. Щось — більше, як-от люди, наприклад, щось — менше, як рослини. Навіть те, що називають неживою природою, має енергію. Камені, вода, вогонь тощо.

— Тобто елементалі стихій — це енергії? — Юрко відволікся від етикеток. — Чекай, тоді неживої природи не існує, якщо в чогось є енергія — воно живе. Наші предки вірили в лісовиків, русалок, мавок там усяких. Це ж про енергії, правильно?

 — Я не дуже добре знаюся на ваших казках, — зітхнула Дарина, — шкода. Треба почитати, якщо я вже тут. У Діда книжки візьму. Бо піду з тобою на лекцію про містичних створінь, які живуть в Україні, і почуватимусь невігласкою.

— Міфологічних, — машинально виправив Юрко.

З Дідом хлопець познайомився у вересні, під час одного з походів з учнями агенції. Вони тоді поставили палатки за обійстям старого й допомогли йому прибрати рештки врожаю, а Дід пригостив хлопців свіжим медом із власної пасіки. Юрко пригадав кошлаті брови та несподівано молоді очі Петра Пилиповича, і знову майнуло дивне відчуття. Видовжені очі, трохи зведені до скронь, погляд спідлоба.

— Дарино, ви з Петром родичі?

— Стася мені розповідала про дискусійний клуб, — дівчина не почула непевного запитання, — ведуча — її колишня викладачка.

— І моя шкільна вчителька, — Юрко не став наполягати на відповіді. — Дарі, я зараз згадав, що в школі вчителів терпіти не міг. — Дівчина здивовано округлила очі, але хлопець, зайнятий наліпками, не помітив цього. — Єлизавета тоді здавалася мені геть не схожою на вчительку, тому я залюбки її слухав. А зараз, коли я вчуся в Данила й працюю в його клубі, визнаю, що Єлизавета саме й була справжньою вчителькою.

— Це як? — Дарина відволіклася від пакування. — Юрку, я не зовсім розумію. В нас учителів дуже поважають, мені важко уявити інше ставлення.

— Пощастило вам, — Юрко покрутив головою. — Дарі, нагадай якось, бо я все хочу спитати, де ви з Данилом росли, і забуваю. Дивись, учитель — це не просто людина, яка викладає біологію, наприклад, — він збирався звично скривитися на згадку про біологічку, але з подивом зрозумів, що кривитися не хочеться. Постійно роздратована і знервована жінка не усміхнулася, здавалося, жодного разу, поки Юрко вчився. Не хлопцю, а взагалі. Він уперше подумав про те, як важко жити людині, якій не хотілося усміхатися. — Це людина, яка вчить пізнавати себе. Більшість учителів моєї школи були незадоволені і собою, і світом, і життям, і зривалися на всіх, зокрема на учнях. Єлизавета нас поважала, на її уроках ми не лише англійські слова вчили, хоча з нею й це було цікаво робити. Ми розмовляли, переглядали фільми, читали книжки. Тепер я можу сказати, що вона весь навчальний матеріал підбирала так, щоб ми не лише англійську граматику зрозуміли, але й себе самих. Вона тільки рік у нас працювала, я встиг небагато. Але достатньо, щоб оцінити Данила й вчитися в нього.

Дарина задумливо подивилася на хлопця, потім кивнула і знову взялася до справи.

— Ти правильно описав учителя, — погодилася вона. — Ти й сам такий, Юрку. Не соромся. Твої учні тебе поважають і залюбки в тебе вчаться, я ж бачу. Бо ти не лише тренуєш їх, правда?

Дарина регулярно приходила до братової агенції, щоб зробити кілька світлин і взяти інтерв’ю в підлітків, яких зазвичай називають неблагополучними. Вона вела сторінку спортивного клубу в інстаграмі та фейсбуці.

— Здебільшого треную, але під час будь-якої справи можна багато дізнатися про себе, про своє ставлення до світу і взаємодію з ним… Чого ти смієшся?

— Батько колись давно, я ще підліткою була, сказав мені те саме. «Займаючись будь-якою справою, можна зрозуміти себе». Кумедно, що ваші думки збіглися, хоча ви жодного разу не бачилися.

«Сподіваюся, ще побачимося», — подумав Юрко, а вголос сказав:

— Дарі, ми відхилилися. Сходимо на дискусійний клуб наступної п’ятниці?

— Залюбки. Стаська мені багато про Єлизавету розповідала, тепер ти. Цікаво подивитися на неї. І послухати, про що вона розповідатиме.

— Слухай, я купив ірландські казки. Хочеш, почитаємо разом? Просто щоб бути в темі дискусії.

— То що, в кіно сьогодні не йдемо? Закінчуємо з пакуванням, я заварюю чай, сідаємо на дивані, обкладаємося подушками і по черзі читаємо казки вголос?

Юрко поставив пляшечку, бо в нього несподівано затремтіли руки.

— В мене таке тільки раз було, — зізнався він. — Ще малим, я тоді на ангіну захворів, лежав із високою температурою, а батько приходив після роботи, заварював мені чай із малиною і читав казки, поки я не засинав. Я б і не згадав, якби не ти…

— А в тебе хороші спогади про дитинство? — поцікавилася Дарина.

— Зараз так, — Юрко знову взяв пляшечку, обережно прилаштував етикетку. — Я раніше згадував тільки те, як на батьків ображався. А тепер розумію, що хорошого теж чимало відбувалося, просто мені зручно було сердитися. Людський мозок узагалі цікава річ, у ньому багато чого зберігається, але на поверхню вигулькує те, що пропускають емоції.

Дарина спакувала останню коробку й сіла поруч із Юрком. Велику кімнату на першому поверсі було перетворено на лабораторію. Тут стояв стіл з обладнанням, холодильник з інгредієнтами і скляні шафки з готовою продукцією. Юрко сидів біля столу для пакування на високому стільці, брав із коробки наліпки, клеїв їх на пляшечки й відставляв убік готові. Їхня кількість швидко збільшувалася. Дівчина дивилася на його сильні довгі пальці, і косметичні пляшечки в них здавалися маленькими, іграшковими.

— Познайомиш мене з батьками? — спитала Дарина.

Хлопець ретельно розгладив чергову етикетку, перш ніж відповісти:

— Так. Я спитаю, коли в них вихідні збігаються, вони ж обоє по змінах працюють. І запрошу тебе в гості.

— Класно! — зраділа дівчина. — Я їм косметику доглядову підберу в подарунок. Ти ж тільки наглянь за ними, щоб користувалися. Бо одна з моїх клієнток отак подарувала своїй бабусі крем, а старенька поставила його в сервант до кришталю — милуватися. Шкода було розпаковувати, бачте.

Юрко засміявся.

— Піду чай заварювати, — Дарина підвелася. — І в мене печиво є, шоколад і цукерки. Підіймайся до вітальні, коли закінчиш, будемо читати.

Житлові кімнати розташовувалися на другому поверсі, туди Дарина ще не запрошувала. Юрко доклеїв решту етикеток, дістав книгу з наплічника, зачинив двері до лабораторії й піднявся сходами. Дівчина сиділа на дивані, підібгавши ноги, на столику поруч стояв скляний заварник із чаєм, чашки й вазочки зі смаколиками. Штори були запнуті, кімнату заливало м’яке золотаве світло настельної лампи, на підлозі біля дивану горіли свічки.

— Люблю живий вогонь, — пояснила Дарина. — Сідай. Про цю книгу ти казав?

— Так, — Юрко сів коло дівчини. — Купив кілька днів тому, носив у наплічнику, як відчував, що знадобиться. Тобі в яку чашку налити? Я ближче до столика.

— Вони ж наче однакові, — Дарина почала гортати сторінки, обираючи казку.

— Все одно. Мама обирає свою чашку серед однакових у наборі, каже, що з решти несмачно пити…

Юрко дивився на дівчину збоку. Тонкі привабливі риси обличчя, русяве волосся зібрано на потилиці, але кілька неслухняних пасемок вибилися й лежать легкими кільцями на скронях і шиї. Дарина відволіклася від книги й подивилася на хлопця. Юрко зашарівся.

— Обери для мене, — з усмішкою сказала дівчина.

— Оця, — після недовгих роздумів вказав на чашку Юрко.

— Вгадав, — ще ширше усміхнулася Дарина. — Ти завжди вгадуєш. Наливай чай, я читатиму перша.

«На самотньому острові біля Західного узбережжя жили старий рибалка та його дочка. Чоловік мав владу над духами води і навчив свою доньку чарів, що змушували духів підкорятися».

Дівочий голос лився, наче струмок. За щільно запнутими шторами шурхотів настирливий осінній дощ. Юрко зручніше влаштувався на дивані. От саме дощу й бракувало для цілковитого затишку та спокою.

