Переклад з італійської Любові Котляр

«Ulysses Moore» and the related logo are copyright, trademark and exclusive license of Atlantyca S.p.A. All Rights Reserved. The moral right of the author has been asserted. All names, characters and related indicia contained in this book, copyright of Atlantyca S.p.A., are exclusively licensed to Atlantyca S.p.A. in their original version. Their translated and/or adapted versions are property of Atlantyca S.p.A. All rights reserved.

No part of this book may be stored, reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording, or by any information storage and retrieval system, without written permission from the copyright holder. For information address Atlantyca S.p.A.

© 2006 Atlantyca S.p.A., Italy.

© 2018 Mondadori Libri S.P.A for PIEMME.

© 2021 переклад українською мовою, ПП «АССА».

A story by Pierdomenico Baccalario.

Illustrations and graphic project by Iacopo Bruno.

Original title: La Prima Chiave.

International Rights © Atlantyca S.p.A., Atlantyca S.p.A., via Leopardi 8 — 20123

Milano — Italia — foreignrights@atlantyca.it — www.atlantyca.com

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7877-31-7

Аннотація

Улісс Мур живий і завжди був на віллі Арго, перед очима Джейсона, Джулії та Ріка. Але тепер дітлахам доведеться зіткнутися з іншою проблемою… Після подорожі на «Метіді», Джейсон і Джулія потрапляють у пастку в середньовіччі, де їм доведеться за будь-яку ціну знайти Первинний Ключ, адже він єдиний зможе повернути близнюків додому…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До уваги читача

Після цілого місяця тривожного мовчання П’єрдоменіко Баккаларіо нарешті відгукнувся. Спершу ми отримали від нього телеграму, а через кілька днів — і посилку з перекладом шостого зошита Улісса Мура. Ви не можете собі уявити, які приголомшливі таємниці в ньому розкриваються!.. Захопливого вам читання!

Редакція «Пароплава»

Після цілого місяця тривожного мовчання П’єрдоменіко Баккаларіо нарешті відгукнувся. Спершу ми отримали від нього телеграму, а через кілька днів — і посилку з перекладом шостого зошита Улісса Мура. Ви не можете собі уявити, які приголомшливі таємниці в ньому розкриваються!.. Захопливого вам читання!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ніч видалася ясна, зоряна. Над широким плоскогір’ям, яке далеко на обрії обмежувалося гострими вершинами скель, темним оксамитом розкинулося безкрає, мовчазне небо.

Десь там, невидимий для усіх непосвячених, які не знали до нього дороги, ховався Сад пресвітера Йоана. Цей сад, насправді, був великим замком, що здіймався високо на скелі. Гребінчасті вежі, будівлі, арки й переходи між ними, великі сховища для води, кріпосні стіни тулилися одне до одного, як перелякані діти. Через щілини у вікнах досередини залітав вітер і гуляв уздовж довгих, порожніх коридорів. Замок час від часу тихенько здригався, ніби від холоду. Через ґрати підземних водосховищ внизу тьмяно поблискувала вода. У камінах жевріли дрова. З димарів ліниво вився дим. Павичі з великого саду скупчилися перед хазяйськими дверима й нагадували гігантських перегодованих метеликів.

Тільки одне‑єдине вікно в замку яскраво світилося, і це наводило на думку, що там якась велика зала, освітлена безліччю свічок. Біля вікна стояв чоловік і поглядав на аркаду готичних арок, що тягнулися по той бік двору. Він задумливо погладив бороду, а тоді повернувся до довгого сувою тканини, розгорнутого на підлозі. Насправді, то була якась дивна річ: чи то килим, чи то те, що тисячу років потому називатимуть «телеграмою».

Чоловік знову перечитав повідомлення, написане на тканині:

В1таю, СтАрий!

?0 тебе з в1лли Арг0 нав1?аються непр0Хан1 гост1

КРПК

Пригля?ай ?0бре за ?верима Часу

КРПК

І зупини рАз 1 нАзавж?и 0бл1в1ю

КРПК

З прИв1том тв1й П1тер

КРПК

Світло свічок затремтіло від протягу: хтось відчинив єдині двері до зали. Чоловік побачив тендітну постать своєї помічниці‑китаянки з тонкими рисами обличчя. Вони чемно вклонилися одне одному, як того вимагали правила етикету.

— Твоє застереження виявилося доречним, — промовила жінка. — Солдати схопили двох чужинців.

— Двох? — задумливо перепитав чоловік.

Він потягнув сувій до каміна й укинув його у вогонь. Тканина потемніла, утворивши чорний дим.

— Значить, нам з тобою, люба, доведеться вирушати в дорогу. І боюся, подорож наша триватиме довго.

Його голос лунав глухо й напружено, ніби під тягарем неприємних спогадів, про які не хотілося нікому розповідати.

Вогонь у каміні несподівано спалахнув іскрами.

Помічниця‑китаянка легенько вклонилася:

— Негайно зберу речі.

Чоловік почекав, поки знову залишиться на самоті, потім загасив усі свічки, окрім останньої. Він засунув руку під один із гобеленів на стіні, обачливо, аби не спрацювали численні захисні механізми, намацав потаємну схованку і вийняв звідти дерев’яну скриньку, прикрашену золотою інкрустацією. Обережно відкрив її.

Усередині зберігалися ключі з головками у формі тварин. Чоловік уважно подивився вміст скриньки й аж підскочив від несподіванки: не вистачало чотирьох ключів: з алігатором, ібісом, левом і дикобразом.

— Як таке могло трапитися? — питав сам себе, порпаючись у скриньці.

Так і не знайшовши відповіді, загасив останню свічку і зник у темряві.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон швидко вхопив сестру за рукав і шикнув на неї. Дівчинка вже піднялася до середини сходів:

— Що таке?

Але міцне братове стискання змусило її утриматися від подальших розпитувань.

На сходах, якими вони піднімалися, було темно, хоч в око стрель; прохід між стінами — вузесенький, а стелі взагалі не видно в суцільній темряві. Угорі, де закінчувалися сходи, тьмяно палав смолоскип, освітлюючи великі зачинені двері, за якими хтось гримав, напевно, намагаючись упоратися з металевим засувом.

Близнюки швидко роззирнулися: ховатися було нікуди. Хіба що втиснутися у дві ніші обабіч сходів, де стояли великі, пузаті горщики з пишними рослинами.

Джейсон мовчки вказав сестрі на один із них, а сам кинувся до другого.

Джулія прослизнула до ніші, сховавшись у затісній щілині між горщиком та стіною. Джейсон же вирішив перемахнути через горщик одним стрибком, але зачепився, від чого листя рослини затремтіло й зашелестіло. А хлопець з глухим стуком приземлився з другого боку горщика, і, незважаючи на біль від удару, навіть не писнув.

Двері вгорі на сходах по‑театральному різко розчахнулися: зі скреготом металевих навісів і гепанням об стіну. Зсередини вирвався потік яскравого світла, веселі сонячні зайчики застрибали по стінах, зовсім поряд з двома нішами. Джулія побачила черевик Джейсона, що виглядав із‑за горщика якраз навпроти неї, але не встигла якось попередити брата: у прольоті показалася огрядна чоловіча фігура й почала повільно спускатися. Дівчина відчайдушно втиснулася в стіну у своїй схованці, сподіваючись, що їх не помітять.

— Тихо, Дзан‑Дзан! — хрипло цитьнув чоловік. — Чи ти хочеш увесь замок розбудити?!

Дзан‑Дзан обережно зачинила за собою двері й рушила слідом за здорованем.

— Ти все взяла? — запитав він для годиться, не чекаючи відповіді.

Помічниця‑китаянка несла чималий заплічник із синього шовку, перетягнутий двома міцними мотузками.

— А пастки ми встановили? — продовжував допитуватися чоловік.

Жінка знову промовчала.

— А журавлі? А протяги? А кролі? Ну, не знаю… Авжеж. Лабораторія в безпеці.

Вони саме проходили повз горщики. Світло смолоскипа коливалося, і тут Дзан‑Дзан вперше заговорила.

— Зачекай… — пробурмотіла вона й зупинилася.

Джулія заплющила очі й закрила обличчя руками, примовляючи подумки: «Хай вони нас не помітять, хай вони нас не помітять…»

Дзан‑Дзан наблизилася до горщика, за яким причаївся Джейсон та з‑за якого виглядав його кросівок.

«Хай вони нас не помітять, хай вони нас не помітять…» — молилася про себе Джулія.

Дзан‑Дзан була мініатюрною китаянкою в химерному круглому капелюшку та синьому плащі‑накидці, зав’язаному на шиї, а донизу він розходився, наче дзвін. А от у чоловікові легко вгадувався житель Близького Сходу: не дуже високий, міцно збитий, з чорною бородою, у довгій чернецькій свиті і геть недоречних до його вбрання черевиках. Джулія придивилася уважніше, подумавши спершу, що їй привиділося у мерехтливому світлі, але так воно й було: взутий він був у пару заношених кросівок.

Дзан‑Дзан поскубла якусь рослину в горщику й зібрала жменю квітів — ромашки.

— Краще взяти ще трішки про запас! — пояснила жінка.

Її супутник кивнув:

— Ходімо! У нас обмаль часу!

Обоє рушили далі.

Джулія обережно визирнула зі схованки, щоб краще їх роздивитися. Чернець у кросівках ніс великий затріпаний заплічник, обтягнутий десятком шкіряних ремінців. Обличчя чоловіка здалося дівчині знайомим. Де вона могла його бачити?

Коли світло їхнього смолоскипа зникло внизу, Джулія вислизнула з ніші й покликала брата:

— Вилазь уже, вони пішли!

— Ой‑ой! — простогнав тихо Джейсон. — Оце так гепнувся!

— Виходь! — порадила йому сестра.

— Легко тобі казати! — пробубонів він, намагаючись поворухнутися.

Джулія ніяк не могла второпати, як він примудрився застрягнути, але якщо судити за численними стогонами та невдоволеним буркотінням, вибиратися зі схованки йому було нелегко.

Нарешті Джейсон показався ліворуч від горщика, підхопив лівого черевика, що якимось дивовижним чином опинився у протилежному кутку, і пригладив рукою скуйовджене волосся, вкрите павутинням та листям.

— Ота ніша — справжня пастка! — заявив він нарешті.

Порадившись кілька хвилин, чи треба їм іти слідом за дивною парочкою, близнюки відмовилися від цієї думки, як від занадто небезпечної. Спершу треба було зрозуміти, де саме вони опинилися.

Тож діти швидко здолали решту сходинок, що вели до дверей нагорі.

— Оті двоє говорили про якусь лабораторію, — промовила Джулія, ступивши на останню сходинку.

— Та чув я.

— І про пастки.

— А ще — про журавлів, протяги та кролів. Я запам’ятав.

— І що б це могло значити?

— Гадки не маю! — Джейсон оглянув двері, втричі вищі за нього, і спробував їх відчинити. — Але в нас є важливіші справи. Треба якнайшвидше знайти Блека Вулкана. І повернутися на віллу Арго, перш ніж мама з татком помітять нашу відсутність. Отже, ми знаємо, що Блек сховався тут, але спершу зібрав усі ключі Кілмор‑Кова…

— Разом із Первинним Ключем, — схвильовано перебила його Джулія. — А ще нам треба знайти Ріка!

— Заспокойся. З ним усе добре.

— Але ж…

— Не хвилюйся за Ріка. Ось повернемося до Кілмор‑Кова, а він уже там, чекає на тебе, і на… — Джейсон іронічно витягнув губи трубочкою, як для пристрасного поцілунку.

— От дурний! — штовхнула його сестра.

Брат узявся рукою за двері й легенько потягнув їх на себе.

— То тут не зачинено, — промовив він, прочиняючи їх саме настільки, щоб можна було протиснутися крізь них.

Джулія замислилась і аж прикусила губу:

— Джейсоне, ти помітив кросівки?

— Авжеж, — неуважно буркнув він, думаючи про щось своє. Пройшовши у двері, близнюки опинилися на великій терасі із зубчастою кам’яною стіною замість парапету. Посередині тераси потріскувало догоряюче вогнище. Ліворуч — вихід на оглядову доріжку, що змійкою вилася кріпосними стінами, які оточували місто. На терасах, що загрозливо нависали над стінами і розташовувалися на однаковій відстані одна від одної, тьмяно поблискували інші вогнища. Швидко роззирнувшись, Джейсон нарахував їх принаймні двадцять.

Нічне повітря було сухим і зовсім не холодним. Із неба, осяяного величезним диском місяця, який щойно піднявся над обрієм, землю заливало чарівним перламутровим світлом.

— Ти мене слухаєш?

— Звісно, — відповів сестрі Джейсон, підійшовши до краю зубчатої стіни, аби поглянути, що там унизу. Але одразу відсахнувся:

— Отакої!

Джулія обережно наблизилася до нього й відчула, як їй несподівано перехопило подих. Унизу під терасою — провалля! Узагалі нічого: ні перед нею, ані під нею, окрім нічної темряви. Куди не кинь оком — напружена, непроглядна тьма.

— Ой, матінко! — прошепотіла вона. — Височенько ж ми забралися!

Та, на відміну від Джейсона, дівчина зуміла опанувати страх і запаморочення, викликані висотою, й спробувала збагнути, де вони опинилися. Замок, а точніше, укріплене місто, був розташований на оточеній урвищами скелі й нагадував змію, що згорнулася клубочком на самому її вершечку. Одразу за кріпосними стінами на кілька сотень метрів униз не було нічого. І лише далеко внизу неохайною купкою поблискували бліді вогники. Схоже, то було якесь невелике поселення, що ховалося серед скель.

— Джейсоне, ти ще тут?

Обличчя брата, яке вже й раніше здавалося блідим через місячне світло, тепер узагалі пополотніло.

— Ти як, усе добре? — занепокоєно спитала сестра.

— Авжеж, звичайно, — намагався не показувати виду той. — А чому ти питаєш?

— Тобі запаморочилося в голові? — допитувалася Джулія.

Джейсон гордовито схрестив руки на грудях і пирхнув:

— Ти що, жартуєш?!

— Бачив, яка круча!? Метрів сто‑двісті від землі! Десь удвічі або і втричі вище за віллу Арго…

— Джуліє, досить тобі… — здався нарешті брат. — Бо щось мені якось… недобре…

Дівчина миттю підскочила до нього й підхопила під лікоть:

— Що, в голові паморочиться?

— Трішки… і нудить якось…

— Це від висоти…

— Не може бути! Мені ніколи не буває погано від висоти! Принаймні раніше такого не траплялося…

— Може бути хвилинна слабкість, після падіння…

— Можливо…

Тут коліна Джейсона зрадницьки затремтіли, і Джулія поспішила відвести його подалі від краю, до внутрішньої стіни.

— Сідай, обіприся отут. Доторкнися долонями як слід до стіни. Усе добре! Відчуй, який міцний камінь у тебе під рукою. Нічого поганого не може статися! До того ж: ніяке там не урвище! Так, гірка — і все!

— Джуліє… — пробелькотів брат і вказав пальцем перед собою.

— Що? — спитала вона і, глянувши в той бік, злякано вигукнула: — Ой, матінко!

Дівчина підскочила, стривожено прикривши рота долонею.

Зовсім поруч лежав, здавалося, мертвий чоловік, одягнений, як середньовічний воїн. Спиною він спирався об стіну оглядової доріжки, голова звисала на плече, довгі ноги були витягнуті вперед, а руки все ще стискали держак алебарди.

— Це охоронець? — пробелькотів Джейсон.

— Його вбили оті двоє, — припустила Джулія. — Можливо, вони вбивці…

— Які збирають ромашки?! Щось мені не віриться.

— У чоловіка на ногах були кросівки!

— Авжеж. І мобільний, мабуть!

— Я не жартую! У нього справді були старі кросівки!

Джейсон зітхнув, задихав уже рівніше, обличчя порожевіло:

— Ти роздивилася навколо?! Бачиш, як одягнений отой? Ми — у середньовіччі!

— А я тобі кажу, що…

Хлопець підвівся і підійшов до воїна.

— Поглянь: туніка, плащ, кольчуга і шабля.

— Це називається алебарда, — уточнила Джулія. — Що ти робиш?

— Перевіряю, чи він справді мертвий.

Джейсон приклав руку до обладунків чоловіка. Потім, роздратований тим, що нічого не чує, вивільнив йому зап’ястя, від чого алебарда ковзнула вниз і зупинилася між двома зубцями стіни. Перевіривши пульс, врешті промовив:

— Та живий він. Чути, як серце б’ється.

Нагнувся, щоб принюхатися до дихання. Від чоловіка тхнуло ромашкою.

— Спить і все.

— Пропоную забиратися звідси, поки він не прокинувся.

Джейсон кивнув:

— Це точно. Куди йдемо?

Сестра вказала у бік оглядової доріжки на кріпосній стіні:

— Якщо не хочемо повернутися у двір, то це, мабуть, єдиний можливий напрямок.

— Добре.

Хлопець відступив від воїна, перечепився через держак алебарди і ледь не впав.

— Джейсоне! Обережно!

Зброя перехилилася й полетіла зі стіни.

— Ой, лишенько! — Джейсон спробував було перехопити її, але перехилившись через стіну й поглянувши униз, його знову занудило. Хлопчик швидко відхилився назад і присів на землю. Вхопився за сестру, щоб підвестися.

— Я ненавмисне… — пробурмотів він.

— Годі тобі! Нічого страшного не сталося.

— Справді. Нічого страшного не сталося, — повторив занепокоєно Джейсон. — Усе добре. Зараз, я віддихаюся хвилинку і… можемо йти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ґвендаліна Майнофф сиділа у своїй малолітражці кольору ультрамарин, не в змозі відірвати руки від керма. Автівка не рухалася, двигун вимкнено, тільки двірники через кожні п’ять секунд шкребли по лобовому склу. Дощу не було. Кілмор‑Ковська перукарка задумливо втупилася прямо перед собою.

— То я помилилася? — вкотре запитувала саму себе. — Я вчинила погано?

У голові жінки гуло від сумнівів.

Пані Ковенент повелася із нею дуже ввічливо й привітно. Чого, напевно, не можна сказати про Облівію. Та її підступно й нахабно обдурила, інакше не скажеш. Обвела навколо пальця, як мале дівчисько.

— А мені вже тридцять два роки! — заявила Ґвендаліна своєму тьмяному відображенню в лобовому склі. Відігнула сонцезахисний козирок, але відразу закрила, як тільки пригадала, що люстерка там немає. Ухопилася за дзеркальце заднього виду й повернула його так, щоб поглянути собі в очі.

«Я — доросла, розумна й гарненька», — звично подумала перукарка, як то траплялося щоразу, коли вона дивилася на себе в люстерко. Потім спробувала проаналізувати те, що сталося.

— Вони сказали, що їм треба зайти до будинку тільки на хвилинку. Що Манфреду кортіло побачити якісь двері для своєї колекції…

Після кожної фрази Ґвендаліна загинала один палець, як під час лічби.

— Він зайшов разом зі мною, потім Облівія його покликала, а я тим часом закінчувала фарбувати волосся пані Ковенент. Він вийшов і більше не повернувся. Пані Ковенент запитала, куди подівся мій помічник, і мені довелося збрехати, сказавши, що той повернувся до міста пішки. Хоча я навіть гадки не маю, куди він провалився. І тут, у салоні, його теж немає. Отже?

Вісім. Коли залишилося всього два незагнутих пальці, Ґвендаліна збагнула, що тут щось нечисто: вона повелася необережно, повіривши Облівії. «Яка дурепа!» — сказала б її мати, якби жінка про все розповіла.

— Яка дурепа! — повторила своєму відображенню у дзеркалі заднього виду.

Наближався час вечері. За вікном дорогою до Кілмор‑Кова блимали вогники фар і пахло смаженим: то пані Фішер, чий будинок стояв через дорогу навпроти, вкинула до киплячої олії кілька великих жмень нарізаної соломкою картоплі, якою сподівалася нагодувати своїх сімох дітей. Десь удалині гавкав собака, кличучи хазяїна.

— А якщо вони щось там поцупили? — подумала вголос Ґвендаліна. — Поки я відволікала пані Ковенент, вони спокійно нишпорили по всьому будинку і…

Охоплена цією новою думкою, перукарка почала гризти кісточки пальців, аж поки не скрикнула від болю. Поглянула на сліди власних зубів на вказівному та середньому пальцях лівиці й похитала головою.

— Не хочу, щоб думали, ніби я — злодійка! — вигукнула вона й з відчаю ударила обома руками об кермо, від чого завищав клаксон. — Зрадник! Чому ти втягнув мене в цю халепу?!

Певна річ, жінка мала на увазі Манфреда. Чоловіка з рубцем на обличчі, якого Ґвендаліна врятувала на пляжі Китової бухти, привезла до себе додому, вклала на дивані, лікувала й доглядала.

Чоловіка, який заворожив її своїми захопливими розповідями про дивовижні мандри до Венеції, Єгипту та інших екзотичних куточків.

Заворожив і… обдурив!

Ґвендаліна відчула, як усередині в ній закипає злість. Знову щодуху вчепилася в кермо так, ніби оце обтягнуте блакитним хутром коло могло допомогти у вирішенні проблем. Але що зроблено — те зроблено. Вони утрьох приїхали до вілли Арго, а повернулася Ґвендаліна вже сама. Звідси їй було видно, як засвітилися вікна у віллі на самому вершечку скелі. Якими б не були наміри Облівії та Манфреда, назад дороги немає.

Тепер залишається лише одне: вибачитися.

І пересвідчитися в тому, що вона не накоїла іншої біди.

— Думай, Ґвендаліно, воруши мізками… — наказувала сама собі молода жінка.

Почекала, поки двірники на лобовому склі вшосте махнуть туди‑сюди, і промовила:

— Якщо я розповім про це матері…

Але навіть не договоривши, висловила нове припущення:

— Якщо я негайно зателефоную Ковенентам або повернуся до них…, то втрачу гарну клієнтку, — це ж ясно, як день! А може, попередити агента Смітерса?

Непогане рішення. Але як? Зателефонувати? Смітерс її відразу впізнає. Можна було б надіслати йому анонімного листа, з літерами, вирізаними із газет та журналів і наклеєними одна по одній. Але Ґвендаліна терпіти не могла, коли їй під нігті потрапляв клей. То що робити?

І тут їй сяйнула чудова думка, неначе провидіння з неба. Точніше, не сяйнула, а долетіла через вуха: задзвонили дзвони церкви Святого Якова.

— Отець Фенікс! — радісно вигукнула перукарка.

Завела двигун, швидко вимкнула двірники, увімкнула поворотник і розвернулася посеред вулиці, дивом не зачепивши одного з котів пані Біґлз, який з переляку стрибнув аж на вершечок ліхтарного стовпа.

Уже багато років Ґвендаліна не сповідувалася. Але чим більше перукарка про це думала, тим бажання отримати пробачення за скоєне видавалося їй, без сумніву, найкращим виходом зі скрутного становища, у якому вона опинилася.

До того ж отець Фенікс не належав до любителів поплескати язиками. Більше того: був мовчазним і, як справжній пастор, умів берегти повідані йому таємниці.

Припаркувавшись на майданчику перед церквою, Ґвендаліна рушила в напрямку ще освітленої ризниці, на ходу пригадуючи основні правила сповідання. Підняла голову. Під ринвою, де, напевно, ще зберігалися рештки денного тепла, тулилися одне до одного голуби.

— Одного гріха для сповідання досить? — задумливо промовила вона, стукаючи у двері отця Фенікса. — Чи краще придумати ще один, щоб не виглядати простушкою?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон усе впевненіше рухався вздовж оглядової доріжки, тримаючись подалі від краю стіни, і поступово заспокоювався.