Розділ 30
Світ людей, 2018 рік. Стася

Стася уважно роздивлялася пляшечки, Дарина за нею спостерігала. Різні за вдачею дівчата швидко порозумілися, і від початку в них склалися теплі й приязні стосунки.

— Скраб для ніг і олія для кутикули, — нарешті виголосила Стася.

— Це для тебе? — із сумнівом спитала перевертниця.

— Ні, — усміхнулася дівчина, — це подарунок для Єлизавети. Вона скоро їде до Вельсу, і в мене не буде можливості привітати її з Новим роком. Але мені хочеться щось подарувати.

— Добре, я тоді спакую в подарункову коробку, — Дарина назвала вартість і почала пакувати замовлення.

Перші засоби для догляду вона Стасі подарувала — справжній брата Дарина ладна була подарувати не лише косметику. В подальшому Стася наполягла, що оплачуватиме замовлення. «Це обмін енергіями, — зауважила вона на спроби Дарини сперечатися. — Ти вкладаєш частинку себе у свою косметику, тому креми й виходять фантастичними. Я маю повертати щось натомість. Хай це будуть гроші».

— Знаєш, я з дитинства недолюблювала дівчаток, — з усмішкою зізналася Дарина. — Вони здавалися мені вередливими та непередбачуваними. Уявити не могла, що після переходу так багато спілкуватимуся саме з дівчатами. Більшість моїх клієнток — жінки, воно й не дивно, враховуючи мою справу. А батько ж попереджав!

— Про косметику? — здивувалася Стася.

— Про те, що варто лише заприсягтися не робити чогось, як Батько усіх вибудовує обставини так, щоб довелося робити саме це, — перевертниця перев’язала коробку яскравою стрічкою. — Ти вже обідала? Складеш мені компанію?

— Залюбки, — Стася віддала гроші і слідом за Дариною піднялася сходами у простору кухню.

На відміну від лабораторії, кухнею Дарина майже не користувалася, але приміщення було затишне й доглянуте. Дерев’яні кухонні меблі, на вікні — легкі фіранки, на підвіконні — ящички з травами. Посеред обіднього столу стояла ваза з герберами.

— Юрко подарував? — спитала Стася.

— Він приносить квіти на кожне побачення, — відгукнулася Дарина й відкрила холодильник. — Є курка запечена, форель, спаржева квасоля, овочі-гриль і локшина зі свининою та креветками. І вареники можна зварити. Що ти хочеш? Я — щось м’ясне.

Стася усміхнулася. Дарина любила поїсти, а от готувати — ні, тому замовляла готову їжу з доставкою й заповнювала морозильник напівфабрикатами.

— Форель і овочі, — сказала дівчина. — Допомогти?

— Тарілки дістань і травичку собі зірви якусь, ти ж любиш свіжу зелень, — Дарина поставила контейнери в мікрохвильовку й увімкнула підігрів.

Стася розставила порцелянові тарілки, склянки й розклала серветки.

— А запиватимемо узваром, — Дарина поставила на стіл глечик із напоєм. — За дідовим рецептом зварила. Це ж як зілля, тому мені не було нудно готувати.

Дівчата сіли за стіл. Дарина з апетитом їла локшину.

— Це про невивчені уроки? — спитала Стася, смакуючи рибою. — Я маю на увазі слова твого батька про обставини, які змушують робити те, чого заприсягся не робити.

— Радше про неприйняття частини себе, — відгукнулася Дарина. — Різке несприйняття чогось у зовнішньому світі свідчить про те, що не сприймаєш щось у собі. От щоб могла прийняти, Батько й підкидає відповідні обставини. Я не приймала власну жіночність, тому мене й дратували дівчата. Тепер спілкуюся з багатьма й розумію, наскільки вони прекрасні.

— Бо ти сама прекрасна, — з усмішкою відповіла Стася.

— Безперечно. Але сукню все одно не вдягну. — Перевертниця кумедно зморщила носа. — Не в одязі проявляється жіночність.

— Не в одязі, — погодилася дівчина, — я й сама частіше в джинсах ходжу, вони зручні. Але сукню тобі доведеться вдягнути принаймні на власне весілля.

Дарина на хвильку замислилася.

— Хай спочатку Юрко освідчиться, — промовила вона. — Хоча ще до цього мені треба буде розповісти йому, що я перевертниця. Стасько, ти злякалася, коли Данило тобі розповів? — поцікавилася Дарина.

— Він двічі приходив у вовчій подобі, — нагадала Стася. — Коли я побачила його в людській — лякатися було пізно. Здивувалася, звісно. В мене була купа запитань, Данило ледь устигав відповідати та пояснювати.

— Оля теж не злякалася, коли Давидьєн розповів, — задумливо мовила Дарина. — Але вона трохи дивакувата. Музикантка. В неї якесь своє сприйняття дійсності, вона не боїться казок, вона в них живе.

— Здається, це теж про прийняття, — м’яко сказала Стася. — Кохання загалом про прийняття коханої людини. Якщо воно справжнє.

— Може, ти й права. Мені подумати треба. Ми з Юрком на дискусійний клуб сьогодні ввечері йдемо. Ви з Данилом теж?

— Так, я до Єлизавети щомісяця ходжу, цього разу й Данило приєднається. Рада, що і ви з Юрком. Коли мені трапляється щось хороше, гарне чи цікаве, то хочеться з близькими поділитися, щоб і вони відчули ці емоції.

***

— Казки цікаві не лише літературознавцям-дослідникам, — казала Єлизавета.

Авдиторія була трохи більшою за шкільний клас: стільці в кілька рядів, стіл із проектором для лекторки. Яскраве світло електричних ламп відбивалося золотавими блискітками в її каштановому волоссі.

— У казках ми знаходимо не лише уявлення наших предків про навколишній світ. Це спосіб передачі знань про те, як цей світ влаштований і як у ньому жити. Тривалий час казка, яку ввечері біля вогнища старі розповідали своїм онукам, вчила малих взаємозв’язків у Всесвіті й того, як шукати та знайти своє місце в ньому. Кажучи сучасною мовою, казка — це такий морально-етичний гайд, посібник для тих, хто намагається зорієнтуватись у житті.

Єлизавета Георгіївна відкинула з обличчя пасемко волосся, на зап’ястку тихенько дзенькнули браслети.

— Але ж казки слухали не лише діти, — зауважила Дарина.

Лекторка відшукала поглядом порушницю уважної тиші.

— Ні, — м’яко усміхнулася вона, — дорослі теж залюбки їх слухали. Трапляється, що трохи заблукаєш на шляху. Тоді потрібно зупинитися й послухати мудрої поради. Отут у пригоді й ставали казки.

— Зараз для цього існують психологи, — пожартував хлопець із глибини авдиторії.

— Хороший психолог ніколи не дає готових відповідей, — відреагувала Єлизавета Георгіївна. — Тільки обережно підводить до певних висновків. Так само працює й казка. Жодна відповідь на будь-яке запитання не лежить на поверхні. Її потрібно відшукати.

— А якщо знайдеш неправильну відповідь? — не вгавав хлопець.

— Тоді підеш хибним шляхом, — не змигнувши оком, відповіла лекторка. — Свободу вибору, даровану мислячим створінням у момент народження, ніхто не відміняв.

— Людям, — спокійно виправив Данило.

— Перепрошую? — Єлизавета зупинила погляд на молодому чоловікові з дивовижним кольором волосся.

— Є різні мислячі створіння, — пояснив Данило. — Але свободу вибору даровано тільки людям. Це єдина вільна раса.

— Пропоную все ж таки називати людей видом, хоча мені й не дуже подобається біологічна класифікація, — похитала головою лекторка. — Так, дослідження довели, що вищі ссавці можуть думати, але, на відміну від людей, у них немає абстрактного мислення.

— В деяких людей його теж немає, — не вгамовувався хлопець із задніх рядів, але Данило відвернув увагу, наполегливо повторивши:

— Раса. Ми ж про казки говоримо? — Він усміхнувся лекторці, зблиснули рівні білі зуби, але очі лишалися серйозними. — В них є духи, гноми, ельфи, перевертні й люди. Представники різних рас. Тим паче, що біологічна класифікація вам не подобається.

— Маєте рацію, — легко погодилася Єлизавета. — Поки говоримо про казки, використовуватимемо поняття «раса». Трохи згодом я розповім про те, наскільки схожі представники різних рас в англійських та українських казках і чим вони відрізняються. А поки хочу спитати в авдиторії. Коли ви востаннє читали казки? Не дітям, собі?

— Кілька днів тому, — Юрко відповів першим. — Я купив збірник ірландських казок.

— З дослідницькою метою чи щоб чого навчитися? — уточнила лекторка.

— Просто для ознайомлення. Ніколи не розглядав казки як можливість дізнатися про устрій світів.

— Переважна більшість людей не розглядає казки як навчальний посібник, — кивнула лекторка. — Вони перетворилися на дитячу забавку, якою нехтують серйозні дорослі. Це не погано і не добре, просто факт. Люди вирішили, що вже подорослішали, навчилися всього, що їм потрібно для життя. І почали читати фентезі.

Присутні засміялися, засовалися на стільцях.

— Фентезі щодня набуває дедалі більшої популярності, — Єлизавета легко припинила шум і знову зосередила на собі увагу слухачів. — Я маю на увазі якісне, гарно прописане фентезі, яке відповідає логіці чарівного світу та керується його законами. Бо сама наявність у книзі ельфів чи гномів не робить твір фентезійним. Представники цих, як підказав уважний слухач, — лекторка легенько кивнула Данилові, — рас мають поводитися як ельфи та гноми, інакше ніхто їм не повірить. Тобто фентезі — ті самі казки, тільки авторські. Вони знову розповідають про те, як влаштований світ і як у ньому жити. Світ змінився. Ще десять років тому закони були інші. Сучасне суспільство — я не стверджую, що все, але достатньо людей, щоб їх можна було помітити — починає поводиться інакше. Переглядати свою взаємодію зі світом, усвідомлювати власну роль, свободу та відповідальність. Суворі правила послуху богам або світські закони поступаються місцем свідомому вибору та готовності відповідати за нього. Тобто ми погоджуємося із законами. Але спочатку усвідомлюємо їхню необхідність. І вже усвідомивши, готові захищати свій вибір.

— Майдан, — підсумував той самий хлопець.

— І Майдан теж, — підтримала Єлизавета. — Якщо зміни відбуваються дуже швидко, трапляються революції.

— Майя пророкували кінець світу у 2012, — сказав дівочий голос, і Юрко озирнувся. Постійні переривання нагадали йому уроки Єлизавети Георгіївни в школі, там вона теж дискутувала з учнями. Юнак не здивувався б, побачивши, наприклад, Лесю. Але це була не вона. Симпатична дівчина з дредами. Віка, здається, Стася представила колишню одногрупницю перед початком лекції. — Фізичного кінця світу не відбулося, то, може, вони мали на увазі оці суспільні зміни?

— Цілком імовірно, я не досліджую теорії катастроф. Єдине, що хочу зауважити з цього приводу. Якби знайшлися письмові пророцтва, що провіщали появу Христа, в них теж ішлося б про кінець світу. Я перепрошую в тих, хто сповідує інші релігії або не сповідує жодної. Ісуса я згадала лише як приклад того, як інші правила моралі здатні повністю змінити світ. Світ, який забирав око за око, розсипався на порох разом із величними імперіями античності, і народився світ новий.

— Який винищував язичників іменем того, хто вчив любові до ближнього, — уїдливо зауважив говіркий хлопець. — А появу Спасителя, який мав вивести усіх з рабства, пророкували люди, чиїх нащадків тисячами вбивали в газових камерах.

— Не Ісус винний у тому, що люди надто буквально сприйняли пророцтво про звільнення, — Єлизавета лишалася спокійною. — Його вчення звільняло душу, свої тіла люди мали звільнити самі. Хіба не те саме зробили протестувальники на Майдані? Вони звільнили себе і своїх близьких, усвідомивши власну внутрішню свободу. З величезної любові до людей та світу, яка почалася з любові до себе. Ви кажете, що християни винищували язичників іменем Христа? От настільки вони любили самих себе, що аж ладні були вбивати інших. Тобто не любили взагалі, — Єлизавета ледь помітно усміхнулася. — Неправильно сприйнятий, майже втрачений, сенс учення Ісуса повернувся в первісному вигляді і знову змінює звичний устрій світу. Я знову перепрошую. На Майдані священники різних конфесій проводили спільне богослужіння. Безпрецедентний випадок, який підкреслює вірогідну єдність усіх релігій. Але я все ж таки пропоную повернутися до дослідження єдності казок таких різних, здавалося б, народів. Не для ретроспективного погляду в минуле. Навпаки, для усвідомлення можливого майбутнього.

Розділ 31
Світ людей, 2019 рік. Юрко й Дарина

Новий рік Юрко з Дариною зустріли в невеликому селі в Карпатах. Хлопець трохи нервував, запрошуючи дівчину в поїздку, але Дарина радо прийняла запрошення: їй хотілося в гори. Юрко винайняв окремі номери, але саме серед вкритих пухнастим снігом гір вони стали справжньою парою, і до себе Дарина заходила лише для того, щоб перевдягнутися.

— Дивні у вас традиції, — сказала дівчина в новорічну ніч. Вони стояли на дерев’яній галереї, яка охоплювала другий поверх готелю, і дивилися на феєрверк, влаштований власником. — Чому потрібно не спати до ранку?

— До опівночі точно, а потім вже як вийде. — Юрко усміхнувся й обійняв кохану.

Дарина вдяглася в м’який червоно-білий светр з овечої вовни, придбаний хлопцем одразу після приїзду. Светри, шапки, шалики, рукавички і шкарпетки продавалися в місцевій крамничці, і Дарина, захоплена якістю виробів, радісно обрала шапку й рукавички в подарунок для Стасі, шалик для брата і шкарпетки для Діда. Юрко встиг купити светр для неї, поки дівчина трохи відволіклася, і страшенно здивувався, коли з’ясувалося, що для нього вона купила майже такий самий: червоно-сірий.

— Не змерзла? — спитав він.

— Ні, — Дарина потерлася носом об його щоку. — Так чому не можна спати до опівночі?

— Можна, але тоді пропустиш диво народження нового року. Уяви: тридцять першого грудня рівно опівночі закінчується рік, і тієї самої секунди починається новий. У дитинстві в мене руки тремтіли, коли я відривав останній аркуш із календаря. Я фізично відчував закінчення року, ніби переходив межу. А потім дивишся на новий календар, на якому всі аркуші ще цілі, і здається, що новонароджений рік, ще чистий, не зіпсований, як свіжий сніг, обов’язково змінить твоє життя, що ти сам щось зміниш, бо можеш усе. В новорічну ніч легко вірити в дива. Тому багато людей загадують бажання в мить переходу одного року в інший. Як тут спати?

— Ти теж загадуєш? — поцікавилася дівчина.

На перилах стояли два келихи з шампанським, але вони майже не пили. Дарині колючий напій не сподобався, а Юркові й без вина було добре поруч із коханою.

— Крайнього разу ще підлітком, — Юрко засміявся. — Ми з Мишком і Йоською вперше зустрічали новий рік самі, без батьків, напилися й загадували бажання. Неправильно, звісно. Бажання треба шампанським запивати, а ми, бовдури, горілкою. То давно було, — він ніжно погладив шовковисте волосся дівчини. На галереї були й інші люди, збуджені, радісні, галасливі, але вони здавалися далекими, не здатними порушити дивовижне відчуття усамітнення.

— Не здійснилося? — співчутливо спитала Дарина.

— Здійснилося, — кивнув Юрко. — Кілька років по тому, я тільки зараз зрозумів. Дякую, що спитала, бо я б і не згадав. А от розповідав тобі цю історію, і як осяяло: збулося ж! — Хлопець здивовано покрутив головою.

Дарина засміялася.

— То зараз теж загадаєш? Юрку, ти для цього шампанське приніс?

— Шампанське просто так, це теж новорічна традиція. Цього року не загадуватиму. Ти зі мною, це найкраще, що могло трапитися в моєму житті. Дарино, цього разу я просто подякую за все, що маю.

Дівчина пригорнулася до Юрка, і хлопець міцно обійняв її.

— Дванадцять! — почали голосний відлік гості готелю. — Одинадцять! Десять! Дев’ять!

— Один! — відгукнувся з ґанку господар. — З Новим роком! — і запустив черговий феєрверк.

— А я загадала, — тихо сказала Дарина. — Уперше в житті.

Вона підвела сяючі очі, і Юрко поцілував дівчину.

— Не питатиму, що ти загадала, — пообіцяв він.

— Сама розповім, коли здійсниться, — усміхнулась вона. — Ходімо з’їмо чогось, на свіжому повітрі апетит розгулявся.

Пара спустилася до вітальні, де для гостей готелю було накрито шведський стіл, Юрко всадив дівчину біля каміна й поклав їй на тарілку різноманітних закусок.

— Як у тебе виходить не помилятися з вибором? — поцікавилася Дарина, з насолодою вгризаючись у вуджену гусячу ніжку.

Юрко стенув плечима. Відповідь «Слухаю серце» здавалася надто пафосною.