Поряд із ним мовчки йшла Джулія. Дівчина вдивлялася в нічний морок, що чорним морем розстелявся внизу, запаморочливий, безмежний. А коли над горою піднявся великий повний білий місяць, що нагадував величезну більярдну кулю, стало зрозуміло, що долина навколо замка була безлюдною: жодної будівлі чи дороги. Єдине поселення виднілося під урвистою скелею, де хатинки ліпилися одна до одної, немов накидані купою коробки.

Джейсон, що йшов подалі від краю доріжки, спостерігав, як біле місячне світло поступово заливає сріблом десятки дахів, палаців, арок, статуй та фонтанів, башти, віковічні дерева, великі й малі дворики, провулки, димарі та вікна містечка, захищеного зусібіч міцними стінами.

Наближаючись до другої тераси, близнюки почули потріскування ще одного вогнища. Вони притихли й далі намагалися рухатися беззвучно. Останні метри, взагалі, здолали поповзом.

Коли діти нарешті визирнули на терасу, то від полум’я на них війнуло привітним, заспокійливим теплом. Однак несподіване яскраве світло засліпило очі, а тому вони не відразу помітили небезпеку: по той бік від вогнища лежав ще один воїн.

— І цей спить! — вигукнув Джейсон, щойно помітив його.

Позаду вояка виднілися сходи: круті, вирубані у скелі східці, що вели вниз, на внутрішню вуличку.

— Підемо туди?

— Не знаю. Спробуймо поглянути…

Хлопчик усівся на землю й розгорнув щоденник Улісса Мура. Почав гортати, перескакуючи перші сторінки і зупиняючись поглядом на численних невеликих мапах і схемах. То були накреслені червоним олівцем маршрути, що вели через провулки, кімнати, сходи й підвали. На кожному повороті стояли позначки‑вказівники: «праворуч», «спуститися», «знайти дверцята».

Кожен маршрут був позначений двома назвами, які відповідали двом червоним хрестикам: точка старту і точка фінішу, як у своєрідних змаганнях.

— Від Цокаючої крамниці до Кухні ста вогнів, — читав Джейсон, гортаючи сторінки. — Від Місця мессера Латта до Сходів дозорного. Від Зали верховної ради до Бібліотеки стогонів… Що за дивні назви?!

Джулія озирнулася довкола, аби зорієнтуватися. Вказала братові на дві башти, що проглядали крізь темряву, наче дві годинникові стрілки.

Джейсон знову взявся поспіхом гортати щоденник: Сад павичів, Підвал брехунів, Широкий шлях, Зала сірих танців, Палац галасливих подушок… Але ніяких башт.

— Про тераси там є? — висловила припущення дівчинка.

— Промокла тераса? Балкон чотирьох вітрів? Уступ втомленого орла?

— Пошукай монастирський дворик.

— Слушна думка!

— Яка ще слушна думка?! — обурилася Джулія.

— Пошукати монастирський дворик.

— Я не казала тобі шукати монастирський дворик!

Джейсон на мить підвів очі від щоденника:

— Хай і так, але все одно це слушна думка.

Вогнище палало за спинами близнюків і від їхніх силуетів потягнулися довгі, чорні тіні.

— Дворик втраченого часу! — вигукнув Джейсон, змахнувши щоденником у сестри просто перед носом. — От бачиш! Є!

— А це точно він?

— Втрачений час… Двері Часу… На схемі маршрут пролягає прямо сходами кріпосних стін…

— Тоді він.

— І доходить до… — Хлопець схилився над щоденником, — до Жерла лави.

— І що ми збираємося робити у Жерлі лави?

— То може бути відправна точка для пошуків Блека… Вулкана.

Джулія непевно стенула плечима.

— Або ж звідти ми могли б… — Джейсон повернувся на кілька сторінок назад, — вирушити маршрутом, що веде від Жерла лави до Широкого шляху чи… до Водограю вічної молодості.

— Джейсоне? — покликала його сестра.

— Що?

— Ти це теж чув?

— Ні. Що саме?

— Схоже на… — дівчина похитала головою. — Та ні, нічого. Здалося.

Джейсон спустився першим. Джулія востаннє озирнулася довкола, перш ніж рушити слідом вузькими східцями.

Коли брат із сестрою відійшли на достатню відстань, з темної безодні за стіною на терасу влетів металевий гак, до якого був прив’язаний тонкий шкіряний шнур. Гак увігнався в щілину між камінням, неначе пазур хижого птаха, і шнур натягнувся. За мить між двома зубцями кріпосної стіни вигулькнула худорлява постать. Незнайомець озирнувся, пересвідчуючись, що його ніхто не бачить, і спритно вискочив на терасу. Швидким рухом висмикнув гака, змотав шнур і перекинув за плече, де вже висіло кілька інших мотків.

То був підліток, майже хлопчик. Він нечутно, мов мишка, підкрався до охоронця, що продовжував спати, і поцупив у того калитку з монетами.

Потім підкрався до сходів. Завмер, прислухаючись. Почув голос Джейсона, який пропонував звернути праворуч, — і рушив слідом.

Блюзники йшли і йшли, звертали то праворуч, то ліворуч, проходили через тіняві садки, прямували довгими, вузькими коридорами, порожніми залами, занедбаними куточками, куди не проникало навіть місячне світло. І щоразу зупинялися й завмирали, почувши чиїсь кроки. Але то якийсь старий блукав вулицями, шукаючи невідомо чого, або проходила нічним дозором сторожа.

Щоб зорієнтуватися, Джейсон і Джулія звірялися зі щоденником і кам’яними табличками на будівлях, на яких було позначено назви вулиць, провулків, дворів. У темряві знайти правильний шлях виявлялося геть нелегко. Дзвіниця, яка щойно виднілася вгорі, після кількох хвилин блукання вулицями опинялася внизу, або ворота, що здавалися зовсім поряд, після кожного відрізка сходів неначе віддалялися.

Нарешті, позначений у щоденнику маршрут, закінчився. Вони вийшли до Жерла лави.

То була велика кімната: похмура, прямокутна, освітлена одним ліхтарем, що відкидав конус срібного світла на підлогу. Низька стеля почорніла від диму, замість однієї зі стін височів здоровенний засмальцьований камін. На недавно догорілому вогнищі лежало з десяток ґрат, які ще пахли м’ясом і розтопленим жиром.

— Так, веселеньке місце! — зауважила Джулія, збентежено озираючись довкола.

— А мені наганяє апетит, — відповів Джейсон, наближаючись до каміна.

Від вугілля ще віяло теплом, а на ґратах лежало кілька шматків смаженини.

— Джейсоне… — тихенько покликала сестра. Вона пройшлася вздовж протилежної від каміна стіни й побачила вхід до другої кімнати, звідки лунав гучний храп. Дівчинка зазирнула всередину, і їй здалося, що вона почула похропування десятка осіб, що спали покотом. Зі стелі, ліниво похитуючись, звисали загострені гаки.

У ту мить заскреготіли ґрати каміну і пролунав придушений зойк Джейсона.

Джулія стривожено озирнулася, але, на їхнє щастя, кухарі й надалі спокійно спали, сонно вовтузячись під ковдрами. Дівчина навшпиньках відійшла від входу до кімнати і наблизилася до брата.

— Ти збожеволів? — вирячилася вона на нього, вказуючи на двері. — Там принаймні десяток чоловік хроплять!

— Твердувате, але все одно смачно! — жуючи, промовив Джейсон, відірвав шматочок м’яса від кістки і простягнув їй решту. — Хочеш покуштувати?

— Джейсоне!

— А що такого?.. — продовжував брат. — М’ясо, як м’ясо. А я помираю з голоду!

Джулія перевела подих, щоб заспокоїтися, а потім нагадала:

— Ми сюди не їсти прийшли!

— Але й не для того, щоб померти з голоду! Якщо в тебе є краща думка… Можемо теж улягтися спати, якщо хочеш. Або розпитаємо когось.

— Щоб нас заарештували, як Облівію?!

Джейсон саме намагався проковтнути черговий шматок, що виявився жорсткішим за інші, і ледве не подавився від її слів:

— Звісно, ні!

— Дай мені краще подивитися щоденник!

Хлопець повернувся боком, аби сестра могла витягти щоденник з кишені його штанів:

— Дістань сама. А то в мене руки брудні.

Джулія вхопила щоденник і стала так, щоб на сторінки падало місячне світло.

— Треба поміркувати… Не можна вибиратися звідси без чіткого плану дій.

Джейсон у відповідь лише кивнув, зосередившись на жуванні чергового шматка м’яса. Врешті дівчинка промовила:

— Нам відомо, що Блек Вулкан, аби переправити сюди всі ключі Кілмор‑Кова, скористався дверима, які знаходяться в Потязі вічної молодості.

— Так і є.

— Тоді як ми скористалися дверима вілли Арго.

Джейсон рушив до каміна, щоб пошукати ще м’яса.

— І що з того?

— А те…, що ми опинилися у Дворику втраченого часу. А Блек… — Джулія гортала щоденник, — повинен був вийти десь в іншому місці…

— Де?

— Поміркуймо, — продовжувала дівчина тоном старшої сестри, якою не була. — У Єгипті, наприклад, ми увійшли через сховище Будинку для гостей…

— Авжеж, а потім ти дала драпака.

— А Облівія потрапила туди через двері пані Біґлз.

— Саме вчасно, щоб поцупити в нас мапу…

— У вас!

— Ой! — скрикнув Джейсон і схилився над каміном.

— Та що ти робиш?!

— Гаряче! — відповів він, кусаючи реберце, почорніле від сажі.

— На тебе гидко дивитися!

— Продовжуй!

— Так само у Венеції: через двері вілли Арго ми потрапили до Будинку Кабото…

— Тоді як Облівія, скориставшись дверима Будинку Дзеркал, опинилася зовсім в іншому місці, — продовжував хлопчик. — Чудово! І що ти цим хочеш сказати?

— Куди виводять у цьому замку двері Потягу вічної молодості?

Джейсон вкусив реберце:

— Може, до Водограю вічної молодості?

— Можливо, — Джулія погортала щоденник. — Де той маршрут, що ти бачив раніше?

— Не обертайся, — тихесенько прошепотів брат.

Дівчина поволі підняла на нього очі:

— Що?..

— На «три»… — продовжував Джейсон, не відриваючи погляду від чогось, що було в неї за спиною, — біжи до виходу.

Джулія занепокоєно повела плечима, але брат не дав їй часу на роздуми:

— Один… не обертайся! Два…

І в цю мить хтось голосом, ще хриплим від сну, вигукнув:

— Гей! Хто ви, в дідька, такі?!

— Три! — закінчив відлік Джейсон і чимдуж рвонув до виходу.

Одна мить — і близнюки вже розчинилися в темряві, а чоловік із Жерла лави саме почав репетувати:

— Злодії! Хай вам грець! Ми вас усіх переловимо!..

Розпочався справжній шарварок. Брат із сестрою опинилися в якомусь провулку, Джейсон побіг праворуч, Джулія — ліворуч. Помітивши це, обоє зупинилися, не знаючи, що робити.

— Сюди! — крикнув Джейсон.

— Ні, сюди! — не погоджувалася Джулія.

— А ще краще — ходіть за мною… — почувся третій голос над їхніми головами.

— Хто тут? — запитала дівчинка, озираючись.

Над близнюками нависла чиясь худорлява фігура, потім незнайомець скочив на землю. Змотав мотузок, яким спустився, і промовив:

— Я можу вас сховати. Якщо ви негайно підете зі мною.

Очі світло‑блакитні, як у вовка, ніби вицвілі. Руки маленькі й спритні. То був хлопчина, років дев’яти‑десяти, не більше, босий, одягнений у якийсь химерний одяг із нашвидкуруч зшитих докупи клаптів. Підперезаний мотузком, на плечах мотки шнурів та мотузків з причепленими до них гачками.

Джейсон із Джулією не змусили його повторювати двічі і, без жодного слова, прожогом кинулися за незнайомцем. Бігом до кінця провулка, звідти звернули до ще вужчого, а там — у якісь двері, що нагадували рот бегемота, далі — крутими гвинтовими сходами, що дерлися кудись угору. Їхній поводир, спритний і мовчазний, підняв люк і прослизнув на горище, зігнувшись, побіг під балками даху, що утримували плити з темного каменю. Діставшись круглого віконця, вискочив надвір.

— Обережно, не посковзніться! — промовив загадковий рятувальник, спускаючись похилим дахом.

Джулія, яка бігла слідом, зиркнула вниз і захвилювалася, що у Джейсона знову запаморочиться в голові. Але брат так захопився, що навіть не помітив, як біжить по навислому над прірвою даху.

Хлопчина зі світлими очима, рухаючись рачки, видрався на самий вершечок даху, аж до великого димаря. Обігнув його і перескочив на сусідній дах, що вів до квадратної башточки, де росли два оливкових дерева. Почекав, поки Джейсон із Джулією його наздогнали, швидким рухом розмотав одну із мотузок, якими був обв’язаний з ніг до голови, розкрутив і підкинув угору, зачепившись гаком за виступ башточки. Передавши край мотузки Джулії, розмахнувся другою, закріпивши її, а потім зі спритністю павука подерся нагору.

— Нумо! Мерщій! — підштовхнув Джейсон сестру, натягуючи мотузку.

Джулія вчепилася за неї, уперлася ногами в стіну башти і підтягнулася.

Швидко видерлася нагору, перелізла через огорожу й нахилилася, спостерігаючи за Джейсоном.

За кілька секунд обоє вже були в безпеці, нагорі башти, під розлогими вітами двох олив.

Рятувальник змотав їхню мотузку і швидко прив’язав її до пояса.

— Ким би ти не був — дякую! — сказав Джейсон.

Хлопчина не відповів. Він усівся в куточку й почав зосереджено роздивлятися гостроверхі дахи, башти, арки, темні палаци замку. Врешті, задоволений результатами свого споглядання, повернувся до близнюків.

— Ви хто такі? — запитав і сів на землю, схрестивши ноги по‑турецьки.

— А ти хто такий? — і собі поцікавилася Джулія. — І чому ти допоміг нам утекти?

— Не люблю людей пресвітера, — відповів той, розглядаючи знічев’я металеві кінчики гаків. — Ви хто — злодії?

— Ні! — вигукнула Джулія.

Хлопчина здивовано повів бровою:

— Тоді хто?

— Просто мандрівники.

— Я — Джейсон.

— А я — Дагоберто, — відповів хлопець, втупившись у Джулію своїми вицвілими очима.

— А я — його сестра Джулія.

— Скільки вам років?

— Одинадцять. А тобі?

Хлопець стенув плечима:

— Не знаю.

— А ти, Дагоберто, що тут робиш? — запитав Джейсон.

— Слідкую за вами.

— Чому?

— Ви мене зацікавили. І ледь не вбили там, на стіні.

— Коли?

— Коли скинули на мене алебарду.

— То ти був поза стінами?!

— Авжеж, — відповів Дагоберто, дзвякнувши металевими гачками.

Джулія помовчала, підвелася, провела рукою по гілках олив і запитала:

— Де ми є?

— На Башті миру, — сказав Дагоберто.

— Ти добре вивчив замок.

— Не краще за моїх друзів. Кожен із нас знає свою ділянку. І в кожного — свої таємні схованки, — Дагоберто принюхався. — Не розумію. Від вас не тхне смітником.

— А чому тебе це дивує?

Хлопчина роздратовано пирхнув:

— Бо ви — не звідси! Виходить, що ви — Злодії Клоаки.

— Злодії Клоаки? А твої тоді хто?

— Хитруни Даху, — відповів хлопчина.

Джулію втомила та беззмістовна балачка:

— Виходить, що ти — злодій?

— На п’ятому році сходження.

Дівчина округлила очі:

— Що‑що?

— Минуло п’ять років відтоді, як ватажок Каміно навчив мене користуватися мотузками. І з того часу я жодного разу його не розчарував.

Близнюки стривожено перезирнулися.

— Ватажок Каміно — це хто?

— Ватаг Хитрунів Даху. А тепер розкажіть мені про себе, — запропонував хлопчина з вицвілими очима.

Джулія вирішила обмежитися загальною відповіддю:

— Ми — мандрівники, як я тобі вже сказала. Шукаємо одного чоловіка.

— Мандрівники? А як вам вдалося пройти до фортеці? У вас є перепустка?

— Не зовсім.

— Я вам не вірю. Хай там як, але і на емісарів церкви ви не схожі, до того ж ти — жінка, — зробив висновок Дагоберто, втупившись поглядом у Джулію.

Вона тільки пирхнула у відповідь.

— О, вгадав! — продовжував злодій. — Ви — діти купців. А чим торгуєте? Перцем? Кавою? Рабами?

— Ми… — встряв Джейсон, але сестра негайно смикнула його за рукав, змусивши замовкнути.

— Ясно, — зробив висновок хлопець. — Якщо купці не хочуть говорити, то зазвичай ідеться про шовк.

— Ну, скажімо, ми тут інкогніто… — спробувала закрити тему Джулія.

Дагоберто зиркнув на перекошене обличчя Джейсона, якому не терпілося розповісти усе як є.

— Ви сказали, що когось шукаєте?

— Авжеж, — коротко відповіла дівчина.

— Але якщо ви шукаєте вночі, коли заборонено виходити з дому, значить, це дуже терміново…

— Так воно і є.

— До того ж ви не знаєте фортецю… — Дагоберто підвівся і став походжати туди‑сюди. — Отже, вам потрібен хтось, хто її добре знає. А я і є той самий!

Джулію почало дратувати поводження злодюжки.

— Але щоб заручитися моєю допомогою, вам доведеться мене якось умовити.

— Погоджуйся! — спробував Джейсон. — Буде цікаво…

— Я тут не для того, щоб розважатися, — відрізав Дагоберто. — Вночі я працюю. І ті, хто працює, потребують винагороди.

— І що ти хочеш за свою допомогу? — запитала Джулія.

— А у вас грошенята є?

— Та хто ж зізнається злодію, що його кишені повні монет?!

— Справді. Але як на мене, у ваших кишенях вітер гуляє.

Джулія спробувала витримати його погляд, але Джейсон відповів за обох:

— То що?

Дагоберто на мить зник у темряві, перш ніж відповісти:

— Отже, грошей у вас нема… Коштовностей теж… — приклавши палець до губ, вдав, що роздумує. — Можете віддати оту чорну книжечку, яку ви раніше гортали.

Джулія мимоволі прикрила рукою кишеню, де тримала щоденник Улісса Мура:

— Ні. Це неможливо.

Хлопчина скинув мотузок із башти:

— Шкода. У такому разі, змушений попрощатися…

— Зачекай! — останньої митті гукнув до нього Джейсон. — Цей щоденник належить нашому другові. І той дуже розгнівається, якщо ми його загубимо. Але ми можемо… дати його почитати.

Дагоберто замислився на хвилинку, все ще тримаючи одну ногу над прірвою. Врешті, повернувся на башточку і відповів:

 — Згода. Кажіть, кого ви розшукуєте.

Джейсон повернувся до сестри, даючи знак продовжувати.

— Блека Вулкана, — неохоче пробурмотіла Джулія.

— Блек Вулкан, — повторив злодій. — Блек Вулкан…

— Ти його знаєш?

— Опишіть. Я можу знати його під іншим ім’ям.

— Ми й самі нічого про нього не знаємо, — зізнався Джейсон. — Напевно, міцний чолов’яга, з довгою бородою. І живе тут уже більше року.

— Та тут таких тисячі!

— Він любить вогонь. І механізми. Різні такі штукенції, що самі рухаються. Працював на залізниці.

— Отже, вміє вправлятися із залізом… як… коваль?

— Щось схоже, але з дуже великими залізними штуками.

— Полюбляє жінок… — дещо знічено додала Джулія.

Злодюжка з вицвілими очима підсумував отриману інформацію, загинаючи палець за пальцем:

— Міцний, з бородою, любить вогонь, залізо і жінок. Не так багато, щоб розшукати людину.

— Ключі, — знову додала неохоче Джулія. — Він може якось бути пов’язаний із ключами.

І тут обличчя Дагоберто посвітлішало, а вицвілі очі засяяли в місячному світлі:

— Ну звісно! Я збагнув, про кого йдеться! Ходімо! Я знаю, де його знайти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Дорогою Дагоберто розповів:

— Кажуть, колись давно ватажок Злодіїв Клоаки і ватажок Хитрунів Даху були друзями й працювали разом, як побратими. А тому й оселилися поруч. Їхні будинки і зараз розташовані по сусідству. Хоча, тепер друзями їх точно не назвеш…

— Посварилися? — запитав Джейсон, ледве встигаючи за ним.

— Багато років тому, — відповів злодій. — Гадаю, через пресвітера.

— Ти маєш на увазі пресвітера Йоана?

— А кого ж іще? Саме він заправляє усім містом.

Близнюки пригадували, що вичитали про пресвітера Йоана у щоденниках Улісса Мура. Знали, що той був правителем, про якого ходили легенди. Його країна купалася в багатстві й мала власне джерело із цілющою водою, здатною дарувати вічну молодість.

— А який він? — запитала Джулія.

— А хто його бачив?!

— Ти хочеш сказати, що він не показується на людях?

— Кажу, що ніхто навіть не знає, де він живе.

Усі троє нахилилися, аби пройти під низькою аркою, що підтримувала стіну із чорного каменю, а потім звернули на непримітні круті сходи, які вивели на вуличку, розташовану нижче.

— Хтось каже, що це старий‑престарий дідуган. Інші стверджують, що він справжній лицар‑богатир. А є й такі, хто заявляє, що пресвітер давно помер, а Рада міста вдає, ніби він і досі живий, тільки для того, аби не віддати місто в наші руки. Або в руки Злодіїв Клоаки.

— А ти сам як гадаєш?

— Що пресвітер Йоан живий і потішається над нами.

— Він, напевно, дуже могутній…

— Це точно. І всі підкоряються його правилам, якими б дурними ті не були.

Дагоберто раптом насторожився. Жестом змусив близнюків замовкнути, притулився до стіни, обережно визирнув із‑за рогу й прошепотів:

— Охорона!

Миттю розвернувся і тим самим провулком рушив у зворотному напрямку, туди, звідки вони прийшли. Потім провідник упевнено повернув на ширшу вулицю, перетнув її і сховався в тіні статуї слона.

Притиснувшись одне до одного, трійця дітей зачекали, поки охорона не пройде буквально за п’ять метрів від їхньої схованки.

Джулія прикривала рукою щоденника.

Коли нічна варта пройшла, Дагоберто повернувся на попередній маршрут, що вів до нижньої частини міста.

— Далеко ще? — запитав Джейсон.

— Та ні. Хоча… — хлопчина вказав на зоряне небо. — Сподіваюся, Чорний Замок ще не спить.

— А чому його так кличуть?

— Через ключі. У нього їх тисячі!

— То це, напевне, і є той, кого ми шукаємо, — зрадів Джейсон і поглянув на Джулію.

Дагоберто швидким кроком ішов попереду, аж поки вони не опинилися перед великими дубовими дверима. Перевіривши напис на табличці, штовхнув двері та зайшов до вирубаного прямо у скелі коридору, що спіраллю спускався вниз.

— Невже в цьому замку немає жодних замкнених дверей?! — вигукнула здивовано Джулія.

— Ні, — відповів злодій з вицвілими очима. — Наказ пресвітера Йоана: ключі й замки заборонено.

І справді: усі двері, які зустрічалися дітям до цього моменту, виявлялися незамкненими.

— Тоді мені ясно, чому тут так багато злодіїв…

— Це дуже небезпечне ремесло.