— Дарі, у вашій родині не зустрічали новий рік? — спитав він натомість. — Ти справді не знаєш усіх цих традицій?

— Зустрічали, — Дарина поклала на скибку свіжого хліба шматочок козячого сиру, подумала, помастила його журавлинним мусом і поклала зверху пару волоських горішків. — Просто в нас інші традиції, вони пов’язані з Сонцем, а не календарем. Під час зимового сонцестояння землю огортає найдовша ніч року, і Великий Батько усіх виходить на полювання, а за ним біжить його Зграя. Це перші вовки, які раз на рік від початку створення світів полюють із Батьком за порушниками Закону, і горе тим, хто опиниться на їхньому шляху. Але наприкінці довгої ночі їх зустрічає Велика Мати, вона випускає на небо новонароджене сонце, і настає світанок. І Зграя покірно лягає біля її ніг, а Батько простягає їй руку. Бо любов сильніша за все, а світло завжди перемагає. Отак народжується наш новий рік, і ми не загадуємо бажань у цю ніч. Ми розкладаємо багаття, щоб висвітлити шлях Батькові, а на світанку ставимо на стіл свіжий хліб і молоко, щоб привітати Матір.

— Як поетична казка, — видихнув Юрко. Хлопець слухав Дарину, затамувавши подих, і помітив це, лише коли дівчина зробила павзу.

— Казка, звісно, — погодилася Дарина. — Насправді, все трохи інакше відбувається.

— А Велика Матір може врятувати порушників? А вони можуть сховатися від Батька? — Юрко почав був намазувати паштет на скибку хліба, але, захопившись розповіддю, забув про канапку.

— Ніхто не сховається від Батька, він бачить все, — похитала головою Дарина. — Але Матір може попросити милості для когось, кого вважає вартим помилування. Зазвичай Батько дослухається до неї.

— А Зграя? — продовжував питати Юрко. Його очі горіли дитячою цікавістю.

— Ну, Зграя, — знизала плечима Дарина й потяглася за Юрковою канапкою. Хлопець машинально поклав на паштет маринований огірок і посунув тарілку ближче до дівчини. — З ними краще не зустрічатися, вони зовсім інші. Вони — Зграя Батька, цим усе сказано.

— Я б хотів побачити, як ви зустрічаєте новий рік, — замріяно прошепотів хлопець.

Дарина уважно подивилася на нього.

— Можливо, — серйозно відповіла вона, — цілком можливо.

Увімкнули музику, почалися танці, гості голосно сміялися, розмовляли, вітали одне одного, вибухали хлопавки, сипалося конфетті. Дарина трохи скривилася.

— Хочеш вийти надвір? — запропонував Юрко.

Дівчина кивнула. Хлопець приніс із номера їхні куртки, турботливо накинув на шию Дарини шалик, і вони вийшли з готелю. Пара трималася за руки, Юрко зупинився, щоб надіти на Даринині руки рукавички, хоча її пальці були теплими. Дівчина усміхнулася.

— Ходімо до лісу? — спитала вона, і молоді люди неквапливо вийшли за паркан.

Стежка звивалася поміж смерек, їхні пласкі голки здавалися вирізаними з кольорової фольги, сніг налипав на них, як цукрова пудра. Готель із галасливими гостями, музикою й феєрверками залишився позаду, утоптана в снігу стежка вела на невелику галявину.

Молода пара зупинилася.

— Дивись, — Юрко показав на небо. — Звідси зірки видно.

Дарина підвела голову. В густо-чорному зимовому небі горіли яскраві цятки, зорі підморгували, ніби вогники свічок.

— Я тільки Великий і Малий Вози знаю, — зізнався Юрко. — Он отам, дивись, — він показав пальцем. — То Великий, з семи зірок, а то Малий, в нього на голоблі Полярна зоря. А, Кассіопея ще! Он, ніби корона.

— А там Оріон, — показала Дарина. — І два його Пси, Великий і Малий. На шиї у великого горить Сиріус — найяскравіша зірка в небі. Оріон за життя був вправним мисливцем, і коли пішов у чертоги Батька, то отримав дозвіл на довічне полювання. Так і виходить на небо щоночі, а його собаки радо біжать поруч.

— Хороша розрада, — задумливо промовив хлопець. — Знати, що після смерті опинишся десь у чудовому місці, де про тебе піклуватимуться, дозволять займатися улюбленою справою, а твої близькі будуть поруч. Дарино, мені подобається те, у що ти віриш.

— Це не віра, — знизала плечима дівчина, — це знання. Вірити можна хіба що в дива.

— От і Стася так каже, — почав був Юрко, але перервав сам себе. — Дарі, підійди до мене, будь ласка.

— Що трапилося? — здивовано перепитала Дарина, наближаючись до хлопця.

Юрко міцно взяв її за руку.

— Зараз повернемося до готелю, — неголосно наказав він, уважно вдивляючись у темряву між смереками. — Ти підеш перша, я — за тобою. Все добре, не бійся, — він спробував усміхнутися дівчині, але його погляд залишався ціпким. На снігу, який накрив галявину щільним килимом, хлопець розгледів сліди сильних лап.

— Це не вовки, — Дарина прослідкувала напрямок, у якому дивився хлопець. — Юрку, це Норд, хаскі господаря. Він бігав тут удень, а зараз відпочиває у вольєрі. Ну, якщо собаці можна відпочивати з усіма цими феєрверками та музикою. Але повернімося, якщо хочеш.

— Впевнена, що це Норд? — Юрко розвернув дівчину вбік готелю.

— Абсолютно, — Дарина слухняно пішла стежкою, хоча гостре чуття перевертниці ясно казало, що небезпеки не було. — Можеш сховати ніж. Завжди з ним ходиш?

— Я маю захищати тебе, — серйозно відповів хлопець. Він повірив дівчині, але тактичний ніж, подарунок Данила, ховати не поспішав.

Дарина зупинилася, обернулася до хлопця і пронизливо подивилася йому в очі. В Юрка перехопило подих. Після розмов про вовків, полювання Зграї і прогулянки в нічному лісі видовжені зелені очі дівчини нагадали йому… «І вона чудово розрізняє запахи», — майнула думка.

— Поцілуй мене, — тихо попросила Дарина, і всі думки разом вилетіли в нього з голови.

Хлопець ніжно й обережно торкнувся дівочих губ.

Розділ 32
Світ людей, 2019 рік. Новоріччя

Під час чергових відвідин Діда Стася назбирала в лісі соснових гілок і шишок, привезла їх до Харкова й почала робити новорічні композиції. Її робоча кімната наповнилася ароматом хвої, тут і там лежали обрізки фетра та барвистих стрічок.

— В мене звіти за перший семестр горять, — зізналася дівчина, коли Данило в черговий раз витяг її до кухні, щоб нагодувати. — Здається, я вперше в житті зриваю дедлайни.

— Ще не зірвала, — зауважив Данило, — можеш впоратися, коли доробиш подарунки. Для кого вони?

— Ходімо, покажу, — Стася поклала останній шматочок печені до рота, поставила тарілку в мийку та повела Данила до робочої кімнати. — Оцей вінок із шишками і свічками — Діду. Цей, із трьома гномами, — для твоєї агенції.

— Хлопцям сподобається, — відгукнувся перевертень. — Хоча справжні гноми обурилися б, побачивши, якими ти їх зобразила, — він обережно торкнувся ватяної іграшки. — Кохана, гноми далеко не такі милі створіння з носиками бульбочкою і в ковпачках.

— Це гноми-дітлахи, — пояснила дівчина.

— З бородами? — уточнив Данило. В його очах стрибали бісики.

— Дражнишся? Зроблю тобі костюм ельфа на новорічну ніч. Віка запросила до своїх батьків, вони з сестрою маскарад влаштовують.

— Я не схожий на ельфа!

— Ніхто ніколи не схожий на персонажа, в якого перевдягається. А з твоїм кольором волосся навіть перука не знадобиться, — Стася дражливо висолопила язика. — Тільки вуха треба буде накладні зробити, гостренькі такі, як у зайчика… Ай!

Данило схопив дівчину в обійми й почав лоскотати.

— Припини, — Стася реготала й намагалася звільнитися, — Даниле, відпусти мене!

— Стасю, я не хочу вуха! Я не буду ельфом! Краще з тебе ельфійку зробимо, я навіть згоден купити тобі найякіснішу з усіх наявних перук. У новорічну ніч будеш білявкою.

— Я буду феєю і зроблю собі крильця й чарівну паличку, — дівчина цьомнула коханого в кінчик носа.

— Все одно ельфом не буду, — пробурмотів той.

— Тоді не насміхайся з моїх гномів! — Стася вдавано суворо здвинула брови.

Данило, жартуючи, підвів руки в жесті «здаюся» і спитав:

— А гірлянда зі сніговичків для Вікиних батьків?

— Якщо ми вже запрошені… — відгукнулася дівчина. — Хоча я б їм у будь-якому разі подарунок зробила.

Упродовж року Стася кілька разів приїздила в гості до Леоніда Олексійовича і Лідії Петрівни, і її зустрічали так само тепло, як і вперше.

— Для Віки я свинку роблю, — Стася продемонструвала кумедне порося в спідничці й капелюсі набакир. — Символ року. Для нас — гірлянда з гілок, шишок, стрічок і скляних кульок, покладемо на каміні.

Минулого року Стася змайструвала декоративний камін і прилаштувала всередині електричну лампочку. «На жаль, у міській квартирі справжній вогонь не можна розкласти, — пояснила вона Данилу, — увімкнемо уяву».

— Я замовив картонні будиночки, — усміхнувся Данило, — здається Дарі заразила мене пристрастю купувати в інтернеті. Мають доставити днями, складу, вони тривимірні, і можна буде поставити на камін поміж соснових гілок. Буде вулиця в казковому містечку.

— О так! — Стася заплескала в долоньки. — І я тоді ще штучний сніг докуплю, щоб засипати цю вулицю. І знаєш що? В будинки можна буде покласти цукерки, а потім потроху їсти і пригощати гостей.

— І в якомусь лишати записки одне одному, — підхопив Данило.

Стася підвелася навшпиньки й поцілувала його.

— Дивись, що я зараз майструю, — прошепотіла дівчина, коли поцілунок скінчився. Данило неохоче випустив її з обіймів, Стася схопила його за пальці й підвела до столу. Там лежали незавершені фігурки хлопчика й дівчинки. — Для Юрка й Дарини. І вінок їм я зроблю з двох половин. Кожна й окремо буде гарною, але якщо зіставити разом, то утвориться ціле.

— Символічно, — погодився перевертень. — Стасю, ти переживаєш за них?

— Ні, — похитала головою дівчина, — але Дарина трохи переймається, як Юрко сприйме її розповідь про перевертнів і містичний світ.

— Не як, а коли, — виправив Данило. — Сприйме, коли буде готовий сприйняти. Дарина й сама така. Вона чує відповідь, лише коли готова до неї.

— Всі ми такі, — зітхнула Стася. — Все має відбуватися вчасно.

***

Після Нового року Віка, на превелике полегшення керівництва, розпрощалася з фіолетовими дредами і вийшла в етер програми новин зі своїм природним золотавим кольором волосся. Гарна дівчина з чудовою дикцією, яка впевнено трималася перед націленими на неї камерами, перші пів року роботи на телеканалі працювала ведучою, але їй швидко набридло.

— Найцікавіше роблять репортери, — пояснювала вона Стасі. — Бігають по всьому місту, інтерв’ю беруть. А я тільки озвучую готовий матеріал.

— За будь-якої погоди бігають, зауваж, — відповідала Стася. — Інтерв’ю не так легко домогтися, і часто доводиться вислуховувати неприємні речі на свою адресу. Настирливих репортерів недолюблюють, а делікатні на такій роботі не виживають.

Віка змахувала довгими густими віями. Дреди дівчина розплела, щоб вдягти на новорічний маскарад старовинну вишиванку, яку дивом зберегла її мати. Вишиванка дісталася Лідії Петрівні від її бабусі. На шию Віка вдягла вже сучасний ґердан, і з неї вийшла прекрасна панночка.

— Я авторську програму хочу, Стасько. Вже домовилася з керівництвом, і спонсорів ми знайшли. «Люди Харкова», отак! У нас багато класних, просто неймовірних людей, про яких знають тільки їхні друзі. Науковці, колекціонери, художники, приватні підприємці. В мене вже кілька домовленостей є, на початку січня їду зі знімальною групою до Артюхівки. Уявляєш, там етнографічний музей Слобожанщини! В ньому понад дві тисячі експонатів, а відвідати можна безкоштовно. Харківець відкрив, ентузіаст. Він бізнесмен, гроші в інший спосіб заробляє, а музей — то з любові до мистецтва.

— Просто з любові, — тихо зауважила Стася. — Такі речі робляться просто з любові, Віко.

— А в Данила можна взяти інтерв’ю? — поцікавилася Віка. — Він теж класну справу робить.

Данило в чалмі й підперезаний червоним шовковим шаликом погодився зображати в новорічну ніч одного з волхвів. Чалма неабияк пасувала до його темних очей.

— Спитай сама, я не втручатимусь, — усміхнулася Стася. — Піаром агенції в соцмережах займається його сестра, і Данило від початку не був у захваті від ідеї, хоча загалом у Дарини все вийшло.

— Спитаю, — енергійно кивнула Віка.

Саме щоб поговорити про можливе інтерв’ю, дівчина й завітала до агенції в середині січня. Вона вже встигла записати три випуски майбутньої передачі, за правилами їй потрібен був матеріал ще для трьох, перш ніж виходити в етер, і Вікторію переповнював ентузіазм. У Стасі був вільний ранок, і вона супроводжувала подругу.

— Перепрошую, в Данила нарада, — черговий, високий худорлявий хлопець, чемно, але твердо затримав дівчат на вході. У спортивному залі, незважаючи на ранній час, уже йшло тренування.

— Привіт, Ігорю, — усміхнулася хлопцю Стася. Ігор прийшов до спортивного клуба влітку, коли вони з Данилом були у відпустці, і доклав чималих зусиль, щоб переконати Юрка, який залишився за головного, дозволити йому розпочати тренування. Ігор був програмістом і розробив для Дарини інтернет-магазин, де продавалася доглядова косметика. — А в тренерській можна зачекати?

— Юрко теж на нараді, — з очевидним жалем відповів хлопець. — Станіславо, ви ж знаєте правила.

— До кабінету Данила можна лише з його дозволу, а до тренерської — з його або Юркового, — кивнула Стася. — Віко, цього правила дотримуються навіть новенькі, хоча насправді двері ані до тренерської, ані до кабінету не замикаються.

— Оце я розумію, дисципліна, — покивала головою Віка.

Хлопці бачили відвідувачок, але, крім чергового, ніхто не перервав тренування. Ігор усадив дівчат на лавку в простінку між кабінетом і тренерською, перепросив іще раз і, перш ніж повернутися до тренування, кивнув на двері агенції, з внутрішнього боку прикрашені новорічним вінком.

— Класні гноми, Станіславо. Вмієте творити дива.

— Тут усі такі чемні? — Віка розстібнула дублянку.

— Тільки Ігор, — Стася засміялася. — Він студент, із хорошої родини. Юрко тому й не хотів спочатку його брати. До спортивного клубу зазвичай так званих неблагополучних підлітків і юнаків беруть. Але ввічливий Ігор виявився напрочуд наполегливим, Юрко і кліпнути не встиг, а вже уклав із хлопцем угоду. Зараз Ігор — один із найкращих учнів агенції, свій у цій різномастій хлопчачій компанії. Але так і залишився підкреслено вихованим. Єдиний з усіх на «ви» до мене звертається. Юрко якось розсердився на нього й зопалу принцом назвав.

— Не дуже й схибив, — пробурмотіла Віка. — Аристократизм із хлопця через вінця ллється. А що за угоду уклали?

Стася почала була розповідати, що Юрко вважав Ігоря слабаком, не здатним пробігти крос, і пообіцяв записати до спортивного клубу лише після двотижневого випробувального терміну, упродовж якого Ігор жодного разу не поскаржиться на навантаження і не пропустить жодного тренування. Але в цю хвилину двері кабінету прочинилися й до тренувальної зали вийшли Юрко, Данило й високий русявий чоловік із пронизливим поглядом ясних блакитних очей.

— Лука, мій друг і колега, — після привітання представив його Данило. — Викладає психологію спецпризначенців учням охоронної агенції.

— Не може бути, — видихнула Віка, не відводячи погляду від чоловіка. Вона тільки на нього й дивилася з моменту, коли Лука переступив поріг. — Вікторія, журналістка й телеведуча, я хочу взяти у вас інтерв’ю.

— Про що? — здивувався Лука.

— Про все! — твердо відповіла дівчина. — Я хочу знати все. Хто ви, чим займаєтеся, що вам подобається, що не подобається, що ви намагаєтеся змінити. Ходімо! — вона схопила чоловіка за руку й потягла до виходу. — Зараз знайдемо затишне місце, замовимо чай чи каву, і ви розкажете мені все.

Лука, розгублено кліпаючи, ледь устиг попрощатися і зник за дверима. Віка, яка навіть на підборах діставала чоловіку лише до плеча, тягла його за собою, немов потужний мінібуксир.