Джулія наздогнала Дагоберто, пішла з ним пліч‑о‑пліч попереду брата.

— Може, воно й так, але це все одно незаконне ремесло.

— У злодіїв теж є свої закони.

— Наприклад?

— Наш закон стосується зовнішнього світу. А закон Клоаки — внутрішнього.

— Не знаю, для закону якось мало ясності, — зауважила Джулія.

Хлопчина намалював у повітрі великий уявний квадрат:

— Оце фортеця. Якщо належиш до ватаги Хитрунів Даху, як я, можеш видряпуватися на кріпосні стіни або пересуватися дахами. А якщо до ватаги Злодіїв Клоаки, то… — тут злодюжка зневажливо скривився, — повзаєш підземними ходами, вирубаними в скелі, вистрибуєш із колодязів, мов жаба.

Ще один поворот — і трійця зупинилася перед ґратами, що нависали над хвірткою, перегороджуючи подальший шлях коридором. Над їхніми головами смолоскип напружено боровся з темрявою й освітлював лише невеличку ділянку коридору.

— Прийшли, — сказав Дагоберто.

— Невже і тут не замкнено? — пробурмотів Джейсон і зібрався було штовхнути хвіртку.

Хлопчина зупинив його помахом руки. Взявся за шнурок, що звисав збоку, і смикнув. Десь удалині почувся дзвін.

— Краще попередити, — пояснив Дагоберто.

У відповідь дзенькнув дзвінок біля хвіртки, і тільки після цього злодюжка рушив далі.

Коли Джейсон проходив повз сестру, та вхопила його за лікоть і шепнула:

— Ти впевнений, що це безпечно?

Важкі ґрати з гострими зубцями погрозливо нависали над ними, і прохід по той бік хвіртки не викликав особливої довіри. Дагоберто пішов собі далі, не чекаючи.

— А що, у нас є інший вихід? — відповів похмуро Джейсон.

— Принаймні тримаймося разом!

— Згода!

Після різкого повороту праворуч прохід поступово став розширюватися, аж поки не перейшов у довгу залу зі стелею‑склепінням. Стіни попереду не було, оскільки виводила та зала прямісінько до прірви, над якою розгорнулося зоряне небо. На обрії вимальовувалися обриси далеких гір. Просто перед виходом, над самісіньким проваллям, на дивних сідалах умостилися з десяток білих сов, які раз у раз блимали своїми жовтими очима. Оті сідала були підвішені до стелі ланцюгами, утворюючи щось на зразок химерного павутиння. Одна з підставок утримувала здоровенний канделябр у формі колеса з брички. З нього звисали штук двадцять великих темних свічок, від яких тягнулися довгі сталактити з воску, утворені в результаті їхнього повільного горіння.

Чорний Замок сидів під канделябром, у тремтливому палахкотінні свічок, у кріслі, спинка якого була обтягнута пістрявими клаптями. Перед ним на довгому дерев’яному столі лежали купою декілька десятків ключів. Ще стільки ж на довгих чорних цвяхах висіли на стінах зали.

Узагалі, те приміщення здавалося непривітним і похмурим: щось середнє між кузнею і цирковим шатром.

— Хто насмілився потурбувати Чорного? — вигукнув чоловік розкотистим басом.

Хлопчина з вицвілими очима підняв руку у вітанні:

— Вітаю тебе, Бальтазаре. Це я, Дагоберто з ватаги Хитрунів Даху.

Чоловік з гуркотом кинув на стіл ключа, над яким саме працював. Перелякана шумом сова злетіла з сідала та, ухаючи, вилетіла надвір.

— Розбишака з даху! — вигукнув Бальтазар, підвівшись на весь свій зріст. — Ану, покажись, де ти є!

Джулію і Джейсона охопило розчарування. Навряд чи цей велетень — справді Блек Вулкан.

Бальтазар буз здоровим чолов’ягою з довжелезним сивим волоссям, зібраним у два химерні хвости, неохайною бородою, у яку було вплетено золотаві бісерини, і двома виряченими очима над кривим, гострим носом, що нагадував ятаган.

Чолов’яга кинув погляд на Дагоберто, ніби приміряючись: а чи не краще порубати того на шматки на корм своїм совам. Але, напевно, передумав, бо запитав нарешті:

— А оці двоє?

— Це мої друзі, — швидко запевнив його хлопчина.

— Підійдіть, — промовив Чорний Замок.

Підходячи ближче, Джейсон пробував подумки якось склеїти до купи отой кривий ніс, шалені очі, розпатлане волосся з образом Кілмор‑Ковського залізничника. Такий самий пазл намагалася скласти подумки і Джулія, але марно. Тому вона все більше впевнювалася в тому, що їх заманили в пастку.

Близнюки підійшли і завмерли з протилежного боку столу. Між ними й велетнем лежали гори ключів найрізноманітнішої форми і розмірів, упереміш з купами розплавленого воску, совиного посліду і ковальського причандалля. Бальтазар нічого не зробив, аби влаштувати зручніше прибулих, — ще й тому, що в приміщенні, окрім його латаного‑перелатаного крісла і кількох кинутих на сіно ганчірок, не було де сісти.

По обличчю здоровила з неохайною бородою промайнула ледь помітна посмішка:

— Можна дізнатися, хлопче з даху, навіщо ти прийшов до мене зі своїми друзями?

Дагоберто ткнув пальцем спершу на Джулію, потім — на Джейсона і відповів:

— Ну, вони розшукують одного чоловіка, а я подумав, що йдеться про тебе.

— Про мене? Он як! — реготнув Бальтазар так гучно, що близнюки аж підскочили з переляку. — І з якого це дива?

— Насправді, я гадаю, що виникло непорозуміння… — пробурмотіла Джулія. — Вибачте, що потурбували. Ми, мабуть, уже підемо.

— Хвилинку! Не треба так поспішати! — заперечив Бальтазар. Від його голосу дві сови залопотіли крильми, перескакуючи з одного сідала на інше. — То кого ви шукаєте?

— Одного сильного, високого чоловіка, з бородою, який любить вогонь, ключі та вродливих жінок, — відповів Дагоберто, нехтуючи попереджувальним поглядом Джулії.

Бальтазар гучно розреготався:

— Та хай мені грець! Ясно ж, що це — я! — пожартував він і знічев’я провів пальцями по бороді. Вийняв з неї шматок кістки і байдуже кинув у вогонь.

— Ти — не Блек Вулкан, — прямо чи то заявив, чи то запитав Джейсон.

Очі здорованя на мить примружилися, перетворившись на дві вузькі щілинки, потім поступово набули своїх звичних розмірів.

— Ні. Таки ні. Мене звати Бальтазар. Дехто називає мене Чорним Замком через те, що я вирізаю та знімаю замки й ключі з тисяч дверей цієї безкрайньої фортеці, — він вказав на ключі перед собою і на ті, що висіли на стінах. — А ще продаю тим, хто захоче їх купити. Хоча зараз тут це й заборонено.

— Добре. У такому разі просимо вибачити за завданий клопіт, — повторила Джулія.

— Не слід так поспішати, дівчинко! — гаркнув Бальтазар, розхитуючись на стільці туди‑сюди та погладжуючи бороду. — Дайте подумати… А ти не пробував запитати свого ватажка?

— Його не можна турбувати вночі.

— А ці ваші пошуки — це терміново?

— Дуже терміново, — запевнив Джейсон.

Джулія занепокоєно кашлянула:

— Не звертайте уваги, мій брат дещо перебільшує. Певна річ, нам би хотілося зустрітися із цим чоловіком, але…

Здоровенні ручища Чорного Замка вигулькнули з‑під бороди, і він ткнув пальцем спершу на одного, а потім — на другого з близнюків:

— Я щось не второпав: терміново чи ні?

— А це має значення? — насмілилася запитати Джулія, обіпершись рукою на стіл.

З глухим ударом Бальтазар поставив стільця усіма чотирма ніжками на землю:

— Ще й як, дівчинко! Якщо це не терміново, ви можете пошукати його пізніше, принаймні вдень, коли видно. А якщо вам потрібно знайти його негайно, просто зараз, поки темно… то можете скористатися моїми монетами, щоб підкупити когось, хто зможе вам допомогти. Або пошукати самостійно за допомогою моїх нічних помічниць…

Сови радісно засовалися на сідалах. Одна навіть ухопила дзьобом в’язанку ключів, що глухо дзенькнули.

Джейсон усміхнувся:

— Такі самі, як і в Будинку Дзеркал.

— Що ти сказав? — перепитав його Бальтазар.

— Нічого, — втрутилася Джулія. — Вибачте, але нам справді вже…

— Я бачив схожих сов у будинку одного нашого друга, — пояснив Джейсон, якому набридло, що сестра постійно його перебиває. — Ну, не те, щоб нашого друга. Швидше друга того, кого ми розшукуємо. Годинникаря на ім’я Пітер Дедалус.

Бальтазар наморщив лоба:

— Такий невеличкий чоловічок… із залізними кільцями навколо очей… як оці? — понишпоривши на столі, знайшов пару круглих окулярів, точно таких, які носив Кілмор‑Ковський годинникар.

— Пітерові окуляри! — вигукнув Джейсон, невірячи власним очам.

На що Бальтазар відповів таким потужним вигуком, що всі троє відсахнулися:

— Оце так діло! То ви знаєте Брата П’єтро?! Не можу повірити! Ось погляньте, що ми з ним утнули!

Здоровань нахилився, вхопив край тоненького ланцюга, покритого оливою, вставив його в отвір верхньої частини одного з ключів, що лежали на столі, штовхнув його уздовж ланцюга, і той поповз аж до кінця столу, а потім — ще далі, у порожнечу.

Ключ зник у стовпі іскор під здивованими поглядами дітей.

Бальтазар задоволено гигикнув:

— Треба тільки як слід штовхнути, щоб набрав потрібну швидкість, зате потім… ось він уже повертається!

З гуркотом ключ з’явився під стелею, від чого ланцюги, якими вона була переплетена, легенько дзенькнули. Потому запрацювали якісь невідомі механізми, і ключ зарухався між різними ланцюжками й нарешті начепився на один із закріплених на стіні цвяхів.

— Автоматизований Упорядник Ключів, придуманий братом П’єтро! — оголосив Бальтазар. — І виготовлений скромними руками Бальтазара Чорного Замка.

Джулія і Джейсон схвильовано перезирнулися. Було ясно: такий чудернацький механізм міг розробити тільки Пітер.

Почувши, куди повертає розмова, Дагоберто задоволено потер руки. А от Бальтазар несподівано спохмурнів і сперся ногою на скриню:

— Хвилинку, а ви часом з’явилися сюди не для того, щоб вимагати останню частку оплати?

Джейсон і Джулія здивувалися:

— Оплати? Ні. Ми тут не через оплату.

Загрозливий вираз Бальтазарового обличчя змінився на привітний:

— От і добре! То як поживає дружище П’єтро? А отой, як його… ну, його приятель у дивному капелюсі з білим якорем?

— Із пов’язкою на оці? — перепитав Джейсон, маючи на увазі Леонарда Мінаксо.

Бальтазар заперечно похитав головою:

— Та ні. Якщо пам’ять мене не підводить, не було в нього ніякої пов’язки на оці. Але минуло вже так багато часу від нашої останньої зустрічі, що ви могли б запросто бути їхніми дітьми! О, згадав! Улісс! Ось як його звали: Улісс! То ви, може, і його знаєте?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До рамки була прикріплена позолочена табличка. А на табличці значилося ім’я: Урсус Марієт.

На фото зображений чоловік із ретельно зачесаним волоссям, легкою усмішкою на вустах, у повсякденному піджаку, краватці, просто пов’язаній на шиї, і, нарешті, у темних штанях — єдиній деталі гардеробу, що відповідала урочистості події: його призначенню на посаду директора школи Кілмор‑Кова.

Директор глянув на світлину ще раз і важко зітхнув, наче під тягарем такого незвичайного імені.

— Звісно, я б не хотів, аби мого сина звали Джон Сміт, як усіх інших, — завжди зауважував батько з цього приводу. — Я був упевнений, що з нього виросте неабихто!

А щоб стати якимось неабиким, розпочати довелося з неабиякого імені.

Шістдесятилітній Урсус Марієт відкинувся на спинку шкіряного крісла, задумливо покрутив у руці гостро наточений олівець, поглянув на решту пожовтілих світлин на письмовому столі та на стінах. Ось вам кабінет неабикого. Ось його ім’я, вписане вишуканим готичним шрифтом у розпорядження про призначення на посаду.

Скільки років минуло? Десять? Дванадцять? Двадцять?

Він і сам не пам’ятає.

Губи директора скривилися в презирливій посмішці. Кинув олівець на стіл, потягнувся, витягнувши ноги й руки до хрусту. Потім приклав до рота долоню тильною стороною, щоб приховати позіхання. Чоловік почувався втомленим, але задоволеним. Цілий день просидів у школі за перевіркою робочих планів учителів та річних навчальних планів. День промайнув як мить, поки він сліпав над паперами. Тепер, коли на місто опустилася ніч, можна було вже вийти з кабінету і дійти до таверни «Морський вовк», щоб поїсти чогось гаряченького.

А потім?

Потім можна зателефонувати лікареві Боуену й запропонувати влаштувати партію в дартс. Або зачинитися вдома і розслабитися. За умови, що таки можна розслабитися у здоровенному будинку, розміром із казарму, де він — єдиний мешканець. Одна думка про усі ті кімнати із опущеними рольгангами, луною від кроків власних мокасинів по білому мармуру, яким його матінка забажала викласти підлогу в коридорах, скиглення труб у ванній у пошуках тиску, щоб виплюнути нарешті прийнятну для душу кількість води, негайно псувала йому настрій.

Ось чому Урсус Марієт так полюбляв засиджуватися допізна на роботі.

Його погляд зачепився за найнижчу шухляду письмового столу. Відкривши її, вийняв скриньку з намальованим на кришці жуком‑скарабеєм, куди раніше поклав речі, вилучені у близнят Ковенентів. Став зацікавлено їх роздивлятися, зупинившись на напівобгорілій світлині, намагаючись збагнути, навіщо одинадцятирічному хлопчині носити в кишені подібне фото.

Там були зображені годинникар Пітер Дедалус і отой велетень Леонард Мінаксо, ще до нещасного випадку. Вони стояли на фоні маяка, але решту, обгорілу частину — не розібрати.

— Пітер і Леонард… — пробурмотів директор школи. — Двоє давніх шкільних друзів, якщо не помиляюся.

Повернув світлину до світла, зацікавившись якоюсь дрібничкою. Довго вдивлявся. Урешті, поклав на стіл, узяв лупу з шухляди і навів її на зображення Леонарда, придивляючись. Із усміхненого обличчя сторожа маяка лупа опустилася до шиї, потім на плече. І тут завмерла.

На правому плечі Леонарда виднілася чиясь рука. Рука когось, хто обіймав його. І то була не рука Пітера Дедалуса. Отже, там мав бути хтось третій, хто стояв з другого боку від Мінаксо.

Урсус Марієт узяв ножиці й пінцет і почав обережно розправляти шматочки обгорілого краю, щоб відшукати хоч якісь деталі щодо цієї третьої особи. Чоловіка несподівано охопив азарт, розбудивши здібності детектива, яким він так мріяв стати в юності.

Тож прововтузившись десь з пів години і проявивши деяку винахідливість, директор зумів відновити половину профілю якогось чоловіка, нижчого за Леонарда Мінаксо і вищого за Пітера Дедалуса.

— Ха‑ха! — пробурмотів Урсус Марієт задоволено, зробивши це нікому не потрібне відкриття. — А ось і ти — загадковий номер три!

Невидимий дзвіночок дзеленькнув у нього в голові, дозволивши об’єднати цю світлину з якоюсь іншою, яку він уже десь бачив, можливо, випадково, протягом останніх років. Дирекція школи колись успадкувала архів старого Кілмор‑Ковського фотографа, талановитого Вальтера Ґатца, який залишив увесь свій доробок школі, сподіваючись, що одного дня його роботи виставлять у шкільному музеї.

«Та невже?» — запитав себе, поклавши лупу зверху на світлину і підвівшись із крісла.

Урсус Марієт рушив углиб кабінету, намагаючись намацати шнурок на стіні, смикнувши за який можна було увімкнути слабеньку лампочку, що ледь‑ледь освітлювала обриси здоровенної дерев’яної шафи: два метри заввишки і шість метрів завдовжки.

Але директор напам’ять знав, що й де стоїть чи лежить; не задумуючись, нагнувся до полиці, присвяченої матеріалам найдавніших класів. Провів пальцем по етикетках, на яких було зазначено рік випуску, систематизованих по п’ять, відповідно до тривалості навчання у школі, і замислився, який же рік вибрати… Зрештою, взяв із шухляди теки, на яких значилося «1963–1968». Потім поміркував, дістав ще декілька з написами «1957–1962».

Поклавши всі теки на стіл, узяв одну — «1957» і розгорнув її.

На внутрішньому боці обкладинки було написано імена учнів, що ходили до одного класу, хоча й були різного віку. Той перелік зробила вчителька, чиє ім’я однозначно зазначалося внизу документа: міс Стелла.

— От залізна старенька! — буркнув директор, маючи на увазі енергійну літню жінку, яка п’ятдесят років потому все ще працювала в школі.

Прочитав уголос усі дванадцять імен учнів:

— Клітенестра Біґлз (залишена на другий рік), 12 років; Фенікс Сміт, Фіона Ґіґз, Марк Мак Інтаєр, Мері Клу, Мері‑елізабет Форест, Пітер Сандей, 11 років; Віктор Вулкан і Джон Боуен, 10 років; Леонард Мінаксо, Хелен Клу, 7 років; Пітер Дедалус, 6 років.

Тримаючи під рукою перелік, переглянув решту матеріалів у теці й витягнув фото класу. Його було зроблено у Парку Черепах у червні 1957 року. Ось міс Стелла, весела й дещо занепокоєна. Ліворуч від неї, напружені й перелякані, одягнені в сіру шкільну форму, стояли дванадцять учнів. А в самому кінці ряду…

— Ось він! — вигукнув директор і знову вхопив лупу.

Найменший у класі, ким міг бути тільки Пітер Дедалус, тримав за руку найбільшу і залишену на другий рік Клітенестру Біґлз.

— От що дивно: єдина з усього класу, яку залишили на другий рік, поїхала з міста, щоб потім працювати вчителькою деінде…

Праворуч від Пітера стояв міцний, товстенький хлопчина, юний Вулкан. Дивився він не на фотографа, а на переплетені руки Пітера і Клітенестри.

Директор перевів погляд на наступного учня: зовсім малий і невпізнаваний отець Фенікс, задовго до того, як він прийняв сан. Поряд, поклавши руку йому на плече, стояв Леонард Мінаксо.

— А ось і невидимий третій друг! — радісно вигукнув Урсус Марієт.

На цій світлині на плечі Леонарда теж лежала чиясь рука, точнісінько так, як на тій, попередній, і теж на самому краю зображення, обрізаного фігурною каймою, як було модно в ті часи. Фотограф захопив тільки половину обличчя хлопчика, одягненого не в шкільну форму, а в шорти й білу сорочку.

— От у мене пам’ять! — похвалив себе директор, прикладаючи фотографії одну до одної, щоб пересвідчитися у схожості.

Перевернув світлину, на зворотному боці стояли підписи всіх учнів. Швидко їх порахував: тринадцять. На один більше, аніж мало бути.

Директор узяв олівець і став помічати імена за переліком.

— Нестор, — промовив він, з’ясувавши, кому належить додатковий підпис. — Що робить Нестор на цій світлині?!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Уперше в житті Джейсон користувався кам’яними нотатками. Адже йшлося саме про це: прямокутна кам’яна плитка з туфу, розміром з тарілку, на якій Бальтазар за допомогою ключа вирізав шлях до Ботанічного саду брата Фалени.

Трійця дітей якраз проходила повз портик, прикрашений вигадливими арками та маленькими колонами. Місячні промені срібними ножами розрізали темряву. Зразу за портиком починався парк, огороджений кам’яним муром, обплетеним в’юнким плющем. Там вони побачили підвісні сходи, що вели до дверей, звичайно ж, незамкнених. За дверима сходи спускалися вниз, а далі дорога пролягала в тіні високих кривих дерев з маленьким, схожим на монети, листям. То був гай зі старих олив.

— В оливковому гаю звернути ліворуч. Четверті двері, — прочитав Джейсон, кидаючи камінь на землю. — От ми, нарешті, й прийшли!

Звук удару каменю об землю так налякав Дагоберто, що той з переляку шугонув на стіну поміж плющем: тільки гачки на мотузках дзенькнули.

— Більше так не роби, добре? — буркнув він, коли второпав, що все гаразд. І зліз на землю.

Перетнувши оливковий гай, хлопці вийшли до будинку, що здавався химерним, бо на його стінах плями місячного світла чергувалися з темними тінями від плюща. Четверті двері вели до кам’яного портика, а звідти — до освітленої свічками кімнати.

— Брате Фалено! — покликав, заходячи Дагоберто. — Тут є хто?

— Заходьте, заходьте… — відповів голосок з глибини кімнати.

Джейсон з Дагоберто зайшли, а недовірлива Джулія, тримаючи в руках смолоскип, отриманий від Чорного Замка, залишилася надворі.

— Іди з ним, а я зачекаю тут, — сказала вона братові.

Дівчина сіла в оливковому гаю і стала чекати. Із кімнати лунали кроки Джейсона і малого злодюжки, що віддалялися.

— Гей! — почувся чийсь тихий оклик, що відірвав Джулію від її нічних роздумів.

Дівчина піднесла смолоскип вище, але нікого не побачила.

— Гей! — повторив чийсь голос.

Цього разу Джулія підвелася.

— Хто тут? — запитала вона, повернувшись у бік темного гаю. — Хто мене кличе? Хто тут є?

— Я тут! — відповів голосок.

— Де — тут?

— На землі! Іди прямо!

Дівчина не рушила з місця: окрім трави, олив, обвитих плющем стін і зоряного неба, вона нічого не бачила. У руці тихенько потріскував смолоскип. А отой голос належав комусь невидимому.

— Я тебе не бачу. Покажись! — буркнула вона нарешті.

— Я б залюбки, але не можу! — вигукнув голосок. Здавалося, він належав старому. — Я під каналізаційним стоком у тебе під ногами.

Тут Джулія помітила, що за кілька кроків від неї був стік для ринв, який потім проходив під гаєм. Голос чувся з‑під ґрат, що прикривали той стік.

Дівчина піднесла смолоскип до ґрат і перелякано скрикнула: звідти на неї вирячилася пара очей.

— Ти хто? — запитала вона, ставши на коліна.

— Мене звати Рігоберто. Я — злодій Клоаки. Не знаю, що там наплів Дагоберто, — тут злодій застережливо виставив з‑під ґрат вказівного пальця, — але бережіться: не довіряйте йому! Він хоч і малий, але ще той брехун і шахрай.

— А чому я маю вірити тобі?

— Тому що я кажу правду! — відповів Рігоберто, а потім прислухався: — Ідуть! — шепнув стривожено.

Джулія озирнулася: Дагоберто з Джейсоном виходили з дому брата Фалени. І були не самі. А коли дівчина глянула на каналізаційний стік, злодій Клоаки вже зник.

Джулія знову повернулася до Джейсона й Дагоберто. З ними була висока худорлява дівчина, яка назвалася Афіде, помічницею брата Фалени.

— О цій порі мій хазяїн уже давно спить, — промовила вона, — але я гадаю, що знаю того, кого ви розшукуєте.

— Чудово! — вигукнув Джейсон, перезирнувшись із сестрою.