— Попав, — прокоментував Юрко, дивлячись на двері, що з гуркотом зачинилися за парочкою.

— Вибач, Дані, — Стасині очі сміялися. — Насправді я привела Віку, щоб вона домовилася з тобою про інтерв’ю для своєї майбутньої передачі. Від початку в неї була така ідея.

— Добре, що вона передумала, для висвітлення роботи агенції цілком задосить того, що робить Дарина, — Данило усміхнувся. — А Луці навіть корисно буде, не переживай за нього, — звернувся він до Юрка. — Не все ж з офіціантками фліртувати!

— Не передумала, — зітхнула Стася, — просто відклала. Вона ще повернеться, це ж Віка.

— Будемо тримати оборону, — підморгнув Данило. — До речі, Лука набирає новачків, сьогодні домовилися, — він знову повернувся до Юрка. — Попередь хлопців про зміни в розкладі. Окрім загальних тренувань, у них тепер тричі на тиждень психологія з Лукою, тричі ножовий бій зі мною і двічі — тир, з інструктором я вже поговорив, розклад на дошці в тренерській.

Юрко кивнув, попрощався зі Стасею й пішов до тренерської.

— Починаєте навчання чергової групи охоронців? — спитала Стася.

— Починаємо, попередні вклали непогані угоди і працюють із задоволенням, — Данило не хвалився, але Стася знала, що він допомагає учням знайти найкращі з можливих місця й ретельно вичитує всі контракти. — Хлопці, які певний час ходять на тренування, подали заявки на навчання саме в агенції, ми з Юрком розглядали й обирали тих, хто готовий перейти на цей рівень.

Стася кивнула.

— Йди до хлопців, — усміхнулася вона. — Вони чудово впоралися з розминкою, поки ти проводив нараду, але зараз ти їм потрібний.

— Юрко підмінить. До мене прийшла моя дівчина, я зайнятий.

— Це був незапланований візит, і ти не маєш відволікатися від справи, — похитала головою дівчина. — До того ж мені теж на роботу треба, на кафедрі зранку тихо, перегляну деякі матеріали перед парами.

— Я викличу тобі таксі, — сказав Данило. — Відтискання, три підходи по тридцять із перервою в півтори хвилини між підходами! — трохи підвищивши голос, гукнув він учням. — Я повернуся за п’ять хвилин, працюватимемо в парах. Ходімо, — знову звернувся він до Стасі, і вони вийшли за двері.

Морозне повітря огорнуло колючим пологом, ущипнуло за ніс і щоки.

— Тепер можна тебе поцілувати, — прошепотів перевертень і обійняв дівчину, — ніхто не дивиться. Дякую за незапланований візит.

— Не дивляться тільки тому, що вікна у твоєму напівпідвалі надто високо розташовані, — засміялася Стася.

***

— Лука не телефонував? — спитав ввечері Юрко. Данило сидів у кабінеті за комп’ютером і сплачував комунальні рахунки. — Він там живий хоч? Бо хто хлопцям психологію викладатиме?

— Юрку, я не пліткую, — відповів шеф, відволікся від платіжок й уважно подивився на напарника. — До речі, ти теж інше сказати хотів.

— Так, — Юрко сів біля столу навпроти Данила. — Даниле, — зібрався хлопець з духом, — в мене все дуже серйозно з твоєю сестрою. Я розумію свою відповідальність і…

— Ви повнолітні обоє, — відгукнувся Данило і знов поринув у квитанції. — І я люблю вас обох, але не втручатимусь. В нас це не заведено. Хіба що комусь із вас порада знадобиться, тоді звертайтеся. Чи вже? — Він закрив платіжну систему і прямо подивився на Юрка.

— Не порада, — зітхнув Юрко, — запитання. Даниле, ми з Дариною якось розмовляли про елементалей стихій. Якщо подумати, їхнє існування логічне й не порушує законів фізики. Це просто енергії, ну, або електромагнітні поля, які є в усього, що існує на цій планеті, якщо вже сама планета має власне електромагнітне поле.

Данило згідно кивнув, очікуючи на продовження.

— І Дарина тоді ще про перевертнів-чаклунів сказала. Типу, вони за бажанням можуть змінювати свої тіла. Як у казці про Сірого Вовка, знаєш? Він там і на коня перекидався, і на птаха, і на дівчину. І я потім думав і згадав дещо з фізики, про фотони: що вони водночас і енергія, і часточки, і взагалі найменш вивчена і зрозуміла річ у всесвіті. Так от. Чи може існувати істота, яка настільки навчена керувати власними енергетичними потоками, що може перерозподіляти їх, ущільнювати, розріджувати і в такий спосіб змінювати форму тіла?

Шеф дивився спідлоба. У такі моменти він був як ніколи схожий на…

— Може, — підтвердив він.

Юрко відчув, як затремтіли пальці.

— Тобто перевертні-чаклуни, якби вони існували, не порушували б законів фізики, правильно?

— Правильно, — погодився Данило. — Але Дарі не належить до перевертнів-чаклунів, якщо ти про це.

Юрко повільно видихнув і знову набрав повні груди повітря.

— А… а ти? — дивуючись, що вони розмовляють про таке, спитав хлопець.

— Я теж не чаклун, — спокійно промовив Данило.

— Не чаклун, але… — Юркове серце пропустило удар. Розмову перервав пронизливий дзвінок Данилового смартфона.

— Лука, — повідомив шеф, кинувши погляд на екран. — Живий, здається.

— Добре, — Юрко зітхнув і підвівся. — Зал хлопці прибрали, я піду вже. Ми з Дариною на ковзанку збиралися. Даниле, в нас дійсно серйозно.

— Це ж найголовніше, чи не так? — Данило не поспішав відповідати на дзвінок.

— Саме так, — із полегшенням погодився Юрко.

Розділ 33
Світ людей, 2022 рік. Лютий

Віка стояла посеред кімнати в нічній сорочці й дивилася, як Лука складає речі в наплічник. «Не йди! — подумки волала вона. — Не йди! Я не впораюсь, я не можу тебе відпустити, мені страшно!»

— Віко, — на мить зупинившись, Лука подивився їй в очі, — за вашими законами я офіцер, я зобов’язаний з’явитися. — Він застібнув наплічник і додав тихіше: — Навіть якби не це. Там усі. Мої студенти, колеги і друзі. Я маю йти.

«Ні! Ти маєш залишитися тут, зі мною, втішати й захищати мене, бо я не впораюся, я не впораюся, я не…» Вона відвернулася й підійшла до вікна. Зимове повітря здригалося від глухих вибухів. Дівчина торкнулася шибки кінчиками пальців: скло тоненько вібрувало. Віка проковтнула внутрішній крик і сказала:

— Денису зателефоную, камера в нього, мікрофон свій візьму, поїдемо репортаж знімати. Скільки в нас пального в автівці?

— Повний бак, — Лука нечутно наблизився, обійняв дружину ззаду, — і каністра в гаражі. Віко, я ж не зможу вмовити тебе виїхати в безпечне місце?

— Зможеш, — вона відкинула голову йому на плече. — Я підкорюся, якщо ти попросиш. Я навіть знайду виправдання: чому опинилася не там, де мала бути. Але почну зневажати себе. Найгірше, що згодом і ти мене зневажатимеш, хоча й ніколи не скажеш цього вголос. Отак і залишишся з жінкою, яку й не кохатимеш, і не покинеш. Жахлива перспектива, як вважаєш?

Лука занурився обличчям у її волосся.

— Тоді я попрошу тебе про інше, — тихо і твердо вимовив перевертень. — Вивези батьків. Їм не можна залишатися в Ізюмі. Віко, це не обговорюється. Будинок, садок, кішка й собака, недороблені справи, в Леоніда Олексійовича робота. Вони тобі безліч аргументів наводитимуть, чому не можуть виїхати. Не слухай. Вивези їх. Разом із кішкою й собакою. У верхній шухляді мого столу лежать ключі від будинку в Дрогобичі, не думав, що знадобляться. Віддаси батькам, адреса на брелоці.

— В них зараз Ліна, — пробурмотіла Віка, — малює свої етюди. Запхаю її за кермо, ще й потиличника дам для прискорення, якщо надумає сперечатися. Хай усі разом виїжджають. Луко, — вона обернулася до чоловіка, — я не поїду з Харкова. Чекай, — жінка зняла з шиї тоненький золотий ланцюжок із хрестиком. — Я знаю, що твій Бог носить інше ім’я, та байдуже. Мені простіше звертатися до Того, до Кого зверталися покоління жінок моєї родини, — вона вдягла ланцюжок на чоловіка і сховала хрестик під коміром.

— А ти як? — спитав Лука, спостерігаючи за її рухами.

— А я чекатиму на тебе, — Віка спробувала усміхнутися й краєчком свідомості здивувалася, що їй це вдалося, — і дочекаюся. Ти ж знаєш, яка я затята. Дочекаюся, ціла й неушкоджена, обіцяю. Ти тільки повертайся.

***

— А коли я повернулася, — тихо розповідала Аліна, — Ізюм вже було окуповано. Я по вишиванку повернулася, мама всю дорогу до Дрогобича бідкалася, що забула її в шафі.

— Не забула, — відгукнулася Віка, — вишиванка в мене, я її після весілля так і не повернула. Не вмію я чоловіка з війни чекати, — звернулася вона до Стасі, — не вчив ніхто. От прабаба вміла, вона свого дочекалася. Три чверті чоловіків з їхнього села загинули чи пропали безвісти. А її повернувся. Я тепер щовечора її вишиванку вдягаю перед сном і прошу, щоб навчила.

— Вчить? — поцікавилася Аліна.

Віка не відповіла, мовчки погладила обручку. Дівчата сиділи в передпокої квартири Віки й Луки. Віка розстелила на підлозі ковдри і пледи, притягнула диванні подушки, Стася запалила свічки. Ввечері місто поринало в пітьму: люди не вмикали світло в оселях, щоб не полегшувати роботу тим, хто щоденно обстрілював житлові квартали.

— Ліно, до Дрогобича поїдеш чи в Харкові залишишся? — спитала Стася.

Пролунав гучний гуркіт, задзеленчали шибки.

— А в пельку ви б їх собі запхали, бевзі, — прокоментувала Віка.

З незрозумілої їй самій впертості вона не заклеювала вікна скотчем. Аліна жалісно скривилася.

— Ліно, — знову покликала Стася, — двох жінок треба до Львова відвезти. Зможеш? Пального Данило наллє, привіз із Полтави.

Раз на три дні Данило вивозив мікроавтобусом, який придбав за тиждень до повномасштабного вторгнення, шістнадцятьох людей із Харкова до Полтави. Стася обходила підвали багатоповерхівок, які мешканці почали використовувати як бомбосховища, і виводила звідти людей. «Це не справжні бомбосховища, — раз у раз казала дівчина. — Вони не захистять від прямого влучання». На зворотному шляху Данило привозив пальне, їжу й медикаменти, у Харкові були перебої з постачанням.

— Коли треба везти? — Аліна незмигно подивилася на Стасю.

— Вчора, — відповіла дівчина, — але ти поїдеш завтра. Домовилися?

— Я батькам пообіцяла повернути їх додому за першої ж нагоди, — сказала Аліна. — І поверну. І жінкам тим так і перекажи: як вивезла, так і привезу. Отак і їздитиму, аж поки хлопці не виженуть ту наволоч із нашої землі.

— Тоді налаштовуйся, що цей дощ надовго, — неголосно промовила Стася. — Я б хотіла, щоб війна закінчилася вже, але щось мені підказує, що скоро не буде.

Жінки помовчали.

Під час чергової поїздки Данила Стася ночувала у Віки або запрошувала подругу до себе. Дивним чином дівчина не почувалася самотньою за відсутності коханого. Теплий вогник його серця вона відчувала й на відстані. І такі самі невтомно горіли в обстрілюваних будинках Харкова. Місто порожніло, люди виїжджали. А ті, хто залишився, немов тримали над ним захисний покров. Інколи Стасі здавалося, що вона не тільки відчуває його, але й бачить.

— І хлопця-студента візьми, — попросила вона Аліну. — Вийшов вчора з мікроавтобуса, щоб поступитися місцем старому собаці, власниця ладна була залишитися в підвалі, щоб не кидати улюбленця напризволяще. От хлопець і залишився. В ТРО збирався, його завернули звідти: кульгає, одна нога коротша за другу. І на роги ж лізе, а коли людина так наполегливо шукає пригод, Батько відсипає їх повною мірою. Вивези його, хай у Львові маскувальні сітки після занять в університеті плете.

Аліна кивнула, підтягла коліна до підборіддя й поклала на них голову.

— Віко, час, — неголосно нагадала Стася.

Вікторія підсунула ноутбук, який стояв на підлозі, і клацнула на клавішу. Екран засвітився.

— …добре давай спочатку, — промовив чарівний жіночий голос.

— опануй мистецтво любові

ось тобі Клайв Льюіс та Еріх Фром

сто п’ятдесят псалмів Елен Фішер

і ще Платон

хіба тобі мало

ось тобі місто з найбільшим

серцем

в ньому є все що потрібно для

цього

кава мистецтво мости ДержПром⁵⁵

Щовечора харківська поетка виходила в прямий етер зі свого акаунта в фейсбуці й читала вірші. Стася, хай де б вона була в цей момент, зупинялася і з завмираючим серцем дослухалася.

— і життя не життя а велика сповідь

на скільки любовей тебе вистачить

і скільки її ще лишилося

любові

«Берегиня, — промайнула думка. — Одна з нас».

Дзенькнув телефон, Віка схопила його та відкрила повідомлення.

— Лука, — видихнула вона дівчатам, — чотири-п’ять-нуль.

— Апостол Любові вчить спочатку

полюбити на цій землі

найменшого птаха

найдрібніше зерня

і тільки потім тобі відкриється інша

і будуть любові повні долоні наче очі

слізьми

Розділ 34
Світ людей, 2022 рік. Юрко й Дарина

Трави сушилися під навісом, і їхні пахощі змішувалися з ароматом медових пряників, які пекла, прочинивши кухонні вікна, Галина Андріївна. Їй допомагало кілька дітлахів, інші порали клумби й подвір’я.

На початку березня Юрко й Дарина вивезли з обстрілюваного Харкова двадцятьох двох дітей, які залишилися без опіки дорослих, і за допомоги Ігоря оформили дитячий будинок сімейного типу. Притулок новостворена родина знайшла в заміському мініготелі. Власник віддав його дітям разом із невеликим, колись дуже популярним, ресторанчиком за однієї умови: опікуватися його батьками. Сам Влад пішов на фронт добровольцем.

— Ми пообіцяли, що місце, куди він вкладав сили і час, житиме, — задумливо промовила Дарина. — Воно й живе, хоча не так, як Влад планував. Але воно сповнене сенсу, дій, мрій і бажань. Галина до дітей усім серцем прикипіла, вони її за бабусю мають. Вчить їх готувати, пекти, закрутки на зиму робити. Та й дядько Олександр оклигує після інсульту. Як ми взяли собі на реабілітацію двох врятованих коней, він спочатку з ключкою шкандибав від села до маєтку. Сидів у стайні, щось балакав до тварин, гладив їх. А зараз уже сам ходить, збадьорився, і спина рівна.

— Діти ладнають? — спитала Стася.

— Всяке буває, — відгукнувся Юрко, — це ж діти. І сваряться, і сутички трапляються. Спочатку тихі всі були й слухняні. Може, боялися, що ми відмовимося від них, а їм іти більше нема куди. То намагалися вгодити. Потім як зурочили. Чвари, бійки…

— Перевіряли, чи ми справді їх прийняли, — усміхнулася Дарина. — Цілком, такими, які вони є, а не тільки їхню хорошу версію. Потім трохи заспокоїлися, стало легше.

— Ви малим завдання зранку роздаєте? — поцікавився Данило. — Чи як обов’язки розподіляєте?

Вони сиділи в альтанці в невеликому парку, який прилягав до садиби. Пишно цвіли жоржини, листя ясена, на товстій гілці якого тихо поскрипувала гойдалка, було ніжно-лимонного кольору. Тиждень тому поховали Діда, Стася поринула в зажуру, і Данило в один зі своїх нечисленних вихідних привіз дружину до сестри. Масова евакуація цивільних із Харкова закінчилася, люди навіть почали повертатися до міста. Перевертень працював реабілітологом у шпиталі та допомагав військовим відновлюватися після поранень.

— У нас демократія, — зітхнув Юрко. — Кожен робить те, що хоче, й те, що вважає за потрібне.

— От тільки щовечора обговорюємо всі разом наші потреби, щоб заохотити зранку це зробити, — усміхнулася Дарина. — А так — цілковита демократія. Діти самі розподіляють обов’язки, вирішують, коли в них вільний час і як саме вони відпочиватимуть. І самі домовляються, якщо потрібно когось підмінити. Не може, припустимо, Артем стайню почистити, хоча й пообіцяв звечора. З якоїсь об’єктивної причини. То хлопці його підміняють.

— Причому об’єктивною вважається навіть причина «не можу сьогодні нікого бачити, дуже треба побути наодинці», — похитав головою Юрко. — От зі мною в дитинстві ніхто так не панькався!