— Якщо я не помиляюся, він живе тут, поряд, — продовжувала Афіде. — Прибув сюди нещодавно, аби зустрітися з братом Фаленою. Не питайте, що сталося, але він викрав у нього Дзан‑Дзан, його попередню помічницю. І відтоді, як ви розумієте, брат не відчуває до нього особливої симпатії…

— Блек Вулкан… — пробурмотів Джейсон. — Навіщо йому жінки?

— Брат Фалена вибрав мене, щоб я її замінила, — пояснила Афіде. — Робота жінок полягає в тому, щоб навчитися наглядати за всіма смолоскипами в місті та керувати працею двох груп: запалювачами і гасильниками, які безпосередньо виконують роботу. Це все досить складно, адже під час особливих свят деякі ділянки міста повинні залишатися в темряві, а інші — освітленими. Окрім того, треба заміняти старі смолоскипи, які вже не горять як треба… і все таке.

Дагоберто тим часом скористався розмовою, щоб відійти від групи і роззирнутися. Шосте чуття підказувало йому, що треба бути насторожі. І не зупинятися надовго. Він сказав про це іншим.

— Щоб підсумувати… — поспішила додати Афіде, — хочу сказати, що Дзан‑Дзан і ваш друг зараз виробляють феєрверки для свят у замку.

— Безперечно! Це точно він! — вигукнув Джейсон.

— І де?

— У Гримучій лабораторії, — відповіла Афіде. Аж ось почувся голос брата Фалени, що її кликав, а за мить — він і сам з’явився на порозі.

Уся трійця нерухомо стояла у світлі зірок.

— Ти знаєш, де це? — запитали близнюки в Дагоберто.

— Не зовсім, — неохоче зізнався злодій. — Але це може бути написано у вашому щоденнику…

Джулія передала Джейсону смолоскип, витягла з кишені щоденник і почала гортати.

— Сто павичів, Підвал брехунів, Зала сірих танців, Палац галасливих подушок, Водограй вічної молодості, Тор цикада…

Від цих назв оченята Дагоберто хижо засвітилися, рука мимоволі потяглася до щоденника, але Джейсон його випередив.

— Не поспішаймо, — промовив він. — Спершу треба знайти нашого друга. А потім дамо тобі погортати цього щоденника.

— Ви навіть гадки не маєте, що це значить! — прошепотів Дагоберто, ставши між близнюками. — У тому щоденнику вказано шлях до Водограю вічної молодості!

— Не думаю, що це саме те, чого ти наразі вкрай потребуєш, зважаючи на твій вік! — відрізав Джейсон, ставши поряд із сестрою.

— Гримуча лабораторія, — прочитала нарешті Джулія на передостанній сторінці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ґвендаліна Майнофф підвелася з колін у сповідальні, від чого від її гарної зачіски війнуло вишуканим парфумом.

— Дякую, отче Феніксе, — промовила вона. — До побачення.

Відійшла на кілька кроків, а тоді додала:

— І вітання від моєї мами.

Священник відхилив завісу і з усмішкою на вустах вийшов зі свого відділення сповідальні.

Побачивши його, Ґвендаліна, як здалося, зітхнула полегшено, ніби переконавшись, що вона розмовляла справді з ним, а не з якимось незнайомцем, схованим за ґратчастим віконцем.

— Ще раз красно дякую!

— Нема за що, — відповів священник, легенько кивнувши. Зачекав, коли перукарка вийде через бічні двері церкви, а потім замкнув їх зсередини і замислився.

Плутана розповідь Ґвендаліни розбудила в його серці глибокий смуток. Виникло таке враження, що своєю безпосередністю перукарка торкнулася найглибших струн душі старого священника і віднайшла там скарб, який він уважав назавжди втраченим.

Скарб дитинства, коли він був десятирічним хлопчиком.

І того самого літа.

Незабутнього літа.

Отець Фенікс обійшов тиху запилену церкву, один за одним вимкнув усі електричні вимикачі. Після черги заспокійливих клацань опустилася темрява, щоб захистити святі образи, капелу й вівтар. Вітраж церковного фасаду, крізь який лилося місячне світло, нагадував дитячий малюнок. Його тремтливий контур сріблом відбивався на підлозі центрального нефа.

Отець Фенікс ще раз перехрестився і зник за головним вівтарем. Там, у глибині дерев’яних хорів, вирізьблених шістдесят років тому місцевими майстрами‑столярами, малися невеликі дверцята, що вели до ризниці. Нестерпне біле світло на тисячу ват, щедро подароване церкві пані Боуен на останнє Різдво, сліпило очі й наповнювало все приміщення, а назовні виливався такий сильний потік світла, що його можна було запросто прийняти за другий маяк міста. Але все одно, це було краще, аніж ота лампада з пластмасовими фігурками персонажів вертепу, яку пані Боуен переконала мирян купити попереднього року.

Віряни його приходу були такими. Люди прості й надійні, передбачувані й щирі. Отець Фенікс знав їх краще, аніж будь‑хто, разом із їхніми вадами й таємницями.

Можливо, саме тому священник любив їх більше за все на світі. З іншого боку, він і сам був із місцевих, виріс у Кілмор‑Кові, після навчання в семінарії та прийняття сану повернувся сюди.

Чоловік вийшов надвір і рушив у напрямку свого маленького житла при церкві. Сподівався, що стара служниця на забула накрити тарілку із супом, щоб той не охолонув. Але навіть думка про гарячу страву не змусила його вибрати коротший шлях. Як і щовечора, отець Фенікс пройшовся по молу, спостерігаючи за чайками, що гріли лапи у ще теплому піску. Помилувався поблискуванням моря у світлі зірок.

Як і щовечора, дихав на повні груди, але цього разу після кожного вдиху на мить відчував, як щось поколює ліворуч, ніби скалка.

Він добре знав, що то.

То його серце відгукувалося на розповідь Ґвендаліни про віллу Арго.

Коли отець Фенікс поліз до кишені у пошуках ключа, щоб відімкнути двері будиночка, він усе ще думав про віллу Арго. Коли це він зайшов сюди вперше… Скільки ж років минуло?

— Принаймні п’ятдесят, не менше, старий, — промовив він уголос, як то роблять зазвичай ті, хто живе самотньо і кому ні з ким перекинутися словом.

Отець Фенікс піднявся на кухню й побачив, що його суп накрито пласкою тарілкою. Подякувавши подумки служниці за турботу, помив руки льодяною проточною водою (він так і не спромігся провести гарячу воду), всівся за стіл і, як завжди, втупився поглядом у власне відображення на опуклих дверцятах холодильника.

— П’ятдесят років… — повторив він, занурюючи ложку в гарячу страву.

П’ятдесят років — і зовсім нічого не змінилося. У будинку на скелі, як і колись, немає спокою. Облівія хотіла розкрити його таємниці. А Улісс Мур — захистити їх.

Скільки впертості в обох! Тепер це вже не просто боротьба між добрими і злими. Тому що ті, хто сьогодні захищав таємниці, були тими самими, хто їх спершу розгадав. Або знову відкрив.

І в усьому його вина. Юного Фенікса, який тоді ще не був священником, та його друзів. Пригадав, як Віктор Вулкан спустився до колодязя у Парку Черепах і вибрався звідти геть чорним з голови до п’ят, після чого його й прозвали «Блек» Вулкан. Пригадав, як вони знайшли старий локомотив у тунелі. І перший вхід до мавзолею.

І корабель у гроті.

Корабель, яким, якщо він добре зрозумів, зараз намагалася заволодіти молода й недосвідчена Облівія Ньютон, користуючись найвідомішим інструментом сучасності — обманом.

Отець Фенікс витер рот рушничком. Поставив брудну тарілку до мийки і рушив до вітальні. Там на білих мереживних серветках у срібних рамках стояли світлини, що зберігали пам’ять про події його минулого. На них, завдяки майстерності фотографа, залишалися обличчя тих, кого більше не було.

— Хтось повинен розповісти всю історію новим власникам… — промовив уголос священник. — І отим двом дітлахам.

Отець Фенікс знав дещо таке, що іншим було не відомо. Дещо таке, чого не міг розповісти, бо дізнався про це під час сповіді. Але воно змушувало його серйозно замислитися. Напередодні юний Беннер приходив розпитати його про цвинтар Кілмор‑Кова і про могилу Мурів. Сьогодні — Ґвендаліна Майнофф зізналася, що допомогла потрапити на віллу Арго двом особам, які цікавилися дверима. Якщо додати до цієї інформації ту, що стала відома йому випадково під час звичних прогулянок до Парку Черепах… Як, наприклад, крики Ріка, коли той щойно вибрався з мавзолею… Отцеві Феніксу треба було лише скласти два і два.

І в результаті, стало все ясно: наближався шторм.

Отець Фенікс став на коліна, щоб відчинити найнижчу шухляду єдиної шафи, що була в будинку, де зберігав усі свої спогади. Витяг звідти альбом, у який терпляче складав усі газетні статті й фото, присвячені Кілмор‑Кову. Вони друкувалися в щоденному часописі з обмеженим накладом, що називався «Кити Корнуолла» — назва була надрукована готичним шрифтом над чорним зображенням кита. Зазвичай його наклад становив не більше тисячі копій, і до 60‑х років його продавали у багатьох містечках і селах південного узбережжя. Потім часопис закрили. Але отець Фенікс, чиї статті часом друкували в ньому, продовжував писати. Узявши на себе роль літописця містечка, занотовував усі найважливіші події, а коли міг — робив ще й фото.

В останньому номері «Китів Корнуолла», який зберігався в його архіві, ішлося саме про віллу Арго: повідомлялося про смерть Меркурі Малькома Мура, славного солдата Британської Імперії і власника вілли Арго.

— І до того ж дуже неприємного типа… — додав отець Фенікс від щирого серця, пригадавши того похмурого і непривітного чоловіка, якого в статті характеризували як «геройського».

На наступні сторінки альбома отець Фенікс наклеїв інші статті та інші фото. Ось 1973‑й рік: у центрі сторінки — пожовтіле фото, зроблене одним із перших «Поляроїдів», на якому було зображене не що‑небудь, а чотири ключі вілли Арго.

Священник швидко перегорнув кілька сторінок. Чотири роки потому, 1977‑й рік. Весілля Улісса й Пенелопи; до того ж перше вінчання, яке він провів у ролі священника. Від того урочистого дня залишилося тільки оце фото: потьмяніле й пожовтіле, зняте у гроті «Метіди», прикрашеному білим шовком.

Отець Фенікс ніжно торкнувся фотографії рукою і промовив:

— Як таке могло статися, Пенелопо? І чому?

Потім, ніби підштовхуваний нападом люті, швидко перегорнув одним махом кілька сторінок зі спогадами наступних років й опинився лицем до лиця з Патрицією Беннер.

Мамою Ріка.

Фотографію зроблено в день похорон її чоловіка. Процесія здавалася ще сумнішою через цілковите мовчання. Ніхто не голосив, ніхто не плакав, хіба що чайки покрикували жалібно, проносячись над океаном. Зажурені хвилі билися об Солону скелю, а сонце, що хилилося до обрію, перетворило хмари на закривавлені плями. І щойно смеркло, гострі скелі освітила факельна процесія, яка тривала аж до світанку наступного дня. Усі жителі Кілмор‑Кова й сусідніх селищ висловлювали свою скорботу та співчуття родині Беннерів, — як єдина, дружна сім’я, поріднена морем.

— Оце так! — пробурмотів отець Фенікс, підводячись. — Оце так!

Узяв фотографію, придивився ще, відчув, як затремтіли в нього руки. Затремтіли руки, плечі, навіть ноги, що змусило обіпертися на круглий стіл.

Священник глибоко вдихнув, намагаючись опанувати себе.

— Оце так, — повторив утретє.

У Патриції Беннер під час похорон чоловіка на шиї висів ключ із трьома черепахами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Гримуча лабораторія займала квадратну башту у південній частині фортеці, якраз над самісінькою прірвою. То була масивна й похмура будівля, без будь‑яких прикрас. Її завбачливо спорудили на безпечній відстані від інших будинків, а тому з одного боку її обмежувала прірва, а з другого — заросле бур’яном та вкрите здоровенними ямами пустище.

— Це такі великі пастки чи мінне поле? — запитав Джейсон, позираючи на оті ями.

— Можливо, це поле для випробування феєрверків? — висловила припущення Джулія.

— Може бути…

Дагоберто обережно ступив на поле. Його ніс відчував слабкий запах пороху.

— Тут небезпечно ходити, — вирішив він.

Біля кам’яної огорожі, що оточувала поле, висів мотузок — точнісінько такий самий, як той, що біля входу до домівки Бальтазара. Цей висів на чотирьох палях, а потім тягнувся на двадцять метрів аж до входу в башту, чимось нагадуючи сучасний телефонний провід.

— Я подзвоню, — вирішив Джейсон і так і зробив.

Тишу ночі прорізав далекий дзвін. Діти почекали, подзвонили вдруге, але з башти не подавали ознак життя.

— Можливо, сплять… — припустив Джейсон і втретє смикнув за мотузок дзвінка. — Або пішли звідси.

Хлопець раптом відпустив мотузок.

— А знаєш, що мені спало на думку? — сказав він сестрі. — Пам’ятаєш того ченця у кросівках… з китаянкою… яких ми бачили на сходах монастирського дворика?

Джулія почала розуміти, а Джейсон вказав на башту:

— То це виходить?..

— Ти думаєш?..

— А чому ні? Вони дивно поводилися, і потім… — хлопець повернувся до Дагоберто. — Ми чули, як вони говорили про лабораторію. До того ж ця називається Гримуча лабораторія!

— Зачекайте, зачекайте! Я ні слова не зрозумів із того, що ви кажете! — вигукнув злодюжка.

— Кажемо, що ми, можливо, зустрілися із Блеком і Дзан‑Дзан цього вечора… але не впізнали їх, — коротко пояснив Джейсон.

Джулія вхопилася руками за голову:

— От, нещастить! Вони втекли!

— Як ви могли їх не впізнати?! — запитав Дагоберто.

— Там було дуже темно… — відповіла йому Джулія.

— А я сидів за горщиком униз головою, — Джейсон ткнув пальцем на темні обриси порожньої башти. — Але якщо вони — там, а ми — тут, то як тепер із ними зустрітися?

— Вони так поспішали!.. — пригадала дівчинка. — Так, ніби їм треба було вирушати негайно. А ще вони говорили про пастки.

— Про журавлів, протяги та кролів, — додав Джейсон і, засмучений, опустився на землю. — Ми лише на кілька хвилин запізнилися. Зустріли Блека Вулкана і — загубили!

Зависла мовчанка, яку через кілька хвилин порушив Дагоберто:

— Але я привів вас до нього, як і обіцяв.

Джулія кивнула.

— У нас була угода, — не вгавав злодій.

Джейсон похмуро поглядав на зрите вибухами поле, підперши голову руками:

— Можна спробувати зачекати на них.

— У нас не так багато часу, — нагадала йому сестра.

— У такому разі, спробуймо зайти. Може, вони там просто міцно сплять. Ми швиденько все пояснимо. А якщо їх немає, залишимо записку.

Дівчинка поглянула на Дагоберто, а той похитав головою у відповідь:

— Ви, купці, — геть божевільні.

Джулія смикнула брата за руку, змушуючи його підвестися.

— Раз ми вже сюди дісталися… варто зазирнути всередину.

Джейсон зробив крок у напрямку поля.

— Там небезпечно ходити, — нагадав йому Дагоберто, показуючи на ями.

Джейсон заніс було ногу для другого кроку, потім відступив назад:

— Точно, я й забув.

Поглянув на вибоїни від вибухів і вирішив, що краще не злітати в повітря, неначе феєрверк.

— А ти що пропонуєш? — запитав він у злодюжки.

— Гадки не маю. Якщо вам так кортить — ідіть. А я тут зачекаю.

— Журавлі, протяги і кролі… — нагадав Джейсон. — Кролі риють нори. Може, перед нами кролячі пастки?

Дівчина розвела руки і замахала ними, мов крилами:

— А як щодо журавлів? Журавлі літають, хіба ні? І не торкаються землі.

— Якщо хочеш спробувати політати, Джуліє, — порадив їй брат, — то краще повернутися на кріпосну стіну.

— Або… — хмикнула вона, зиркнувши вгору.

— Давай хутчіше! — вигукнула Джулія згодом, повернувшись до брата. — Це ж так просто!

Джейсон тільки пирхнув у відповідь, видираючись на перший стовп, де тримався мотузок. Піт заливав йому очі. Обхопив палю руками й ногами, як краб, але просувався вгору сантиметр за сантиметром.

— Напружуй м’язи і підтягуйся! — підбадьорювала його Джулія. — Хіба ти такого ніколи не робив на фізкультурі?

Дагоберто, який залишився стояти на вході до огородженого муром поля, тільки похитав головою, міцно тримаючи в руці край мотузка від дзвінка.

Джейсонові, нарешті, вдалося дістатися вершечка стовпа. А вибравшись нагору, потягнувся рукою до мотузка, що з’єднував цей стовп із наступним.

— Ти впевнена, що витримає?

— Звісно! — запевнила Джулія, яка вже здолала весь шлях. Дівчинка спритно видерлася на першу палю, повиснувши, хутко пролізла по мотузку до другої, потім — до третьої, четвертої, аж поки не дісталася входу до Гримучої лабораторії.

— Ти тільки тримай міцніше, добре? — вкотре попросив Джейсон злодюжку, потім різко підтягнувся і вчепився за мотузок, розпочавши перший перехід. Хоча до землі було лише кілька метрів, думка про ризик торкнутися поверхні та злетіти в повітря його мало тішила.

— А точно немає інших способів зайти туди? — знову звернувся до Джулії.

— Годі тобі! — різко відказала сестра. — І поспішай!

Дівчина розглядала двері башти, що, як і решта дверей у замку, були не замкнені.

— Зачекай на мене! — крикнув Джейсон, який саме дістався другого стовпа; йому зовсім не хотілося, аби сестра розвідала щось без нього.

Джулія прочинила двері.

— Гей! — погукала. — Є хто вдома?

Потім повернулася до брата і промовила:

— Тут тільки невелика кімнатка і сходи!

— Чудово! — буркнув Джейсон, переводячи подих перед останнім ривком.

Кількадесят пирхань та кректань — і ось уже він опинився біля сестри, яка стояла перед вхідними дверима. Дагоберто все ще залишався на іншому боці поля. Джейсон помахав йому, даючи знак зачекати:

— За п’ять хвилин ми повернемося!

Усередині Гримучої лабораторії було темно й приємно пахло.

Легкий аромат лаванди ясно вказував на жіночу присутність. Джейсон із Джулією увійшли до порожньої кімнати, звідки широкі кам’яні сходи вели на верхні поверхи башти. Меблів у кімнаті виявилося небагато: велика скриня з чорного дерева та вкритий червоним воском канделябр, що стояв біля стіни. Низенькі дверцята вели до бічної кімнати, з якої лилося м’яке місячне світло.

Близнюки покликали Блека Вулкана, але, не отримавши відповіді, вирішили підійти до дверцят і зазирнути всередину.

Уся сусідня кімнатка була зайнята величезним механізмом, з якого стриміли кольорові клапті й стрічки.

— А це що за одоробло? — запитав Джейсон.

Механізм нагадував скелет якогось дивного динозавра, зробленого із дерева і металу. Місячне світло, що проникало крізь віконце зі свинцевими вставками, додавало отій дивній машині особливої химерності.

— Це — ткацький верстат, — розпізнала Джулія, придивившись краще й поміркувавши.

— Ткацький верстат?

— Бачиш оті вовняні волокна? Вони перехрещуються на отій дерев’яній рамці… щоб виплести килимок чи тканину… Зрозуміло?

— Якщо чесно, то не дуже. Але я тобі вірю.

— Я ніколи не бачила такого великого верстата, — продовжувала дівчинка, — і такого складного.

— Це, напевно, ткацький верстат моделі «Дедалус», — пожартував Джейсон.

— Я б не здивувалася, — зізналася Джулія.

У кімнаті з механізмом, здавалося, не було інших виходів, а тому близнята повернулися в кімнату зі сходами. Вони не звернули уваги на інші двері, а втупилися поглядами у сходи, що зникали вгорі під дерев’яною стелею.

— Щоб залишити записку… — промовила Джулія, — можемо лишити її і тут.

— У тебе є чим писати?

— Немає. Але в мене є щоденник Улісса Мура. Можемо… — вона хитнула головою. — Не знаю, що ми можемо.

Джейсон поставив ногу на першу сходинку.

— Ти гадаєш, що небезпеки немає? — запитала сестра.

— Не безпечніше за сходи вілли Арго?! — усміхнувшись, відповів Джейсон. І задер край футболки, показуючи ще не загоєні рубці від падіння.

— А як же… пастки?

— Будемо обережними, — коротко відповів хлопець, ставлячи ногу на другу сходинку.

Нічого не сталося.

Він став на третю.

І знову нічого не сталося.

Брат із сестрою обережно піднялися на десять сходинок. Попереду — Джейсон, а за ним, слідом — Джулія, готова підхопити його будь‑якої миті.

Хлопчик щоразу повторював один і той самий ритуал: дуже обережно ставив одну ногу на сходинку, чекав кілька секунд, переносив на неї вагу свого тіла і нарешті піднімався. Він уже збирався поставити ногу на одинадцяту сходинку, але щось його зупинило.

Протяг.

Легенький потік повітря, що дув від зовнішньої стіни. Холодний і пронизливий. Він би його, мабуть, не відчув, якби не рухався так повільно.

— Протяг, — промовив уголос.

Наблизив до стіни руку, не торкаючись її, і після кількох невдалих спроб знайшов малесенький отвір, з якого струменіло повітря. Якраз над сходинкою номер одинадцять.

Джейсон швиденько обдумував, що робити: закрити отвір рукою? Іти далі? Чи просто перескочити через сходинку?

Підкорившись своїй інтуїції, підняв праву ногу і зробив довший крок, аніж до цього.

— Спробуймо отак… — сказав він.

Опустив ногу на дванадцяту сходинку, знайшов рівновагу і підтягнув другу.

Дерево під ногою заскрипіло, підошва кросівка скрипнула. Але нічого не сталося.

— Ну, звісно! — переможно вигукнув Джейсон, — Ось як треба обходити протяги! Джуліє, перескакуй через сходинку!

Сестра не допитувалася. Перескочила через одинадцяту сходинку і рушила далі за братом.

Вони знайшли ще чотири протяги.

На верхньому поверсі виявилася велика порожня кімната. У каміні догоряли дрова. Глянувши на притулений до протилежної стіни солом’яний мат, можна було зробити висновок, що ним недавно користувалися. На стіні висів великий гобелен. На протилежній — вікно, за яким відкривався вид на урвище, на поле, яке вони щойно перетнули, і на дахи містечка.

— Пане Вулкан? — покликав Джейсон, заходячи до кімнати.

Він ішов повільно, навшпиньках. На щастя, інших протягів там не було.

— Здається, нікого немає, — зауважила Джулія, не відходячи від брата.

Близнюки обережно роззиралися навколо. Якби хтось хотів знайти відлюдне місце, кращого годі було й шукати. На єдиному в кімнаті великому столі біля каміна лежало лише довге чорне вороняче перо і стояла чорнильниця. На сидінні стільця залишився відтиск доволі масивної людини. Ото і всі меблі. І нічого цікавого.

Джейсон обнишпорив очима за каміном, а Джулія тим часом підійшла до вікна і поглянула на огороджене поле, звідки вони прийшли. Дагоберто зник.

— Куди він подівся? — запитала дівчинка, звертаючись до брата, і згадала про другого злодія, якого зустріла в саду брата Фалени.

— Не знаю. Але нам краще поспішати. Лишімо записку й ходімо звідси.

Близнюки наблизилися до столу, і Джейсон узяв вороняче перо, гостро обрізане навскіс, щоб зручніше вмочувати його в чорнило.

Хлопець поглянув на кінчик пера проти світла, потім запитав сестру:

— Ти вмієш таким писати?

— Можу спробувати. У будь‑якому разі, мій почерк зрозуміліший за твій.

— Яка ти добра! — єхидно відповів Джейсон, хоча правду сказати, він і сам інколи не розбирав те, що написав.

Поки Джулія витягувала з кишені щоденник Улісса Мура, щоб вирвати з нього білий аркуш, брат походжав кімнатою. Підійшов до солом’яного мата і підняв важкі ковдри зі східним орнаментом.

— Нічого, — сказав він, поклавши їх на місце.

— А ти чого чекав? — буркнула Джулія. Відкрила чорнильницю, вмочила перо в чорнило і промовила:

— Шановний пане Блеку Вулкане!..

Джейсон одразу її перебив:

— Занадто офіційно! Дорогий Блеку, — запропонував він, — ми хотіли з вами зустрітися, але не застали вас удома.

Джулія зосередилася на письмі. Перо заскрипіло по паперу, залишаючи за собою довгасті чорні плями.

— Крапка, — диктував далі Джейсон, зупинившись перед гобеленом.

— На жаль, — писала далі Джулія, — з нами прибула ще й Облівія Ньютон… Але її заарештувала сторожа.

— Разом із Манфредом, — уточнив Джейсон. На гобелені був зображений лицар, який знімав обладунки, щоб відпочити на схилі, де паслося чимало кролів.

Джулія дописала до слова «сторожа», замислилася:

— Я не впевнена, чи Блек знає, хто такий Манфред. Та й про нас він нічого не знає. Краще написати: ми — Джейсон і Джулія, друзі Улісса Мура, тобто, і твої…

— Ми — близнюки, переїхали з Лондона і тепер живемо на віллі Арго. Знаємо, що ви зробили з ключами… — запропонував Джейсон. Потім доторкнувся до важкої тканини гобелена.

— Згода, — кивнула Джулія, швидко записуючи. — А про Ріка писати не будемо?

— Ні, не треба… — відповів брат.

Підняв край гобелена і зазирнув.

— Ого!

Джулія підскочила від несподіванки:

— Я через тебе пляму посадила!

— Поглянь сюди!

— Що таке?

— Тут схованка! — вигукнув Джейсон. За гобеленом справді виднілася глибока ніша.

Він засунув до неї руку і кінчиками пальців доторкнувся до шнура, протягнутого від одного краю ніші до другого.

— Тут якийсь шнурок! — повідомив він.

— Що значить — шнурок?

— А те і значить, — огризнувся Джейсон, хапаючись за шнур. — За гобеленом є ніша в стіні, а в ніші — шнурок.

— І навіщо там може бути шнурок? — роздумувала вголос Джулія, і її серце тривожно тьохнуло. — Це часом не пастка?

Перед нею в місячному світлі нечітко виднілися обриси кімнати, а ось гобелен освітлювався найкраще: лицар з довгою бородою у блискучих обладунках. І кінь поряд. Зелений схил, вкритий травою, яким стрибали десятки малесеньких кроликів. А внизу темнів вхід до однієї з їхніх нір…

— Кролі, — пробурмотіла Джулія.

Джейсон легенько смикнув за шнурок у ніші. Почулося приглушене пухкання.

— Що це?! — вигукнув хлопець.

За першим пухканням почулося друге, цього разу вже голосніше й загрозливіше, а потім третє — схоже на вибух каштанів у вогні.

За вікном він побачив цілий каскад вогнів. Жовтогарячий сніп вогню, що розсипався в небі цілою діадемою яскравих іскор.

— О, ні! — крикнула Джулія й кинулася до вікна.

Джейсон відпустив шнурок:

— Це справді було схоже на…

Четвертий вибух!.. Цього разу сліпучий, біло‑золотавий, який розсипався величезною плакучою вербою світла, що краплями стікало до землі.

— Феєрверк… — закінчив фразу Джейсон.

Близнята притулилися спинами до віконниць, не знаючи, що робити. Усю Гримучу лабораторію огорнуло яскравими піротехнічними вогнями.

За кілька хвилин на протилежному боці поля почувся брязкіт зброї охоронців і голос командира:

— Шукайте чужинців! Швидко! Не дайте їм утекти!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Гаряча вода у ванні сягала панові Ковененту до підборіддя. Він лежав, задерши голову й розглядаючи стелю ванної кімнати, ніби на ній були не звичайні тріщини, а якийсь загадковий давній рукопис, що треба розгадати. Відчував, як пальці на ногах поколювало від насолоди.

Після того холоду, якого довелося зазнати в морі, і після крижаного китового фонтана, гаряча піниста вода у ванні здавалася йому манною небесною. А тиша навколо — співом ангелів спокою.

Пан Ковенент кинув свій одяг униз зі сходів, попросивши дружину викинути його геть. Чоловік був упевнений: риб’ячий запах з нього нізащо не вивітриться, навіть після найдовшого прання.

А самому хотілося просто розчинитися у ванні.

Нарешті гаряча вода!

Заплющив очі, намагаючись стерти з пам’яті найгірші спогади про той абсурдний і нещасливий день: єдина асфальтована дорога, що веде до Кілмор‑Кова, побита, неначе сито, перегороджена здоровенними колодами; бібліотекарка, яка надумала поплавати в морі, виснажливе веслування разом з архітектором Гомером, зустріч з китом і на завершення — тіло сторожа з маяка…

Розплющив очі, коли хтось постукав.

— Ти тут? — запитала з того боку дверей дружина.

— У ванні.

Двері прочинилися, і він пошкодував, що не замкнув їх на ключ. Зайшла пані Ковенент, продемонструвавши нову зачіску — щось середнє між бананом і лев’ячою гривою.

— Чудова зачіска! — спробував він, сподіваючись, що можна відбутися одним компліментом.

Дружина тим часом неуважно роззирнулася довкола з виглядом того, у кого є якийсь тягар на душі і кому не терпиться в ньому зізнатися.

— Ти нічого дивного не помітив?

Пан Ковенент уважно поглянув на неї, не розуміючи, що тривога його дружини може мати нематеріальне обґрунтування й виникнути через несвідоме, типово жіноче почуття: у будинку щось… не так.

— У тебе нова зачіска, особливий колір?

— Ніякого особливого кольору я не робила. Ти дітей бачив?

— Ні. А що?

— Унизу їх немає. Я подумала було, що вони нагорі у своїй кімнаті, але…

Чоловік ледь ворухнув ногою у ванні.

— Ти все? — запитала дружина, зрозумівши той рух по‑своєму.

— Якщо по правді… хотів іще трішки поніжитися.

— Я вже й до башточки заглядала, — продовжувала вона з явно стривоженим виглядом, — там неймовірний безлад, але порожньо. Таке враження, ніби хтось щось шукав у бібліотеці і все перевернув догори дриґом.

— Хто це — хтось?

— Ну, не знаю. Я ж кажу, що в мене таке враження.

— Можливо, їхній друг із рудим волоссям.

— Рік.

— Авжеж, Рік. Можливо, виявив надмірну цікавість. А тепер вони вийшли з ним надвір. До саду.

Дружина прикусила нижню губу й задумливо дивилася прямо перед собою. То був її спосіб висловити своє збентеження.

— Що тебе непокоїть?

Жінка труснула головою.

— Я відчуваю щось дивне, щось на кшталт… протягу.

— Протягу?!

— Так.

— То, може, діти сховалися, щоб пожартувати.

— Коли вже час вечеряти?!

— А якщо вони залізли на горище?

— Спробую їх покликати, — пані Ковенент відійшла від ванни.

Дійшла до дверей, прочинила їх і перед виходом попросила чоловіка:

— А ти тим часом…

— Авжеж. Зараз вийду й допоможу тобі, — зітхнув він.

Коли двері ванної зачинилися, пан Ковенент закотив очі:

— Оце й увесь релакс!

Вийшов із ванної кімнати у капцях і вафельному халаті м’ятно‑зеленого кольору.

— Справді, — промовив.

На сходах одразу повіяло холодом, його аж дрижаки схопили. Тягнуло із‑за дзеркальних дверей башточки.

— Ось і загадковий протяг! — вигукнув пан Ковенент, побачивши, що одне вікно у башточці розчинене навстіж.

Чоловік схилився над підвіконням, щоб зачинити його, та так і завмер, зачарований побаченою красою. Надвечір на небі з’явилися легкі хмаринки, оздоблені золотавими крайками ближче до обрію. Море насупилося, невисокі запінені хвилі билися об берег. Будиночки Кілмор‑Кова в обіймах бухти здавалися марципановими.

Він з усмішкою зачинив вікно і помітив, як засвітилося в Несторовій сторожці. Усередині було кілька чоловік, що походжали туди‑сюди кімнатою, як то буває під час гарячої дискусії. Коли одна з фігур наблизилася до вікна сторожки, пан Ковенент упізнав Ріка.

— От і знайшлися, — пробурмотів чоловік, утішений своїм відкриттям. — Пішли набридати бідолашному Несторові.

Батько близнюків зачинив за собою і дзеркальні двері. Відображення його м’ятно‑зеленого силуету не було зразковим прикладом мужності, як і капці — взірцем вишуканості. На середині сходів він ледь не перечепився, ризикуючи проїхати решту сходів на сідницях.

— О, ні! — вигукнув він, хапаючись за поручні під суворими поглядами попередніх власників вілли. Урешті, йому вдалося віднайти рівновагу і почуття гідності, а потім раптом подумалося, що було б непогано знайти художника і замовити власний портрет.

— Разом із дружиною і дітьми, — промовив він уголос, потішений цією ідеєю.

Дійшовши живим і неушкодженим до кінця сходів, покликав нащадків. Визирнув до хола ліворуч, але нікого не побачив. Білі дивани, статуя рибачки із сіткою в руках, великі засклені двері, що вели до саду. Покликав удруге.

Рушив до кухні.

Пройшов через двостулкові дерев’яні двері, проминув столик із телефоном. І зупинився, почувши звук пересунутого столу.

— Тепер усі бавимося в піжмурки? — поцікавився пан Ковенент і пошаркав до сусідньої кімнати — вітальні з кам’яною склепінчастою стелею.

Нікого.

Хотів було озирнутися, збентежений тією незвичною тишею, але раптом його огорнула зеленкувата хмарка з ароматом ромашки. Від несподіванки чоловік завмер, спробував зробити крок назад, але капець кольору зеленого яблука вдруге його підвів.

Він перечепився, закашлявся й упав на килим.

Просто над ним якийсь чоловік в одязі ченця закрив колбу, як у алхіміка, і збентежено поглянув на непритомне тіло пана Ковенента:

— Може, не треба було використовувати снодійне, як гадаєш?

Із‑за його спини визирнула вбрана у сукню із синього шовку помічниця‑китаянка, яка до цього ховалася в тіні шафи. Там же лежала спляча пані Ковенент.

— І що нам тепер робити з оцими двома? — запитала жінка.

Її супутник непевно роззирнувся у пошуках ідей. Обіперся спиною об чорні подряпані Двері Часу, через які вони щойно з’явилися, і відповів:

— Не знаю, що тобі сказати, Дзан‑Дзан. Треба визнати, що після мого останнього візиту тут багато чого змінилося. Поглянь, як зіпсували двері…

Чоловік спустився сходами й уважно роздивився обличчя пана Ковенента.

— Оцей — не з Кілмор‑Кова, — заявив упевнено, закидаючи його собі на плече.

Пані Беннер укотре поглянула на годинника: минула дев’ята година. Рік і досі не повернувся. Вечеря вже давно захолонула. А жінка, чекаючи на сина, і крихти в рот не брала. Пакунок із фруктовими солодощами з кондитерської «Чуббер» так і лежав посеред столу.

— Та що відбувається?! — запитала вона вголос, ніби промовлене запитання могло її якось заспокоїти. Укотре прокрутила в голові думки, що не давали їй спокою протягом цілого дня. Набридливі, несвідомі, безпричинні страхи за сина. Патриція відчувала, що з ним щось трапилося. Не обов’язково щось погане, але щось настільки важливе, щоб відволікти його від повсякденних справ. Як, наприклад, з’явитися додому вчасно для вечері. До того вечора, Рік завжди поводився звично, — точно як його батько. Хлопцеві подобалося їсти завжди об одній годині, за ним можна було годинника перевіряти.

А тут — уже кілька хвилин на десяту.

І навіть не зателефонував.

Пані Беннер була впевнена, що він — на віллі Арго. Але все одно ображалася, що той її не попередив. І що не ділився з нею своїми новими справами. Мати з сином завжди про все одне одному розповідали. А тут, несподівано, Рік замкнувся в собі, ніби заховався у коконі разом з усіма своїми речами й секретами, ніби побоювався, що вона може їх забрати, не спитавши дозволу. Це сталося протягом останніх днів, до того ж з такою не зрозумілою їй швидкістю. Рік більше змінився за останні вихідні, аніж за увесь попередній рік, протягом якого їй через силу доводилося звикати накривати на стіл не на трьох, а тільки на двох.

Патриція спробувала поглянути на свої тривоги з іншого боку: їй здавалося, що усі ці зміни в Рікові допомогли йому знайти розраду. Син почав виходити з дому, як дорослий. Розповідав про своїх нових друзів. Уже не ставився до Кілмор‑Кова байдуже. Ніби прокинувся від тривалого сну, у який занурився після загибелі батька. А це, треба визнати, — дуже добре.

Але забути про неї… Ні! Для неї таке неприйнятне.

Отже, жінка наважилася: вийшла з кухні до невеличкого вхідного коридора, знайшла окуляри і номер телефону в червоному записнику. Зітхнула. Мами одразу все помічають. Може, не завжди здатні зрозуміти всі наслідки подій, але від них не приховаєш ані їхніх причин, ані їхньої глибини. А її шосте чуття підказувало, що тут ідеться про кохання.

Патриція набрала номер вілли Арго.

У телефоні почулися короткі гудки.

Повісила слухавку, зачекала, спробувала вдруге.

Знову зайнято.

Пані Беннер стиснула зуби, аж вилиці звело. Що робити? Вона не сумнівалася, що Рік там, розважається зі своїми новим друзями з Лондона. Без сумніву, отой ковток свіжої цивілізації у їхньому глухому містечку хлопця заворожив… Одне припущення, що син може захопитися далекою столицею, змусило матір швидко повернутися до кухні та сісти перед пакунком із фруктовими солодощами з «Чуббера».

Патриція з’їла одну карамельку. А потім одразу ще одну, намагаючись таким чином притлумити гіркоту на серці цукром.

Що робити? Зачекати ще?

З’їла третю цукерку.

І зачекала.

Пробило десяту.

Ріка так і не було. Телефон на віллі Арго не працював. У Патриції закінчилися карамельки. Зосередившись, намагалася пригадати, що розповідав Рік про свої пересування протягом останніх днів, і вирішила зателефонувати пані Біґлз. Тільки аби запитати, чи не заходив до неї Рік.

Старенька відповіла їй невиразним сонним голосом. Вона нічого не знала про її сина.

— А от ти часом не бачила мого Цезаря? — запитала вона. — Боюся, щоб він знову не виліз на ліхтарного стовпа, бідолашний!

Патриція відповіла, що не бачила.

Другий дзвінок призначався Леонарду Мінаксо, на маяк. Набираючи номер, пані Беннер намагалася вгамувати тривогу. За обідом Рік розпитував, що вона знає про Леонарда Мінаксо. Жінка відповіла, що той був відлюдькуватим, і саме тому працював сторожем на маяку. Що втратив око в морі і що вони з його татком були добрими друзями. А коли запитала, чому Рік цікавиться, той лише пробурмотів у відповідь:

— Так, просто…

Але Патрицію не надуриш такою відповіддю. Її чоловік теж так казав, коли хотів уникнути розпитувань про те, про що йому говорити не хотілося. Як, наприклад, коли брав балони з киснем і пірнав на глибині в бухті.

Якраз у компанії Леонарда Мінаксо.

Пані Беннер приклала слухавку до вуха й зачекала. Довгі гудки, але ніхто не відповідав.

Вона не знала, кому ще зателефонувати. Залишила записку для Ріка на той випадок, якщо він повернеться, взяла куртку в коридорі та вийшла з дому. Спустилася сходами, не вмикаючи світла. На білих стінах, поїдених солоним морським повітрям, проступили темні плями. Не замкнула двері, навіть не обернулася.

Вийшовши надвір, рушила в напрямку «Морського вовка» — єдиної в містечку таверни — і підійшла просто до стійки.

— Ти Ріка не бачив? — звернулася вона до хазяїна.

— Ніхто не бачив юного Беннера? — запитав небагатьох відвідувачів власник таверни.

Усі стинали плечима й хитали головами. Ні, ніхто не бачив.

— О, а я, можливо, бачив! — промовив один рибалка. Він помітив Ріка, коли той виходив з човна на березі.

— Коли? — запитала Патриція, яку раптом охопив страх.

— Зразу по обіді.

— Він був сам?

— Здається, ні. З іншими двома дітьми.

Пані Беннер вийшла надвір, у грудях защеміло. «Знову триклятий човен, — подумала. — Знову те ненависне море!»

— Невже знову, як і того разу?.. — пробурмотіла стривожено.

Вийшла на пристань Китової бухти, над якою височіла скеля. Нагорі яскраво світилися вогні вілли Арго.

— Чому не відповідають на телефонні дзвінки? — запитувала себе жінка.

Пройшлася по пристані. Небо рясніло зірками. Море — спокійне, без хвиль. Промінь далекого маяка зробив велике півколо над бухтою і на мить освітив витягнутий на берег човен.

Щойно його угледівши, Патриція замотала головою, намагаючись відігнати страшні спогади про те, що сталося всього кілька років тому. Але вони залишалися ще надто сильними і, як то завжди бувало, коли вона опинялася вночі на березі, не давали їй спокою.

Спершу в пам’яті зринав Леонард Мінаксо. Унизу, на сходах до її будинку. У темряві. Переминався з ноги на ногу, схрестивши руки на грудях так, ніби хотів їх переламати, і дивився на неї знизу своїм єдиним оком.

— Мені дуже шкода, Патриціє, — прошепотів. — Здається, твій чоловік потрапив у біду.

Жінка кинулася слідом за ним, саме сюди, до Китової бухти. І побачила, що там уже зібралося пів містечка. Тієї ночі берег нагадував розпечений півмісяць: десятки людей стояли з запаленими смолоскипами й рибацькими ліхтарями, чекали на неї в німому співчутті.

А в самому центрі того півмісяця був човен її чоловіка.

Їхній човен.

Порожній.

— Його знайшов Леонард… у морі… — сказав хтось.

А сторож маяка, щойно вони вийшли на берег, відстав і розчинився в натовпі. Маяк був вимкнений.

Палали самі смолоскипи.

Патриція дивилася порожніми очима на човен чоловіка. Підійшла. Пісок під ногами здавався крижаним.

У човні лежав його одяг. Сіті. Акваланги. І якийсь мокрий сувій із тканини.

— Що трапилося? — запитала вона в людей навколо.

— Ніхто не знає. Човен був порожній.

— Ми зараз вийдемо в море на пошуки, — промовив один із рибалок. — Ми його знайдемо.

Хтось поклав їй руку на плече.

Патриція тим часом узяла сувій. Сама того не усвідомлюючи, розгорнула. Всередині — поржавілий старий ключ, виловлений у морі. І все.

Вона притиснула його до себе, повернулася обличчям до людей.

І з виразу їхніх облич зрозуміла, що її чоловік, без сумніву, загинув.

Після другого оберту маяка Патриція несподівано отямилася.

Спустилася до води, щоб перевірити. На березі був звичайний човен на веслах, від якого нестерпно тхнуло морем. Він був набагато меншиим за човен її чоловіка.

Назва на носі здалася жінці знайомою: «Анабель».

Так звали стару пані Мур. Першу з династії, яка померла трагічною смертю.

Мати Ріка підняла голову та поглянула на віллу Арго сповненим ненависті поглядом. І вирішила діяти. Піти й забрати свого сина.

Вона знала стежку, що якраз від краю берега видиралася на скелю і потім вела до самого парку вілли.

Патриція не ходила нею вже багато років, але була впевнена, що знайде дорогу.

Востаннє провела долонею по холодному дереву човна і зникла в темряві.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Дагоберто, вириваючись із цупких рук сторожі, горлопанив:

— Відпустіть! Відпустіть мене! Я нічого не зробив!

За сотню метрів від нього у спалахах феєрверків височіла прямокутна башта Гримучої лабораторії.

— Розкажеш це комусь іншому, розбишако! — гаркнув у відповідь вояк, що його спіймав і тепер міцно тримав за комір.

— Я справді нічого не зробив! — галасував злодюжка. — Кажу ж вам, що то не я!

— Он як! А хто ж тоді? — запитав чоловік, а небо над ними тим часом освітилося десятками кольорів.

Інші вояки з нічної сторожі крок за кроком просувалися розбитим вибухами полем у напрямку до Гримучої лабораторії і, якимось дивом, досі не злетіли в повітря.

Дагоберто чув, як вони кричали:

— Виходьте! Ви — у пастці! Вам нікуди подітися!

Тієї ж миті охоронець, який спіймав Дагоберто, відірвався від спостереження за подіями поблизу башти і знову почав допитуватись:

— То хто це зробив, якщо не ти? Скільки вас усього, злодіїв?

— Ніякі вони не злодії! А двоє купців! — зізнався Дагоберто. — Хлопець і дівчина.

Вояк задоволено кивнув, повернувся до інших і крикнув:

— Їх там двоє: хлопець і дівчина! Уперед, відшукайте злодюжок!

Потім знову поглянув на Дагоберто й опустив його на землю, ніби винагороджуючи за зізнання. Той мішком гепнувся додолу.

— Відпустіть мене, будь ласка, — заскиглив хлопець, намагаючись у такий спосіб розчулити охоронця. — Ніякий я не злодій.

— Так я тобі й повірив, особливо з огляду на всі мотузки й гачки, що на тебе поначіплювані! Ти — з ватаги Хитрунів Даху, хіба не так?

— Я — всього‑на‑всього дитина, — захлипав Дагоберто.

Саме цієї миті почувся страшний гуркіт, від якого вояк аж підскочив. Двоє його напарників плечима загепали у двері Гримучої лабораторії, і ті нарешті піддалися.

— От навіщо так ломитися?! — важко зітхнув охоронець. — Адже вони не замкнені, як і решта дверей у замку!

Знічено похитав головою, дивуючись людському невігластву. Потім знову звернувся до Дагоберто:

— Зараз ти підеш зі мною, ясно? Хлопче! Хлопче, ти де?

Але злодюжка вже зник. Тільки шурхіт змотуваного мотузка підказав охоронцеві, що сталося. Він задер голову та погрозив кулаком у напрямку темного даху:

— Ану, злазь негайно, шмаркачу! Чуєш?! Якщо не злізеш, випущу пару стріл навздогін!

Яке там! Ані звуку у відповідь.

— Щойно я тебе впіймаю, — загорлав вояк, — вкину до в’язниці до кінця твоїх днів!

Джейсон і Джулія сховалися поміж механізмами здоровенного верстата і причаїлися, затамувавши подих. Якби можна було змусити серце не битися, вони б спробували й це, адже воно тріпотіло сполоханою пташкою, і здавалося, що ось‑ось вилетить із грудей. Обличчя Джейсона було прикрите жмутками грубої вовни, що ворушилися від найменшого подиху. А Джулія сховалася за якимось агрегатом, який складався з численних педалей, що служили, напевно, для керування тим великим верстатом. Близнюки вирішили: краще сховатися в різних кутках кімнати, яка виявилася їхнім єдиним порятунком. Бо лише тут можна причаїтися, аби їх не знайшли. Про всяк випадок, наперед домовилися, де зустрітися, якщо доведеться втікати поодинці: у дворику, куди вони прибули спочатку.