— Заздриш? — уточнила Дарина.

Юрко усміхнувся, пригорнув дружину й торкнувся щокою її пишного волосся.

— Ні. Я виріс таким, яким виріс, і мене це влаштовує. А з цими дітьми намагаюся виправити те, що тоді вважав помилковим. Сподіваюся, в мене виходить.

— Вони тебе поважають, напарнику, — зауважив Данило. — Значить, виходить. З тебе виходить хороший батько.

В альтанку влетів метелик, сів на столі, склав, розклав різнобарвні крильця.

— Згадала раптом, — промовила Дарина, відхиляючи голову на плече чоловіка. — Сад, батько в альтанці, мати з учнями трави на грядках вивчає. Тиша і спокій. Аж тут я увірвалася з криком, що Дані зник.

— Я не зникав, — заперечив Данило.

— Це потім з’ясувалося, — наполягала сестра. — А ми тебе тоді всім кланом годину шукали!

Розповідь Дарини про містичний світ не викликала в Юрка очікуваного здивування. Він пробурмотів: «Щось схоже я й підозрював» — і лише уточнив, чи знадобиться йому дозвіл на одруження від батька коханої, і якщо так, то як його отримати.

— Ви сумуєте за домом? — спитала Стася. — За батьками?

Данило обійняв її і ніжно заправив яскраво-руде пасемко за вухо.

— Пам’ятати не означає сумувати, кохана.

— А згадувати — це як перебирати прикраси у скриньці, — додала Дарина. — В мами є така — різьблена, дерев’яна. Вона дозволяла там копирсатися, коли я малою була. Найдужче мені подобалися бурштинові намиста, теплі на вигляд і на дотик. Зі спогадами так само: дістаєш із пам’яті, розкладаєш, милуєшся, а потім складаєш на місце.

— Можна ще почистити, — задумливо промовив Юрко. — Бо інколи здається, що то мотлох та просте каміння, а як пил і павутиння здуєш, дивишся — а то скарби.

— Для цього треба спочатку емоційно відокремитися від спогадів, — Стася прихилилася до Данила. — Щоб мати змогу спокійно перебирати.

— Я поруч, — тихо відповів перевертень.

— А ходімо обідати, — запросила Анна, з’являючись на порозі альтанки. — Ми вже й на стіл накрили.

Маленька художниця осиротіла в одну мить, коли російська ракета прямим влучанням поховала під завалами всю її родину й кота. До притулку, влаштованого в напівпідвальному приміщенні спортивного клубу, дівчинку привів Ігор.

— Зараз прийдемо, — пообіцяла Дарина. — Але спочатку хочу на пряники подивитися. Ти ж малювала щось сьогодні?

Місяць тому на прохання дівчинки Дарина купила їй онлайн-курс із розмальовки пряників, і Анна почала прикрашати випічку для військових різнокольоровою глазур’ю. Розфарбовані пряники пакували разом із трав’яними чаями та відправляли на фронт. Коли росіян відігнали від Харкова, Юрко з’їздив до міста по обладнання дружини, і Дарина знову облаштувала лабораторію. Вона варила з дітьми мило для військових і виготовляла креми. Колишні клієнтки зраділи поверненню якісної доглядової косметики й завалили Дарину замовленнями.

— Малювала, — погодилася Анна, — покажу. А ще я спитати хотіла. Тобто хлопці хотіли, але не наважаться, то мене попросили. — Дівчинка перевела погляд на Данила. — А ви зможете сьогодні тренування провести? Це їм як подарунок. Ти ж не ображаєшся? — поспіхом уточнила вона в Юрка. — З тобою нам теж цікаво займатися, але Данило…

— Та де вже мені ображатися, — усміхнувся Юрко. — Данило то Данило, жива легенда, я й сам у нього досі із задоволенням учусь. То що, шефе? Як щодо подарунка?

— Легко, — відповів перевертень. — Юрку, а чому ти досі шефом мене кличеш? Агенції вже не існує.

— Фізично — ні, — не погодився Юрко. — Але вона існуватиме завжди у твоїх учнях, шефе. Недарма ж у тебе диплом учителя. Ти багато чого нас навчив.

Дорослі пішли за Анною в бік будинку, але Стася трохи притримала Дарину.

— Дарі, Юрко вже знає? — обережно спитала дівчина.

Перевертниця незрозуміло подивилася на неї. Стася мовчки показала очима на Даринин живіт.

— Стасько, а ти як здогадалася? — здивувалася Дарина. — Я сама кілька днів як пересвідчилася.

— Маленький зелений вогник, — м’яко усміхнулася дівчина. — Нове життя.

— Так, — ствердно кивнула Дарина. — Я теж його відчуваю. Так улаштований Всесвіт, Стасько, мила. Хтось іде до Батька, хтось приходить від нього. І ми маємо гідно йти своїм шляхом, поки маємо час.

— І радіти кожному кроку й дякувати за кожну мить, — тихо додала дівчина.

1 Національна академія Національної гвардії України.

2 Учитель, наставник (з корейської).

3 Зробив!

4 Молодець!

5 Готуйсь!

6 Почали!

7 Стоп.

8 Продовжуйте.

9 Один, два, три, чотири, п’ять, шість, сім, вісім, дев’ять, десять.

10 «CSI: Місце злочину» (англ. CSI: Crime Scene Investigation) — американський телесеріал телеканалу CBS, що розповідає про роботу криміналістичної лабораторії Лас-Вегаса.

11 Хороше запитання, але прошу англійською, Юрку.

12 Він втратив пам’ять.

13 …і саме тому став іншою людиною. Юрку, повторіть, будь ласка.

14 Хто відповість?

15 Запитання дійсно дуже хороше.

16 Але ж Мартін Гаррі спочатку не пам’ятав, що він кілер.

17 Тому й поводився, як звичайна людина. А коли згадав, то не схотів повертатися до минулого.

18 Англійською, будь ласка.

19 Наприкінці уроку виділимо десять хвилин для занотовування нових слів.

20 Хто згоден із тим, що достатньо амнезії, щоб почати поводитися інакше?

21 Обґрунтуй, Лесю.

22 Якщо не пам’ятаєш, хто ти насправді, то можеш бути ким завгодно.

23 Пілотом чи хірургом не можеш. Для цього потрібні спеціальні знання.

24 Ми про особисті якості говоримо, а не про професію.

25 Особисті якості також необхідні для професії.

26 Не забувайте про дієслова.

27 На твою думку, в кілери відбирають за якимись спеціальними якостями характеру?

28 У цьому є сенс.

29 Тихіше, не треба так волати.

30 Одні вважають, що втрата пам’яті не здатна змінити характер. На думку інших, це цілком можливо.

31 А ви як вважаєте?

32 А чи може статися, що людина повторить усі свої попередні помилки, ніби й не було амнезії?

33 І знову доводиться перевтілюватись.

34 Отже, домашнім завданням буде написати невеличкий твір, десяти-дванадцяти речень вистачить.

35 Той йолоп Гаррі навіть не уявляв, як йому пощастило, що він круглий сирота. Принаймні не було кому псувати йому життя.

36 Дурслі чудово псували йому життя.

37 Облиш. У Гаррі була окрема кімната, їжа, одяг і можливість ходити до школи. Вважаєш, що таке життя можна назвати зіпсованим?

38 Фізіологічні потреби.

39 Це база, основа життя людини: повітря, вода, їжа, дах над головою, одяг і взуття. Все це у Гаррі є.

40 Безпека і захист.

41 Любов і належність

42 Люди, які люблять тебе і яких ти можеш любити.

43 Я цього не казав.

44 Ні, не казали.

45 Ви чудово мене зрозуміли Юрку, перепрошую, я не хотіла зробити боляче.

46 Якщо ми не відповідаємо їхнім очікуванням, батьки припиняють нас любити.

47 Мережа фірмових торгових точок продажу хлібо-булочних і кондитерських виробів. Є в Харкові, Полтаві, Дніпрі та Києві.

48 Ковбаса.

49 Смажена картопля з яйцями і ковбасою.

50 Харківський завод «Електроважмаш» — провідне державне підприємство України з розробки та виробництва турбо- і гідрогенераторів, постачальник комплектного електрообладнання для залізничного та міського електротранспорту.

51 Українське підприємство, що спеціалізується на випуску та модернізації важкої і легкої бронетехніки.

52 Pay — платити, attention — увага.

53 Come to — приходити, mind — розум.

54 Йдеться про героїв книжки шведського письменника Яна Улофа Екгольма, автора численних детективів та книг для дітей.

55 Вірші Наталки Маринчак, авторську орфографію і пунктуацію збережено.