Крізь вікна зі свинцевими шибками до них долинали погрозливі крики охоронців, які оточували лабораторію, а тому близнюки поспішили якнайхутчіш сховатися. Потім почули, як на цурки розлітаються вхідні двері внизу і брязчать зламані списи.

Якби не страх за власне життя, можна було б досхочу пореготати, спостерігаючи за тим, як два телепні висаджують незамкнені двері. За мить вояки з криками кинулися всередину. Кроки двох із них уже було чутно поблизу кімнати з каміном. Решта нишпорили в інших кімнатах Гримучої лабораторії, де Джейсон із Джулією не встигли побувати.

— Сюди! Поглянь отам! Ані руш! Швидко! — горланили голоси серед гуркоту меблів, що пересувалися, перекидалися і трощилися.

Не бачачи одне одного, діти сиділи, затамувавши подих та сподіваючись, що станеться диво і ніхто не помітить малесенької, темної кімнатки збоку від входу. Але їхні сподівання розбилися вщент, як тільки на порозі показався смолоскип, а за ним — міцна рука, що його тримала, і гримнув владний голос:

— Убертіно! Алькмаро! Перевірте оцю кімнату!

Чиїсь швидкі кроки, стукіт держаків алебард об землю і миттєва відповідь охоронців:

— Так! Буде зроблено!

Смолоскип перейшов з рук у руки, і двоє вояків почали нишпорити в кімнаті. Його жовтувате світло кидало тіні на жмутки вовни, сувої тканин, дерев’яні стояки верстата, під механізми з педалями і на раму з натягнутим полотном.

Сховавшись у темряві, Джейсон боявся навіть дихнути. Бачив два темні силуети охоронців, що крутилися навколо верстата. Відчував за їхніми швидкими кроками, що ця темна кімната лякала їх. Але всупереч цьому, вони все оглядали дуже ретельно, а отже, страхи відходили на другий план, поступившись обов’язку виконати наказ. Виставивши вперед алебарди, охоронці тикали ними поміж сувоями; криві леза встромлялися між тоненькими тканинами, залишаючи на них глибокі розрізи. Грубі руки двох чоловіків незграбно пересували дерев’яні рами, ногами вони перевертали ящики з котушками, що шумно розкочувалися по кімнаті.

— Знайшов що‑небудь? — запитав Убертіно товариша після першого побіжного огляду.

Алькмаро роздавив важкими чоботами кілька котушок, що трапилися йому на шляху, і заперечно похитав головою.

Лезо алебарди пролетіло за кілька сантиметрів від обличчя Джулії, зупинившись перед тросами, що регулювали педалі, за якими вона ховалася. Охоронці підійшли один до одного, тримаючи високо смолоскипа, що освітив їхні грубі обличчя.

— Сказали, що злодіїв двоє, — промовив Алькмаро.

— А як дізналися?

— Від третього, якого впіймали надворі.

«Дагоберто», — подумав Джейсон, але як не намагався, жалю не відчув. Сидів нерухомо в темряві та чекав, коли охоронці підуть. Але вони замість цього підійшли до ткацького верстата і несподівано обрізали один із тросів, яким натягувалися педалі. Частина верстата впала на підлогу за кілька міліметрів від Джулії, і та перелякано заверещала.

— Бачиш! — вигукнув Убертіно. — Ось тобі і злодійка!

Розпочався справжній шарварок. Джулія спробувала було втекти під верстат, але педалі, що впали на землю, перегородили шлях до втечі. Один з охоронців схопив її за ногу і смикнув.

— Упіймав! — вигукнув він і потягнув дівчинку до себе.

— Джейсоне! — крикнула Джулія, протягуючи руки до брата і намагаючись звільнитися.

Хлопець вискочив зі схованки і спробував ухопити її за руку, але в темряві вдарився лобом об балку верстата. Відчув такий сильний біль, що в нього на мить аж блиснуло в очах і запаморочилося в голові.

— Джейсоне! — знову вигукнула Джулія десь поряд.

Проте брат упав на підлогу, як підкошений, у голові гуділо, наче калатало сто дзвонів. В очах потемнішало. Він відчув якесь вовтузіння біля себе, наростаючий гул, крики сестри, але зміг тільки пробурмотіти:

— Я миттю, сестричко…

Від пронизливого болю хлопець не міг навіть пальцем поворухнути, усі його чуття зникли й усе навколо накрила пітьма.

— Ми тебе впіймали, негіднице! — почув, ніби крізь туман, вигук вояка.

І ще здалеку інші голоси:

— Вона тут! Ми її вхопили!

«Нас викрили», — подумав Джейсон і, зіщулившись, завмер. Чекав, що ось‑ось міцна рука підхопить його й поволочить за собою. Але цього не сталося.

Натомість голоси охоронців почали віддалятися, кроки лунали все тихіше, і згодом навколо нього запанувала тиша.

Коли хлопець розплющив очі, довкола нікого не було. Над ним нависала дерев’яна рама ткацького верстата. Джейсон покліпав, намагаючись роздивитися хоч щось у темряві. За місячним світлом у вікні збагнув, що надворі ще ніч.

— Джуліє? — покликав він, але відповіддю було тільки відлуння власного голосу.

Хлопчик навкарачки повільно виліз з‑під верстата. У голові ніби одночасно стукали сотні молоточків, а коли він намагався до неї доторкнутися, то не міг стриматися від стогону. На лобі вилізла здоровенна ґуля.

Джейсон обережно підвівся. Підлога кімнати була встелена клаптями тканин і дерев’яними котушками.

— Джуліє?

Похитуючись, вийшов з кімнати. Вхідні двері розчинено навстіж, одвірок наполовину вирвано зі стіни. Сходи засипано соломою.

Опинившись на свіжому повітрі, хлопець вдихнув на повні груди. Пустище, вкрите воронками від вибухів, здавалося якимось сумним і нещасним.

— Джуліє? — вкотре покликав він, знаючи наперед, що сестра йому не відповість.

Джейсон знову доторкнувся до лоба, намагаючись пригадати, що сталося. Він знепритомнів, охоронці його не знайшли. Чому? Можливо, вони вирішили, що хлопець мертвий?

Джейсон засмучено поглянув на чотири палі, на яких тримався мотузок дзвона, на огорожу на протилежному боці поля і ніяк не міг вирішити, чи треба знову перетинати те поле, повиснувши на канаті. Зрештою, зрозумів, що все одно не зможе цього зробити у своєму теперішньому стані. Він почувався втомленим.

Дуже втомленим.

А тому безсилий всівся перед входом до лабораторії. Тепер, коли охорона вхопила його сестру і потягла невідомо куди, він, як ніколи раніше, відчув, що значить самотність. Не було поряд кмітливого Ріка, не було Джулії, щоб стримувати його відчайдушні ідеї. Не було навіть Нестора чи когось із мешканців Кілмор‑Кова. Усі його покинули.

Джейсон не знав, що йому робити в тому заплутаному лабіринті вузьких вуличок замку, розташованого на недосяжній вершині над урвищем; нікого поряд не було. Ні друга, ні якоїсь речі в допомогу, ні мапи, ані мети. Він почувався непотрібною людиною в непотрібному місці.

Коли хлопець геть зневірився — відчув якийсь шерхіт позаду. Почув дивний, повільний рух, ніби щось опускалося поряд.

Хлопець різко обернувся.

Прямо в себе перед носом він побачив перевернуте обличчя. Волосся пасмами звисало донизу. Ніздрі стирчали догори. Аж ніяк не усміхнений рот дивно кривився.

— Здоров! — привіталося перевернуте обличчя.

Нарешті клацнув гачок, Дагоберто спустився і м’яко став на ноги поряд із Джейсоном.

— Як ти?

Хлопець мовчав, чекаючи пояснень від злодія.

— Мені шкода через твою сестру.

Джейсон миттю збагнув: лише Дагоберто міг повідомити сторожі, що в лабораторії є ще дві особи, можливо, щоб заплатити за власну свободу, — і ледве втримався, аби не зацідити зрадникові кулаком у щелепу. Він обмежився сильним штурханом, від якого Дагоберто відлетів убік і гепнувся об стіну.

— Це ж ти їм сказав, хіба ні?

— Авжеж, — зізнався злодюжка. — А потім мені вдалося накивати п’ятами.

— Який же ти боягуз! Це через тебе схопили Джулію!

— Не думаю. Це ж не я запалив отой салют над містом, подаючи знак охороні: «Ми тут! Біжіть сюди, щоб нас заарештувати!»

— Куди вони її повели?

— Ти хотів сказати: «Куди вони їх повели».

— Не розумію.

— Схопили двох.

— Як двох?

Дагоберто підійшов до Джейсона:

— У лабораторії був ще хтось. Ще один злодій, який за вами слідкував.

— Неможливо! — пробурмотів Джейсон. Але несподівано пригадав про зустріч в оливковому гаю, про яку розповідала сестра. Він тоді пропустив її слова повз вуха, як то завжди бувало.

— Я сам його бачив! — присягнувся Дагоберто. — На власні очі!

— Твоїм очам я ще б міг повірити, — зневажливо відповів Джейсон, — але аж ніяк не твоєму язику! Врешті, ти нас видав, хіба ні? Може, ти вже домовився зі сторожею, щоб дістатися до нашого щоденника…

— Тоді чому я залишився тут? — злодій розвів руками. — Як бачиш, нічого в мене не вийшло.

Джейсон стривожено спохмурнів:

— Щоденник у Джулії.

— Тоді він у неї ненадовго.

— Чому? Що вони їй робитимуть?

— Те, що роблять з усіма злодіями. Відведуть до в’язниці, обшукають і кинуть до камери не на день і не на два, а поки не вирішать, що з нею робити далі. І будь певний: у камерах двері добре зачинено і замкнено на ключ!

— Але ж Джулія — ніяка не злодійка!

— От спробуй їх у цьому переконати! — пирхнув Дагоберто. — Усіх, хто блукає вночі містом без відповідного дозволу, автоматично зачисляють до злодіїв. За наказом…

Джейсон стенув плечима:

— Авжеж, за наказом пресвітера Йоана… хай йому грець! — гнів повернув Джейсонові його славнозвісну рішучість; він сердито вдарив кулаком по долоні другої руки і вигукнув: — Мені треба з кимось поговорити. І треба знайти сестру.

— Хай щастить!

— Де тут у вас в’язниця?

— Приблизно он у тому напрямку, — відповів Дагоберто, вказуючи на дахи замку, що виднівся в центрі фортеці, майже на обрії.

Джейсон саркастично кивнув:

— Не хвилюйся. Якось знайду і сам.

— Авжеж. Ти не можеш заплатити мені за допомогу, — додав Дагоберто.

Від однієї думки, що зараз доведеться знову зануритися в лабіринт провулків і будівель, у хлопця запаморочилося в голові, але він спробував опанувати себе і відповів з удаваною байдужістю:

— Напевно, я спершу поверну до Віслюкових стаєнь, а потім візьму на Сто павичів, щоб скоротити шлях.

Він промовляв навмання ті назви, які запам’ятав, гортаючи щоденники Улісса Мура.

Дагоберто аж рота роззявив від здивування:

— Ти справді знаєш дорогу?

— Від огорожі праворуч, потім — ліворуч, там нагору сходами, повернутися до оливкового гаю, ліворуч, знову ліворуч, пройти повз лоджію, не зупиняючись, спустися сходами Двох левів, до водограю, — спокійно перераховував Джейсон увесь пройдений шлях у зворотному порядку. Коли, нарешті, сам пересвідчився, що йому вдалося, ткнув вказівним пальцем у скроню й усміхнувся: — Усе отут, ясно? У мене феноменальна пам’ять! Ось чому щоденник був у Джулії. Мені досить прочитати раз — і більше він мені не потрібен. Я й так тримаю в пам’яті усі маршрути. Усі!

Звичайно, він збрехав. А Дагоберто ніяк не міг вирішити, вірити йому чи ні.

— Не виключаючи і той, що веде до Водограю вічної молодості, — пробурмотів Джейсон і клацнув пальцями. — Точно, треба буде забігти випити склянку води. Потім, як урятую Джулію…

— Ти блефуєш, — вирішив Дагоберто.

Джейсон не відповів. Недбало махнув рукою на прощання, повернувся і пішов, сподіваючись, що злодій клюне на його наживку.

— Може, ти й маєш рацію, — зрештою, відказав він Дагоберто, відійшовши кроків на десять. — Але якщо ні… ти втрачаєш останню можливість знайти дорогу до вічної молодості.

Коли Джулії нарешті зірвали пов’язку з очей, вона зарепетувала:

— Відпустіть мене! Ви не розумієте, що робите!

Дівчинка побачила, що перебуває у заповненій чорним димом і смородом, вирубаній у скелі сторожці з низькою стелею. Двоє вояків наказали їй роздягнутися й натягти на себе безбарвну рясу, від якої неприємно тхнуло. Її одяг разом зі щоденником Улісса Мура кинули до скрині, яку зачинили з глухим скреготом. Перелякана і змерзла, дівчина почала перескакувати з однієї босої ноги на іншу, щоб не стояти на крижаній підлозі.

Затим охоронці змусили перевдягнутися старого з брудним обличчям, поголеною головою і круглими жаб’ячими очима. На відміну від Джулії, старий послухався наказів і виконав їх без жодного протесту, ніби для нього то було звичною справою. Його брудний смердючий одяг замість того, щоб кинути до скрині, швиргонули до каміна у вогонь.

— А ось і наші злодії‑втікачі, — реготнув солдат у них за спинами.

Старий із жаб’ячим поглядом шепнув Джулії:

— Мені шкода…

А дівчина сердито закричала:

— Та що ви таке верзете?! Ніяка я не злодійка! Я пішла до Гримучої лабораторії, щоб знайти друга!

— Он як! А оцей що там робив?

— Та я його навіть не знаю! — вигукнула Джулія, вказуючи пальцем на старого.

Охоронець, опецькуватий косоокий чоловік, повернувся і став руки в боки:

— Зважаючи на сморід, ми схопили Злодія Клоаки. Правду я кажу?

Старий кивнув, а потім звернувся до Джулії:

— Я — Рігоберто, пригадуєш?

— Он як! Виходить, ви таки знайомі? — переможно вигукнув охоронець.

— Неправда! Я його раніше ніколи не бачила! — Джулія зробила два швидких кроки до охоронця. — Прошу вас, послухайте мене: я — подруга Блека Вулкана… я… я пішла до нього додому, щоб залишити йому повідомлення. Мені треба з ним поговорити. Потрібно його знайти, і він усе пояснить. Просто покличте його сюди…

Солдат різко повернувся і відійшов від дівчини:

— Яке мені діло до того, чия ти подруга і чому там опинилася?

— Але ж це помилка, розумієте?!

Охоронець поклав руку на держак меча і наполовину вийняв його з піхов:

— Я розумію ось що: зараз ти замовкнеш, аж поки я не відведу тебе до камери.

— Але ж…

Цього разу лезо шаблі погрозливо блиснуло просто перед носом у Джулії. Від нього тхнуло іржею і засохлим багном.

— І там, у камері, ти теж мовчатимеш. Ясно?

— Будь ласка… — благально мовила дівчина і по щоці покотилася зрадлива сльоза.

Воїн грубо штовхнув її, а в Рігоберто зацідив носаком, змусивши обох вийти зі сторожки.

Вони минули вологий, напівтемний коридор і вийшли до рівчака з коропами. Великі, старі рибини з потемнілою, мов пергамент, лускою повільно плавали в нерухомій воді. Усі троє перескочили через рівчак і зупинилися перед дверима. Охоронець свиснув, йому відчинили зсередини, і він мечем штурхонув в’язнів до камери.

— Я вас дуже прошу… — спробувала востаннє Джулія. — У мене ноги змерзли. Можна мені хоча б якісь черевики?..

— Якщо вони в тебе так мерзнуть, то не ходи! — реготнув вояк, зачиняючи двері в неї перед носом.

— Покличте Бальтазара! — крикнула дівчина. — Бальтазара! Він за мною прийде!

За дверима почувся регіт і кроки, що віддалялися. Джулія у відчаї обіперлася спиною об двері та, знай, схлипувала й повторювала ім’я Бальтазара.

Урешті, вона опустилася на підлогу, підібгала ноги й обхопила руками коліна. Підлога в камері була волога й холодна, неначе лід. Від задушливого, важкого повітря приміщення здавалося ще похмурішим і темнішим.

Дівчина почула чиєсь шаркання, але не підвела голови, переконана, що то її товариш по нещастю: слизький Рігоберто з поглядом земноводного. Охоплена відчаєм, вона ні про що не могла думати. Почула чиєсь повільне бурмотіння, скрипіння дерева, брязкіт ланцюга і раптом — жіночий голос, що пролунав із темряви, мов удар кинджала:

— І хто цей Бальтазар, який прийде, щоб тебе врятувати?

Джулію настільки вразив той голос, що в неї на мить зупинилося серце. Вона скочила на ноги і завмерла, як укопана, тривожно озираючись навколо. Тепер, коли її очі звикли до темряви, їй вдалося розгледіти обриси бійниці, чотирьох дерев’яних паль, прикріплених до стіни ланцюгами, і трьох осіб, ув’язнених разом із нею. Один силует, маленький і згорблений, певна річ, належав Рігоберто. Другий — жінці, яка щойно говорила, вона лежала на одному з лежаків. А третій, який тепер нависав над нею, належав чоловікові, і той несподівано вхопив її за плече.

— Погляньте! Погляньте, кого ми тут бачимо! — загримів їй в обличчя голос Манфреда, у якого неприємно тхнуло з рота. — Панночка з вілли Арго!

— Ні! — заверещала Джулія, вириваючись з рук Манфреда, не в змозі опанувати страх. — Допоможіть! Випустіть мене! Випустіть мене негайно!

Дівчина кинулася до дверей і почала гамселити в них кулаками.

Зі свого дерев’яного лежака Облівія Ньютон зловтішно зареготала:

— Відпусти її, Манфреде. Відпусти, нехай біжить!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У сторожці Нестора зависло тривожне мовчання, яке лише час від часу порушувалось лінивим хропінням Фреда Сонька, що дрімав на дивані. Якщо зазирнути знадвору, кімната нагадувала масляні картини фламандців із купою дрібних деталей. Двоє чоловіків сидять навпроти один одного за столом, а між ними — хлопчина з рудим волоссям й очима, що палають від гніву.

З одного боку столу — Нестор, що вкотре перечитує аркуш із численними помилками, надрукований Старою Совою в мерії. У посланні, відправленому Пітером Дедалусом із Венеції ХVII століття, говориться, що Облівію обманом заманили шукати Первинний Ключ серед тих, які зберігалися у Блека Вулкана, аби ув’язнити її і тримати подалі від Кілмор‑Кова. Але дітям про це нічого не відомо, і тому Джулія з Джейсоном переконані, що Первинний Ключ — у Блека Вулкана.

Леонард зі ще мокрим волоссям — з другого боку столу. Він без упину кашляє і раз у раз поправляє чорну пов’язку на оці. Рік — між цими двома, не відриваючи очей, дивиться на пошкоджену картину, де зображений юний Улісс Мур, колишній власник вілли Арго, на якій він дуже — справді дуже! — схожий на Нестора.

Трійця не промовляє ані слова, ніби ніхто не знає, із чого почати. Єдиний, хто здавається спокійним, — Фред Сонько, який після важкого робочого дня заснув на дивані Нестора.

Біля дивана — вікно з видом на море. Письмовий стіл з трьома шухлядами зліва. Гасова лампа слабко освічує приміщення. Модель парусника. Заповнений паперами кошик, скриня, приставлена до стіни алебарда, кілька картин із морськими сюжетами. З‑під килима виглядає шматок дитячої залізниці. На найближчому кріслі — вовняна ковдра, у яку Нестор кутався, коли йому ломило кістки. Поряд — скриня із зошитами, списаними нерозбірливим почерком.

У вікно видно силует великого сикомора, гілки якого ліниво поскрипують у темряві ночі й тягнуться до даху вілли Арго, ніби намагаючись його захистити. На горищі у кімнатці Пенелопи не світиться.

Рік ще раз оглянув усе навколо і запитав у двох чоловіків:

— Отже, у Блека Вулкана немає Первинного Ключа?

Нестор і Леонард здригнулися, виринаючи з полону власних роздумів.

— Ніхто ніколи не зумів знайти Первинний Ключ, — відповів садівник.

— А чому я маю вам вірити? — запитав Рік, вказуючи на портрет на столі. — Ви ховалися протягом усього цього часу. Й обманювали всіх нас.

Нестор не відвів погляду.

— Ви і є Улісс Мур! — вигукнув Рік.

— Розумієш, Ріку… я… — спробував виправдатися Нестор. — Це дуже складна історія, і я…

— То в кого Первинний Ключ? — запитав Рік у Леонарда Мінаксо, навмисно грубо перебиваючи Нестора.

Одноокий велетень теж мав збентежений вигляд.

— До цього вечора, Ріку, я теж відповів би так само, як і Нестор.

— А що змінилося цього вечора?

Леонард звернувся до старого, який сидів навпроти нього:

— Сьогодні, після двадцяти років пошуків.. , я таки знайшов уламки.

— Які ще уламки?! — запитав рудоволосий хлопчина.

— Ріку, будь ласка… — пробубонів Нестор.

Хлопець ударив долонею по столу, від чого Фред Сонько перелякано підскочив на дивані.

— Та ні! Не треба мені зараз казати «будь ласка»! Після всієї брехні, яку нам довелося від вас вислухати! Після всіх байок, якими ви нас годували! Лицарі Кілмор‑Кова… Треба ж таке придумати, Несторе! І чому я й далі вас так називаю?!

— Можна нам змінити тему?

— Звісно! От ви її і придумайте! У вас це так добре виходить! — саркастично відповів хлопець.

Рік поклав руку на портрет. Улісс Мур — юний Нестор. Якщо порівняти обличчя на портреті та обличчя садівника, сумнівів не залишалося.

— Послухай, Ріку, — втрутився Леонард, — гадаю, тобі краще заспокоїтися. Зрештою, ми всі — одна команда. І якщо ми щось не сказали раніше, то лише для того, аби тебе захистити.

Рік махнув рукою кудись удалину:

— І завдяки оцьому вашому захисту Джулія і Джейсон вирушили до Саду пресвітера Йоана в компанії Облівії та її посіпаки!

— Цього ми не могли передбачити. Це трапилося випадково, — відповів Леонард. — А хто не помиляється?

— От тільки не треба готових штампів і крилатих висловів!

— Добре, тоді обмежимося фактами, якщо тобі так подобається, — знову похмуро заявив Леонард. — І я скажу тобі, чому прийшов до Нестора цього вечора і що хотів розповісти.

— Ви хотіли сказати: до Улісса Мура.

— Я хочу тільки сказати, що знаю, хто знайшов Первинний Ключ.

Охоронець маяка засунув руку в кишеню.

— Хто? — запитав Рік, і його верхня губа зрадливо затремтіла.

— Твій батько, — відповів Леонард Мінаксо і поклав на стіл водостійкого годинника, якого зняв з руки мертвого серед уламків судна.

— Я не дозволю вам морочити мені голову… — прошепотів Рік, який одразу впізнав той годинник. Міцний корпус, сова на циферблаті, ініціали майстра: П. Д. — Я вам не дозволю!

— Я не морочу тобі голову.

— Це… це просто неможливо… — пробелькотів Рік, що несподівано перетворився на звичайного переляканого хлопчика, яким і був у дійсності.

— Насправді, можливо. Ми з твоїм батьком були друзями. Вірними друзями. І я сподіваюсь, що тобі це добре відомо…

Рік повільно кивнув. Нестор сидів поряд і безпорадно заламував пальці.

— Добре, — продовжував Леонард. — Там, посеред моря, лежать уламки судна. Вони настільки покриті піском і їх так важко знайти, що мені довелося розшукувати їх двадцять років. Вони… — чоловік вказав на Нестора, — вважали мене божевільним. І казали, що ніяких уламків не існує. Не вірили мені. А от твій батько… твій батько мені допомагав.

— Чому? — тихо запитав Рік.

— Бо ті уламки були дуже важливі для мене. Те судно називалося «Фіона», так звали дружину Раймонда Мура. Раймонд був предком Мура. Це він відбудував віллу Арго, створив Парк Черепах і багато іншого… таємничого… про що тобі вже відомо. Саме він дізнався про існування дверей і ключів. Навіть опублікував статтю, у якій про це йшлося, у «Посібнику для втікачів», чи як там воно називалося.

Рік знову кивнув:

— Так, я читав. Ми знайшли його на віллі Арго.

— Та стаття була грубою помилкою, але Раймонд це збагнув лише згодом, коли вирішив зберегти таємницю свого відкриття. Кілька століть потому до Кілмор‑Кова можна було дістатися лише морем. Так він його і знайшов: приплив на борту «Фіони». Відшукав двері, ключі і, що особливо важливо, — Первинний Ключ — єдиний, яким можна було відімкнути всі Двері Часу. Усі, навіть ті, що розташовані не в Кілмор‑Кові…

Очі Ріка округлилися від здивування:

— Виходить, Двері Часу існують не тільки в Кілмор‑Кові?

— Ніхто цього не знає, Ріку, — втрутився Нестор.

Леонард кивнув.

— Нікому з друзів Незабутнього літа не вдалося дізнатися.

— Я щось перестав вас розуміти, — сказав хлопець, переводячи погляд з одного на другого.

— Трішки терпіння! І скоро зрозумієш.

Леонард тяжко зітхнув, набрав у груди повітря й розпочав:

— Багато років тому одного дня наприкінці весни прибули до містечка…

— Леонарде… — перебив його Нестор, але сторож маяка заперечно махнув рукою.

— …Нові жителі, — закінчив він фразу. — Прибули вони з Лондона, звали їх Мури. Відразу вирушили на скелю, на віллу Арго, не вшанувавши місцевих жителів навіть поглядом. Після обіду один із них, одинадцятирічний хлопчина, вирішив спуститися до Кілмор‑Кова, не сказавши нікому ні слова. Хотів дослідити околиці. Пам’ятаю так добре, ніби це сталося вчора. Я сидів на морі й поглядав на пробковий поплавок своєї вудки, що ніяк не хотів занурюватися під воду, а той хлопець підійшов ззаду і сказав: «Знаєш, так ти нічого не спіймаєш!»

Нестор підняв догори вказівного пальця, щоб заперечити:

— Я не так тобі сказав.

— Саме так! Я добре пам’ятаю. І знаєш чому? Тому що того дня я злякався.

— Нізащо не повірю! Ти був удвічі вищий за мене!

— Але мені було всього вісім років. А в такому віці три роки можуть мати велику різницю, — Леонард перехилився через стіл у напрямку Ріка. — І ще тому, що той хлопець із Лондона мав такий самовпевнений вигляд: змусив мене витягти вудку, перевірив гачок, наживку і заявив, що справа саме в негодящих черв’яках. Переконав піти разом накопати свіжих. Ми піднялися до Парку Черепах за дощовими черв’яками, накопали жменю. Дві години потому, на дощового черв’яка, як приманку, я і впіймав свою першу здоровенну рибину.

Нестор усміхнувся:

— Ну, не здоровенну…

— Восьмирічній дитині вона здавалася величезною.

Рік поглянув на Нестора.

— А як це ти став таким знавцем? У Лондоні не дуже захоплюються риболовлею.

Садівник стенув плечима:

— Прочитав у якійсь книжці. Я аж ніяк не був певен, що вийде.

— Але ж вийшло, — продовжив Леонард. — Так ми почали рибалити разом, і доволі часто. Він із батьками повернувся до Лондона, але сказав, що за тиждень приїде знову, адже родина залишиться на віллі на ціле літо. Тому я запропонував йому піти до парку, щоб познайомитися з іншими місцевими дітьми. Ми влаштували невеликий жарт міс Стеллі, нашій учительці.

— Це і моя вчителька, — сказав Рік.

— Деякі речі ніколи не змінюються, — усміхнувся Леонард. — Так от, жарт полягав ось у чому: Нестору треба було нишком приєднатися до нас, коли ми фотографувалися всім класом. Уяви собі: 1958‑й рік, ми — у парку, міс Стелла намагається нас порахувати і збивається з ліку, Вальтер Ґатц, найсерйозніший і найнезворушніший фотограф у світі, який нас розставляв. Той день був особливий. Саме той день, коли Нестор з’явився на нашій дурнуватій класній фотографії, пов’язав нас на ціле життя. Мене, його, кількох моїх однокласників: Віктора Вулкана, який саме того літа став для всіх Блеком Вулканом, Фенікса, який згодом навчиться дзвонити дзвонами церкви Святого Якова, другорічницю Клітенестру Біґлз, — так, саме її, сестру Клеопатри! — яка потім стане вчителькою десь в іншому місті, Джона Боуена, лікаря, принаймні у перші дні… і малого Пітера. Синка містечкового годинникаря.

Рік почав заспокоюватися. Тепер він зрозумів, яким чином Улісс Мур і його друзі зуміли зберегти дружбу так надовго: дружба, що виникає в дитинстві, триває протягом усього життя. Було лише кілька осіб, чиї імена він не очікував почути: отець Фенікс, лікар Боуен і Клітенестра Біґлз…

Леонард продовжив розповідь:

— Отже, Нестор привів нас на віллу Арго, де ми познайомилися…

— Леонарде… — старий садівник важко зітхнув.

— З його дідом, Меркурі Малькомом Муром, — закінчив фразу Леонард. — Неприємним типом. Злим і похмурим. Виникало враження, що він узагалі ненавидить усіх дітей.

Рікові неважко було в це повірити: він бачив діда Улісса Мура на портреті на сходах і дізнався, що причиною ненависті був той факт, що його єдина донька Анабель померла, народивши Улісса. А тому онук в очах діда був винен у смерті дочки.

— Абсолютна протилежність його батька, — продовжував тим часом Леонард. — Його звали Джон, але він був не з роду Мурів.

— Джон Джойс, — прошепотів Рік. — Я бачив його ім’я на могильній плиті у мавзолеї.

— То був незвичайний чоловік. Уяви собі такого легковажного поета, романтичного мрійника, здатного в усьому навколо знайти щось гарне й позитивне.

— Коли померла мама… — несподівано обізвався Нестор, — мій батько був єдиним, хто не плакав. Казав, що вона була великою мандрівницею, а велику мандрівницю ніщо не може зупинити. Стверджував, що мама на нього чекає, як чекала протягом усіх років до їхнього знайомства. Він тішився, уявляючи її на порозі того місця, куди потрапляють через останні Двері Часу… ті, що ведуть до смерті, — Нестор нервово вдарив кулаком об стіл. — Але, на думку мого діда, ота відсутність сліз тільки підтверджувала його підозру: він вважав, що батько одружився з матір’ю лише для того, аби успадкувати її багатство. А тому дід доклав усіх зусиль, щоб той не отримав нічого з родинних статків. І він справді не отримав ані гроша, окрім цього будинку.

Далі розповідь продовжив Леонард:

— Старий Мур уважав цю віллу руїнами, які треба продати першому‑ліпшому покупцеві. Але Джон Джойс так не думав і після смерті діда зробив усе, щоб її отримати. Того літа, 1958 року, група дітлахів змогла пересвідчитися в особливості цього місця і… пережити неймовірні пригоди на пагорбах Парку Черепах, — Леонард сумно усміхнувся, пригадуючи минуле. — Пригоди, що назавжди змінили їхні життя.

— Ми зустрілися перед воротами до парку, за яким у ті часи дуже добре доглядали. Не вистачало тільки Боуена, бо батьки і того разу не випустили його з дому, побоюючись, що з хлопцем трапиться якась халепа. Майбутній лікар майже ніколи не брав участі в наших пригодах, а тому зазвичай тримався дещо осторонь. Клітенестра, як завжди, прийшла із запізненням, та оскільки вона була єдиною дівчиною у нашій ватазі, ми терпляче чекали. Клітенестра була гарна, безстрашна й непосидюча. Нарешті, ми зайшли до парку, усім хотілося пригод. Поки нас фотографували для спільного фото класу, ніхто не звертав уваги на те, що біля фонтана з черепахами є вхід до великого грота. Але Клітенестра заявила, що вона десь чула, ніби в тому гроті заховано піратський скарб. І та думка цілком заполонила наші дитячі фантазії. Ми вирішили спробувати його знайти, хоча й добре знали, що за цю авантюру нам могло перепасти на горіхи. Перший і найголовніший ризик був пов’язаний з особою сторожа. Казали, що він блукає стежками парку з двома злими‑презлими великими собацюгами на повідку. Більше ми нічого не знали. Клітенестра стверджувала, що той сторож охороняв парк і вдень і вночі, а очі в собацюг червоні, неначе в дияволів, а з ніздрів клубочиться пара. Пітер боявся до смерті і хотів повернутися додому. А от ми були готові кинути виклик долі. І сторожу з його псами. Фенікс, як завжди передбачливий, прихопив із м’ясної лавки батьків чималенький пакунок фаршу, з якого ми наліпили котлет із чорним перцем і паприкою, плануючи в разі зустрічі з собаками кинути їм котлети. А ті, проковтнувши кілька пекучих м’ясних бомб, негайно б утекли, підібгавши хвости.

Рік реготнув.

— З отакою зброєю в руках ми рушили вглиб парку, — вів далі Леонард. — Дійшли урозсип до фонтана з черепахами, а звідти — до сараю із садовим інвентарем, де, як ми гадали, цілодобово перебував сторож зі своїми страшними псами. Вулкан запропонував спершу глянути в обличчя небезпеці, а вже потім — спокійно шукати вхід до грота. Той сарай виявився біленькою будівлею, схованою серед дерев на вершечку кам’янистого пагорба, вкритого цупкою травою.

Нестор зітхнув і відкинувся на спинку стільця.

— Коли ми дійшли до сараю з інвентарем, Пітер злякано скрикнув, почувши гавкання. Спочатку ми вирішили, що той так жартує. Або перепудився від незвичайної обстановки, розповідей Клітенестри та вигляду Кілмор‑Ковського цвинтаря, розташованого на сусідньому пагорбі… Але Пітер мав рацію: то справді було собаче дзявкотіння, що лунало з‑за білої будівлі. Тоді ми розділилися й далі рухалися поповзом, як солдати. Першим до будиночка з інвентарем дістався Фенікс. І, якщо я не помиляюся, з ним був Нестор.

— Не помиляєшся.

— Вулкан прикривав їх іззаду, тримаючись ліворуч. Я повз праворуч. І… — Леонард на мить замовк, ніби намагаючись краще пригадати події того далекого дня, і врешті продовжив: — Пітер був неймовірно блідий.

— І що сталося? — підганяв його Рік.

— Здавалося, що в будинку нікого не було, — втрутився Нестор. — Разом із тим, чулося дивне вовтузіння тварин. Ми боялися диявола… — зізнався садівник. — Урешті, ми з Феніксом перезирнулися, стиснули міцніше в руках наші котлети з наперченого м’яса і… кинулися в атаку на ворога.

Леонард так гучно зареготав, що Фред на дивані знову підскочив спросоння.

Рік спершу поглянув на нього, а потім — на Нестора.

— І що?

— За сараєм ми побачили дівчинку, — продовжив Нестор, і його очі заблищали від того спогаду. — Маленьку дівчинку зі світлим, майже білим волоссям. Вона сиділа на траві, схрестивши ноги, і тримала в руці край повідця. А двоє пуделів бігали навколо неї і стрибали через повідець, неначе через скакалку, — Нестор замовк на хвилинку. — І коли пуделі побачили, як ми вискочили… із загрозливим виглядом… кинулися під ноги дівчинки, щоб сховатися у складках її спідниці. І лише коли відчули себе в безпеці, залилися гавкотом.

— Два пуделі! — пригадав Леонард. — Федро і Федра.

— А та дівчинка ким була? — запитав Рік.

— Донькою сторожа парку, — відповів незвично ніжним голосом Леонард. — Її звали Каліпсо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У сторожці вілли Арго Рік запитав:

— Ви маєте на увазі Каліпсо — бібліотекарку?

— Саме так, з її пуделями, — відповів Леонард, поправляючи пов’язку на оці. — Вона швидко затоваришувала з усіма, окрім Пітера, на якого собачата й надалі гарчали. Каліпсо запросила нас до батьківської сторожки, де зберігався садівничий інвентар, а коли ми запитали в неї про грот, то провела до головного виходу, який чомусь було закладено кам’яною стіною. Тільки чайки могли пролітати крізь отвори у стіні та вити там гнізда. Ще один вихід із парку пролягав поблизу колодязя, що розташовувався неподалік від сторожки. Ми працювали весь день і наступного дня теж, щоб розібрати частину стіни та відкрити отвір, необхідний для того, аби пролізти у грот. Фенікс приніс мотузок, якого поцупив у порту, потім ми кинули жереб, кому випаде честь спуститися першим.

— Виграв Блек Вулкан, — здогадався Рік.

— Так і є. Вулкан обв’язався мотузком за талію, і ми опустили його до грота. Коли він звідти вибрався, то був увесь чорний, перемазаний брудом, галькою і сажею, що нас неймовірно захопило. А потому, всі по черзі спустилися, щоб і собі так забруднитися.

— Ми говоримо про той грот, з якого можна дістатися до зупинки потяга? — поцікавився Рік.

— Авжеж.

— А другий вихід із парку веде до мавзолею і… до грота вілли Арго? — не вгавав хлопець.

Нестор підвівся зі стільця. Підійшов до скрині, попорпався поміж старими паперами. Нарешті повернувся до столу з великою складеною мапою і розгорнув її під здивованим поглядом Ріка. То був план узбережжя і бухти, з поміченими впевненою рукою Пенелопи гротами.

— Того літа ми дізналися, — почав розповідати Нестор, — що під усім Кілмор‑Ковом прокладено підземні ходи, якими з’єднуються великі природні гроти; а з роками ми змогли самі в цьому переконатися. Ось у цьому, під скелею, стоїть «Метіда»; із мавзолеєм цей грот сполучається мостом з тринадцятьма тваринами.

Нестор пояснював, показуючи на мапі:

— Оцей коридор веде до ковзанки. А другий — до розлому, здається, бездонного, тому що Блекові й Леонардові так і не вдалося досягти дна.

— Ми опустилися на триста метрів, навіть більше, — підтвердив Леонард, — і тільки потім вирішили повернутися.

Нестор ткнув пальцем у мапу:

— Пройшовши мавзолей, можна вийти до оцього, найбільшого. Він веде аж до Парку Черепах, де виходить на поверхню. Його ми й відкрили першим того року. Потім є ще підземний хід під гострими скелями і доволі великий вихід нагору прямо в центрі міста, приблизно під книжковою крамницею «Острів Каліпсо». Там мається кілька відгалужень, що сполучають його з підвалом пані Біґлз, школою і кондитерською «Чуббер». Тобто з усіма місцями, де є Двері Часу. Ось тут, де намальований пляж, щоразу після припливу утворюється озерце з солоною водою. І нарешті з цього боку Блек проклав колію, що пролягає до останнього грота, розташованого вже після маяка Леонарда.

— Під морем, — схвильовано пробурмотів Рік.

— Але того літа ніхто з нас не міг усього цього навіть уявити… — продовжував Леонард. — Ми були просто гуртом дітлахів, яких зацікавив грот. А коли той грот перетворився на величезний підземний світ, і ми відкрили скрипучий підйомник Вільяма Мура, а потім — зачинені двері мавзолею, нам здалося, ніби ми увійшли до якогось паралельного всесвіту, — кимось створеного, а потім забутого. Знадобився цілий тиждень, щоб дослідити грот Парку Черепах; потім нас помітив батько Каліпсо і заборонив там лазити. Але ми не послухалися й нишком проникли до мавзолею. То була заслуга Фенікса: він узяв копію ключів від воріт, що були в церкві. Ти ж бачив мавзолей…

Рік кивнув.

— Отже, знаєш, якої він форми: більшість поховань розташовані в західній частині. А найдавніші предки Мурів поховані на сході, ближче до вілли Арго.

Нестор знову вказав на мапу:

— Із мавзолею через міст можна потрапити до грота з «Метідою». Але коли ми спробували це зробити, то двері виявилися замкнені, а на мосту дув такий вітрюган, що аж завивав між камінням. Того разу ми змогли побачити тільки статуї тварин та вигин мосту… І все.

— Двері Часу були зачинені… — здогадався Рік.

— Саме так, але про двері нам тоді нічого не було відомо, — додав Леонард. — Однак нам не знадобилося багато часу, щоб про них дізнатися. Завдяки дерев’яній скриньці, якщо я не помиляюся.

Нестор кивнув.

— Вона була в мавзолеї, стояла на підлозі під могилою Раймонда і Фіони.

— Про яку скриньку ви говорите?

Нестор підвівся вдруге, підійшов до скрині й повернувся з дещо меншою скринькою. Знизу її роз’їло солоним вологим повітрям і морською водою, а верхня частина ще залишалася цілою. На кришці — вирізьблені жіночі фігурки. Защіпка мала форму позолоченого медальйона з викарбуваними на ньому ініціалами Р. та М.

— Раймонд Мур, — пробурмотів Рік. Відкрив скриньку; вона виявилася порожньою, ізсередини вистеленою червоним сукном, яке розділяло її на сім рів‑них частин, пронумерованих маленькими бляшками кольору слонової кістки. Солона морська вода попсувала сукно, крізь яке місцями проглядала дерев’яна основа. Бляшки з номером п’ять взагалі не було.

— Не розумію, — промовив Рік.

— Цю скриньку знайшов на березі рибалка, куди її винесло хвилями. Хтось викинув її в море…

— Мій татко? — висловив припущення Рік.

— Та ні! — відповів Леонард. — Ми знайшли її ще у 1958 році. Твій батько не мав до неї ніякого відношення. Принаймні тоді ще не мав.

Отой простий натяк одразу насторожив Ріка.

— Рибалка, який її знайшов, побачив ініціали родини Мурів. А оскільки вілла Арго в той час пустувала, скриньку перенесли до мавзолею і забули про неї.

— Там ми, діти, її і знайшли, — закінчив фразу Нестор.

— А що було всередині?

Двоє чоловіків перезирнулися, не наважуючись порушити стару клятву. Нарешті Леонард відповів:

— Сім ключів: кінь, крилатий лев, мамонт, кіт, мавпа, кит і дракон. Ми передавали їх із рук у руки, лежачи в траві Парку Черепах, розглядали зачудовано, намагаючись збагнути, яка загадка за ними криється. «Оце і є той скраб, про який я вам казала», — приказувала Клітенестра, погладжуючи фігурні головки рукою.

— І що ви з ними зробили?

— Найлогічніше, що група дітей могли вдіяти в такій ситуації, — відповів Леонард. — Ми їх розділили, поклявшись одне одному зберігати спільну таємницю. Я вибрав собі ключ із фігуркою мамонта.

— Блек — коня, — додав Нестор.

— Клітенестра — кота. Той ключ потім перейшов до Облівії.

— Пітер Дедалус — крилатого лева, — здогадався Рік.

— Отець Фенікс — мавпу, Каліпсо — кита.

— А ти? — запитав Рік у Нестора.

— Дракона.

Залягла мовчанка, яку згодом порушив Рік:

— А решта? Чотири ключі з вілли Арго? Алігатор, дикобраз, лев звичайний та ібіс?

— Їх у скриньці не було.

— А де вони були?

— Чекали, — відповів Нестор.

— Чого?

— Що у вілли Арго з’явиться новий власник.

— Чотири ключі з’явилися дванадцять років потому, — продовжив садівник, помовчавши. — Коли помер дід і ми з батьком переїхали на віллу. Вони були в гарному пакунку, підписаному: «Вельмишановному власнику вілли Арго». І батько дозволив його відкрити.

Рік напружено обдумував нову частину розповіді, врешті похитав головою:

— З нами сталося так само.

— Авжеж, — підтвердив Нестор із сумною усмішкою.

Рік узяв зі столу годинник.

— А до чого тут мій татко?

— Скриньку з ключами знайшли на березі, — почав Леонард, — тому що хтось її викинув у море. Або тому, що хтось сховав її там, у морі…

— Раймонд Мур? — припустив Рік.

— З якоїсь невідомої нам причини той, хто відкрив для себе двері й ключі, чомусь вирішив не дати можливості іншим ними користуватися.

— Так само зробили й ви, — зауважив Рік. — Перегородили залізницю, встановили дорожні знаки із забороною проїзду, перерили дорогу, вилучили з обігу туристичні довідники…

— Авжеж.

— Які дурні! — знічено похитав головою Леонард.

— Чому це? — запитав Рік.

— Тому що треба було діяти інакше, — відповів сторож маяка.

Нестор ухопив його за руку:

— Я не збираюся зараз обговорювати те, що треба і чого не треба було робити!

— Он як?! — обурився Леонард. — То ти чекаєш, що я зараз почну хвалити тебе за те, що змушуєш нас сушити собі голови, розшукуючи мапи, креслення, цитати та вірші, у яких згадується Кілмор‑Ков, і не тільки в наш час, а й у давнину, а разом із ними й у всіх інших місцях, що з’єднуються Дверима Часу?!

— Як, наприклад, у бібліотеці Землі Пунт? — втрутився в розмову Рік, згадавши несподівано, що нотатки, пов’язані з Уліссом Муром та мапами Кілмор‑Кова, хтось позакреслював або позатирав.

— І там теж, звісно! — сердито крикнув Леонард.

— Леонарде, годі тобі! Ми трудилися, а ти в той час…

— Що я?! — вигукнув загрозливо Мінаксо, нахилившись уперед над столом у бік Нестора.

Садівник ані на міліметр не відсунувся; натомість і собі нахилив голову та загрозливо зиркав з‑під лоба. Від напруження на Несторовій скроні швидко билася жила.

— Ти вперто робив так, щоб люди й надалі помирали… гинули через Двері Часу! А я…

Саме тієї миті у двері постукали.

Рік, Нестор і Леонард аж підскочили від несподіванки. Двоє сперечальників відвернулися один від одного, а рудоволосий хлопчина тим часом роззирався довкола, ніби повертаючись до реального світу. Поглянув на годинника й вигукнув:

— От, лихо! Мене ж там мама вже шукає!

Нестор узявся складати на столі мапу та креслення з наміром знову покласти їх до скрині. Леонард підвівся з‑за столу, щоб відчинити, як зробив це кілька годин тому, коли постукали спершу Рік, а згодом — Фред Сонько.

— Я й не знав, Несторе, що ти наскликав гостей, неначе на вечірку, — саркастично буркнув він, підходячи до дверей.

Відчинив навстіж.

А потім аж рота роззявив.

— А щоб мене проковтнув синій кит! — вигукнув Леонард, прийшовши до тями.

— Хто там, Леонарде? — гукнув Нестор з глибини кімнати.

— Невже оцей бородатий дідуган — Блек Вулкан?! — горланив далі сторож маяка.

Почувши знайоме ім’я, Фред Сонько широко розплющив одне око і ніяк не міг вирішити, чи треба розплющувати ще й друге.

— Здоров, Леонарде, — вигукнув Блек Вулкан, обіймаючи друга. — Бачу, ви таки помирилися…

Він зайшов до сторожки у супроводі китаянки в синьому шовковому наряді.

— Що тут у вас відбувається, ніяк не збагну?! Хто ті чужинці, що живуть на віллі Арго? А ти чому тут? Ой, вибачте, це — Дзан‑Дзан, моя помічниця. Послухайте, я отримав повідомлення Пітера та…

І, здалося, що тільки тепер залізничник помітив Ріка. Він замовк на півслові, став руки в боки і втупився в хлопця поглядом:

— А ти хто будеш?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У сірому мороці камери Джулія так змерзла, як ніколи у своєму житті. Увесь навколишній світ перетворився на одні лише неприємні відчуття: холодна, слизька, кам’яна підлога, шорстка поверхня дерев’яних дверей за спиною, поросле зеленкуватим мохом єдине віконце і крапання води, що просочувалася на внутрішній стіні. До того ж повітря було несвіже, застояне, та ще й тхнуло від зробленої в кутку ями, що служила туалетом. І звуки були так само неприємними: шаркання старого злодія, невротичне реготання Облівії в темряві та Манфредове гепання кулаками у стіну, яке він час від часу зчиняв від злості й безпорадності.

Джулія намагалася не звертати уваги на всі оті подразники, щоб не дозволити тупому й неконтрольованому страхові охопити її. Або не дати волі раціональному відчаю, а це було б іще гірше. Скільки можливостей вона мала, аби звідси вибратися?

«Одну‑єдину», — повторювала вона подумки. Одну‑єдину можливість. І звалася вона «Джейсон».

— А це ще хто? — запитала Джулію згодом Облівія, вказавши на Рігоберто, який пластував по камері, неначе якась рептилія.

Дівчина шморгнула носом. Уперше відтоді, як вона зустріла Облівію, у голосі молодої жінки не чулося кепкування. Він лунав спокійно, навіть байдуже. Якось безнадійно.

Джулія довго думала, відповідати чи ні. Якщо не відповісти, то жінка більше не звертатиме на неї уваги й спілкуватиметься лише з Манфредом. Та оскільки їх ув’язнили в одній камері, обрікши на спільну нещасливу долю, то, можливо, мало сенс якось потоваришувати, хоча б на словах.

— Не знаю, — відповіла дівчина.

Лежак під жінкою скрипнув:

— А чому ви разом?

— Він за мною слідкував, — сказала Джулія. — А коли охоронці мене заарештували, то схопили і його теж.

— Охоронці! Тьху! Гірше поліції! — скрикнув Манфред, і в темряві знову почулося гупання кулаком у стіну і його приглушений стогін.

— Який сенс у тому, що ти порозбиваєш собі руки, телепню?! — буркнула Облівія й підвелася з ліжка.

Почувши останнє зауваження жіночки, Джулія не змогла втриматися від усмішки. Облівія перетнула камеру, зупинившись під снопом місячного світла, що проникало крізь поросле мохом віконце. Її важко було впізнати: розпатлана і розхристана, з поламаними нігтями. Срібне світло окреслило її струнке, треноване тіло, на якому теліпалась така ж ряса з мішковини, що і на Джулії. Щоки запали, під зазвичай яскравими очима — чорні кола.

— У мене забрали все, — промовила жінка, і було не зрозуміло, до кого вона звертається: до себе самої, до місяця чи до Джулії.

Дівчина, здивована і, водночас, налякана отією вразливою і, разом із тим, енергійною жіночою постаттю, зіщулилась біля стіни, намагаючись сховати змерзлі ноги під рясою.

— Забрали всі мої ключі і вкинули до скрині, — продовжила Облівія. — Після усіх докладених зусиль…

Серце Джулії на мить зупинилося, коли вона почула оте «мої ключі». І тільки тут дівчинка вперше збагнула, що і вони теж залишилися без ключів від Дверей Часу.

— То були не ваші ключі, — заперечила Джулія.

— Он як! — пирхнула Облівія, хоча в її голосі поки що не чулося виклику. — А чиї — твої? На них що, написано твоє ім’я?

— Це ми їх знайшли: Джейсон, Рік і я, — відповіла дівчина. — На пошті.

— Так я тобі й повірила! Підійшли до віконця поштового відділення й попросили чотири ключі від Дверей Часу?!

— Щось подібне, отримали повідомлення про посилку, призначену «власникові вілли Арго».

— То виходить, призначену вашому батькові. Чи кому там той йолоп Гомер продав віллу?!

— Гомер? — перепитала Джулія.

— Архітектор із Лондона. «Гомер & Гомер», що займався справою про спадщину разом із садівником, — сказала Облівія. — Це він відмовився від усіх грошей, які я пропонувала, і тільки для того, щоб вибрати… вас!

— А щоб їм грець! Справжні поліціянти! — вигукнув Манфред, гепаючи кулаком об стіну.

Тим часом у темряві камери почувся ще якийсь шерхіт: то Рігоберто пошкандибав у куток із туалетом.

— Я зробила помилку, вирішивши сюди потрапити, — продовжила Облівія з незвичною для неї самокритичністю. — Треба було втішитися тими ключами, які вже мала, і спокійно подумати, як знайти решту. Слід було краще розпитати єдиного, хто протягом останніх років бажав зі мною спілкуватися.

— Ви маєте на увазі Пітера?

— А кого ж іще?! Тобі останнім часом вдалося поговорити з Уліссом Муром? Чи з кимось із його друзів?

— Сказати чесно — ні, — визнала Джулія.

— А ти ніколи не замислювалася — чому? Я сама скажу: тому що вони — параноїки, які вирішили… зберегти місто тільки для себе. Що вони мають проти мене? Можеш мені це пояснити? Тільки те, що я — багата? Що вродлива й енергійна? — Облівія спробувала зустрітися із Джулією поглядом. Її очі палали, жінка стукала себе по скроні пальцем зі зламаним нігтем. — І що в мене багато бізнес‑планів?! Так! Визнаю: для мене Двері Часу — це ще й велика ділова ідея. У наші дні продають тури у будь‑які куточки світу: від історичних місць до безлюдних островів. То чому не податися на тиждень до Античного Єгипту? Звісно, з усіма необхідними заходами безпеки: ніяких ножичок для нігтів, ніяких флаконів із парфумами, ніяких фотоапаратів з флешем, щоб не налякати місцевих жителів! А що такого страшного в бажанні перетворити забитий рибальський хутір на багатий сучасний туристичний центр?

Джулія не знала навіть, що їй відповісти.

Облівія відійшла, але вже за мить повернулася і заговорила ще запальніше:

— Чи, може, мила моя дівчинко, отой Улісс та його друзі так мене не люблять через те, що я жінка? Ти про це ніколи не думала? Вродлива й розумна жінка, — Облівія ляснула в долоні. — Гей, прокиньтеся! Двадцять перше століття надворі!

Із кутка, де сховався Рігоберто, почувся скрегіт від пересування каменюк і надривне крехтання:

— Уууухххх!

Манфред підійшов ближче з кривою посмішкою на обличчі:

— Чим ти тут такий зайнятий?

Джулія спостерігала за Облівією, яка металася по камері, як божевільний маятник. І про себе визнавала, що певною мірою та мала рацію: ні Леонард, ні Пітер, ані Нестор не були схожими на взірець сучасних прогресивних чоловіків. Однак якщо їхнім антиподом мала бути істерія в образі Облівії, то сумніви щодо того, хто діяв хибно, зникали.

— Отой… Улісс Мур… він довів мене до сказу! І уся та історія із Первинним Ключем! Первинний Ключ! — Облівія ухопилася руками за ґрати й у відчаї визирнула надвір. — Яке мені тепер діло і до Первинного Ключа, і до того Блека Вулкана?!

— Його тут більше немає, — промовила Джулія, на мить привернувши її увагу. — Ми побували у лабораторії, там — ані сліду: ані його самого, ані Первинного Ключа.

— Звісно! — пирхнула Облівія. — Та я б від усього відмовилася, від усього! Аби тільки вибратися з цього бридкого місця! Чуєте мене?! — крикнула жінка. — Забирайте собі ключі, але дозвольте мені повернутися додому!

— Фу, яка бридота! — пробурмотів тим часом Манфред з іншого кутка камери.

І щойно луна від вигуків Облівії стихла, неприємна підприємниця сумно додала:

— Та чого я оце кричу, мила моя дівчинко? Ніхто не принесе нам ключів, щоб відімкнути двері! Ніхто!

І знову Джулії мимохіть довелося визнати, що жінка має рацію. Як би відчайдушно не хапалася дівчинка за свою останню надію, було мало шансів, що Джейсон зможе витягти її з цієї халепи. Вона й сама здивувалася, як ув’язнення змусило її та Облівію певним чином відчути себе єдиною командою.

— Там, на волі, ще залишився мій брат, — зізналася вона в мить душевної щедрості. — Його не схопили.

— Оте хлопченя? — перепитала Облівія, відійшовши від ґрат. — Та що він зможе зробити?! Як ти думаєш?

— Не знаю. Сподіваймося, щось таки вигадає.

— Ти — яскравий приклад того, що діти нічого не можуть вдіяти там, де вони втручаються у справи дорослих.

І знову кректання Рігоберто і глухе гепання каменів розляглося по камері.

— Фу! — зарепетував Манфред, відсахнувшись через неймовірний сморід, що вдарив йому в ніс. — Негайно поклади на місце оту штуку!

Жахливий, бридкий запах стічної ями заполонив усе приміщення, вдаривши в ніздрі Джулії та Облівії.

— Ой лишенько! — простогнала жінка. — Та що там відбувається?!

Джулія заплющила очі й прикрила носа рукавом ряси, сподіваючись, що отой сморід вивітриться так само швидко, як і з’явився.

Манфред закашлявся, за ним — Облівія, яка ніяк не могла второпати, що сталося. Лише через кілька довгих хвилин дихати стало легше.

— Рігоберто? — покликала Джулія.

— Я тут, — відгукнувся злодій з дальнього кутка камери.

— Що ти наробив?!

— Я знайшов вихід, — відповів той недбало.

Усі троє підійшли ближче до темного отвору в підлозі, з якого линув той самий сморід, що заледве не збив їх із ніг. Отвір здавався бездонним і достатньо великим, аби крізь нього могла пролізти людина.

— Це ти так невдало пожартував? — пробелькотіла Облівія, заткнувши двома пальцями носа.

Злодій з Клоаки, стоячи навколішки поряд із каменюкою з діркою посередині, що служила кришкою для туалету, заперечно похитав головою й попросив уваги.

— Поклади на місце оту штуку! — пригрозив йому Манфред.

— Ні, — мовила Джулія. — Рігоберто діло каже! Послухаймо!

— Я сказав, поклади на місце, інакше я…

— Ти можеш нарешті замовкнути, йолопе? — втрутилася Облівія.

Манфред надувся, мов сич, і щосили стиснув кулаки від люті. Ненависно дивлячись на свою роботодавицю, думав: «Через тебе я тут опинився. Через тебе мене кинули до в’язниці. Через тебе мені розбили останню пару сонячних окулярів. Через тебе я мушу зараз дивитися на відхожу яму, ніби то — позолочений унітаз». Потім підбив підсумки. Результат виявився невтішним, геть невтішним. А тому він мовчки повернувся і вдав, що йому взагалі байдуже.

— Чуєте? Вода! — прислухалася Джулія.

— Я теж чую, — пробурмотіла Облівія, ставши навколішки поряд із Рігоберто.

— Авжеж, вода, — відповів старий злодій. — Стічні ями камер сполучаються із головною клоакою, а та веде до рівчака з коропами.

— Це той, що з рибами, — пригадала Джулія. — А якщо в ньому живуть риби… значить, вода не така вже й брудна.

— Звісно, — продовжував Рігоберто. Його жовтувата, гладенька й слизька, немов у ящірки, шкіра виблискувала в місячному світлі.

— Хочу вам нагадати, що ми — не риби, — зауважила Облівія. — А тому не можемо дихати у воді.

— У великій клоаці є повітря, — відказав Рігоберто. — Небагато, щоправда, десь отак.

Він розвів долоні сантиметрів на двадцять. Джулія всілася на підлогу:

— То ти там уже бував?

— Одного разу, — зізнався злодій.

— І як там?

— Дуже смердить, аж до стоку. Треба буде пливти, затримуючи дихання. Потім — потік спадає вниз, а там уже буде легше. Звідти можна дістатися озера, далі — вихід нагору. Найважчий відрізок — оцей, — він показав на вузький отвір. — Тут доведеться проштовхуватися плечима.

— А глибоко? — поцікавилася Джулія, сковтнувши.

— Тричі мого зросту.

— Навіть і не подумаю, — з жахом вигукнула Облівія, зиркнувши на отвір. — Я туди не полізу.

Рігоберто уважно поглянув на неї, ніби приміряючись, потім оглянув інших.

— Він не пролізе, — видав нарешті вирок, вказуючи на Манфреда.

— Відчепись! — відповів той, не обертаючись.

— А от ти пролізеш, — сказав, звертаючись до Джулії. — І ти — теж, хоча й доведеться підіпхнути.

Останні слова стосувалися Облівії.

— Та хай вам грець! Я не маю анінайменшого наміру померти від задухи чи втопитися в отих… нечистотах підземного стоку. Від однієї тільки думки про це мене нудить!

Джулію й саму нудило від необхідності лізти в той бруднючий колодязь.

Рігоберто байдуже стенув плечима:

— Вихід тут. Я пішов. Якщо хочете зі мною, я зачекаю.

Джулія прикусила губу в нерішучості. Роззирнулася довкола. Нарешті знову перевела погляд на чорний лаз у підлозі.

— Ти знаєш дорогу до Дворика втраченого часу? — запитала дівчинка Рігоберто, згадавши про домовленість, укладену з Джейсоном до того, як вони сховалися під ткацьким верстатом.

— Так.

— Якщо я піду з тобою, зможеш провести мене туди?

— Ану, стій! — втрутилася до розмови Облівія. — Що це ви надумали?!

Жінка вхопила Рігоберто за вузенькі плечі:

— А ти хіба не можеш просто вибратися звідси, а потім… повернутися й відчинити нас?

— Ні, — відповів злодій. — Занадто небезпечно. Кому хочеться повертатися до в’язниці, з якої щойно вибрався?!

— Але ж я заплачу! Засиплю тебе фунтами стерлінгів!

— А що воно таке, оті стерлінги?

— Гроші, монети. Золото! — зарепетувала Облівія. — Можу зробити все, що завгодно!

— Ну, якщо можеш, то сама й вибирайся, — відповів Рігоберто, вириваючись із її рук. — А я пішов.

Він опустив ноги до лазу. Облівія звернулася до Джулії:

— А ти, дівчинко? Повернешся, щоб мене звільнити?

Манфред кашлянув, нагадуючи про себе.

Джулія затрималася з відповіддю. Вона ніколи не вміла так натхненно брехати, як її брат, але останнім часом довелося переглянути оту рису свого характеру. А тому, вичавивши із себе непевну посмішку, промовила:

— Сказати по правді, я навіть не знаю, чи іти мені з ним… До того ж… у мене, мабуть, нічого не вийде.

— Вийде, ще й як вийде! — палко запевнила її Облівія. — Ти така розумниця! Ти… Ти — молодець! Пам’ятаєш, якого прочухана ти дала Манфреду?!

Згадавши про політ зі скелі, коли він ледве не попрощався із життям, посіпака Облівії сердито огризнувся:

— Гей! Підбирайте слова! Тоді просто дощило.

— Обов’язково все вийде! — продовжувала Облівія. — Ти така кмітлива! І не залишиш нас напризволяще. Бо дуже добра. Хіба ні?

Жінка намагалася говорити улесливо та вдавати щирість, але нагадувала отих типів із телебачення, які прагнуть втюхати тобі домашній тренажер за шалені гроші.

— До того ж… не можна залишати тут усі наші ключі. Я мала на увазі: ваші ключі. Еге ж? Правду я кажу? Можемо їх розділити. Я візьму собі ключі з котом і левом святого Марка, а ви — ті, що з вілли Арго. Тож зможете розважатися будь‑коли, як надумаєте: ти і твій брат. Або, може, час від часу ще й тітоньці Облівії даватимете побавитися. Добре? Може, ми з вашою матусею заприятелюємо? Чому б і ні? Як казали в тому фільмі: «Ніколи не кажи ніколи». До того ж ми зараз в одній команді… Як ти вважаєш? — щебетала Облівія і театрально опустилася на підлогу.

— Я пішов, — сказав Рігоберто, прослизаючи в лаз.

Ноги, тулуб, плечі і, нарешті, голова пролізли в отвір і зникли.

Джулія підскочила до дірки й зазирнула вниз. Побачила задране догори обличчя злодія, який завзято рухав плечима, щоб проштовхнути себе вздовж отвору.

— Зачекай! — крикнула дівчинка.

— Ні… я повернуся… потім… — пробурмотів він і зник у темряві.

— Зачекай на мене внизу! — наважилася Джулія. — Я зараз!

У відповідь Рігоберто проговорив щось нерозбірливе.

— Гляди, ми на тебе чекатимемо! — наказувала Облівія, коли Джулія полізла в отвір у підлозі.

— Добре.

Лаз був слизьким і сморідним, вкритим шаром плісняви, моху і ще чогось, про що краще було не думати. Дівчинка сковзнула донизу босими ногами, відчуваючи, ніби до тіла одразу доторкнулися сотні язиків, чи слизьких грибів, чи м’яких комашиних тілець.

Джулія спробувала відігнати жахливі думки, повторюючи сама собі: «Це всього лише колодязь».

Вона опустила руки вздовж тіла, обхопила себе ними, відчуваючи, як її поступово засмоктує донизу.

— У мене вийде, — промовила вголос.

Ось уже камера зникла з поля її зору, навколо на відстані кількох сантиметрів — лише слизькі стінки лазу. Вона задрала голову, як то робив Рігоберто, а її шлунок, тим часом, бурчав, висловлюючи свою відразу.

— У мене вийде… У мене вийде… — повторювала дівчинка.

Джулія спускалася, спускалася, спускалася.

— Звісно, в тебе вийде! — крикнула Облівія згори, зазираючи, неначе привид, до отвору. Дівчинці здалося, що оте обличчя забирає в неї рештки свіжого повітря, що ще залишалося.

— Повернися! Я віддам тобі усі ключі! Усі!

Та жіночий голос ставав усе тихішим, заглушений шумом води, що чувся все ближче. Джулія спустилася ще трішки, щосили стримуючи нудоту, і раптом відчула ногами, що стінки колодязя закінчилися. Вона впала у канал із темною водою, що стрімко мчала донизу.

На мить дівчина затримала подих, але одразу отямилася: вдарила ногами, загребла руками і враз опинилася на поверхні. Розплющила очі й усвідомила, що може дихати. Підняла руки й помацала стелю каналу над головою. Там справді був простір, щоб тримати на поверхні рота і носа. Її серце билося швидко‑швидко, — швидше, аніж мчала стрімка вода потоку.

— Рігоберто! — крикнула вона.

Щось слизьке, як щупальце, ухопило її за руку і потягнуло проти течії.

— Допоможіть!

А тоді вона побачила перед собою жаб’ячі очі Рігоберто і змусила себе заспокоїтися.

— Ти чув? — запитала Облівія, все ще схиляючись над лазом.

— Ні, — відповів Манфред.

— Та що я в тебе питаю! — буркнула вона. — Ти ніколи нічого не помічаєш… навіть… — їй не спало на думку нічого єхидного. — У того дівчиська справді вийшло! І тепер вони втікають! Втікають із цієї бридкої в’язниці!

— Супер! — відізвався іронічно Манфред.

— Авжеж! Слова супергероя! Чому ти нічого не робиш, Манфреде?

Рубець на його обличчі загрозливо блиснув у місячному світлі.

— Через мої плечі, Облівіє. Я там не пролізу, у тій брудній ямі.

Жінка пирхнула:

— Ви тільки послухайте! Він про брудні ями буде базікати! Вже забув, звідки я тебе витягла?!

— У мене була робота, і не гірша, аніж у інших, — відповів той, схрестивши руки на грудях.

— Аякже! Дрібний злодюжка, який перебивався тим, що збирав загублені монети по каналізаціях.

— Ти навіть не уявляєш, скільки можна так назбирати за один робочий день.

— Від тебе жодної користі! Жодної! — дорікнула йому Облівія. — Хай зникне з календаря той день, коли я вибрала тебе в агенції з працевлаштування колишніх ув’язнених.

Жінка знову зазирнула в лаз:

— Я повелася на твоє гучне ім’я. А тепер доводиться мати справу з бовдуром, здатним тільки на те, аби нищити мій парк машин!

— Я тобі вже пояснював, що автівка…

— А мотоцикл? А пустельний всюдихід? — не вгавала Облівія. — Ти — бовдур, Манфреде, справжній бовдур! І через твою дурість ми маємо й досі сидіти тут, за ґратами. А інші тим часом утекли.

— Поглянь на справу з позитивного боку: можемо з’їсти подвійну пайку.

— А хто тобі сказав, що тут узагалі годують?! До речі, відколи це ти звертаєшся до мене в такому тоні?! Гей! Дівчинкооооо! — закричала вона у колодязь. — Не забудь про менееееее!

Після того крику щось таки перемкнулося в незавжди світлій голові Манфреда. Як то буває в результаті короткого замикання, коли після численних спроб струм нарешті подається.

— Годі вже, — промовив прислужник, звертаючись до своєї худорлявої хазяйки, яка стояла навколішках перед стоком.

Рішучим кроком він підійшов до неї.

— Не забууудь, дівчинкоооо…. — завела знову Облівія. Аж тут грубі чоловічі руки підхопили її за гомілки.

За мить жінка відчула, як її перевернули догори ногами, а головою простісінько в лаз, руки міцно притиснуті до боків.

— Манфреде! — заверещала вона перелякано. — Відпусти мене, негайно!

— Із превеликою втіхою! — відповів той із кривою посмішкою. — Приготуйся до пірнання, велика спортсменко!

І штовхнув її вниз.

А коли Облівія застрягла, Манфред ще й підштовхнув її носком під сідниці.

Жінка пролетіла по стоку, мов куля, і з розгону гепнулася в брудну стічну воду підземної клоаки, де ледь не втопилася зі злості та переляку.

З великими труднощами їй таки вдалося випірнути на поверхню.

— МААААНФРЕЕЕДЕЕЕЕ… — загорланила вона на всю силу легенів.

Але її голос розчинився в підземеллі та відбився далекою луною. Згодом і та затихла.

— Нарешті трішки тиші, — посміхнувся Манфред, вмощуючись на лежаку в камері.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У сторожці Нестора всі збуджено загомоніли. Після відповідних привітань та знайомств, було ухвалено спільне рішення, що присутність Фреда Сонька, який безпробудно спав, не можна вважати перешкодою, і Блек Вулкан узявся узагальнити ситуацію:

— Отже, справи такі: учора в замку запрацював верстат Пітера, чим ледь не до смерті перелякав Дзан‑Дзан.

— Раніше він ніколи, ніколи не працював! — вигукнула китаянка, яка сиділа поряд із Ріком.

— Із нього вийшло повідомлення, — продовжив Блек. — Повідомлення із застереженням про те, що скоро мали прибути непрохані гості.

Інші показали йому листа Пітера, якого приніс Фред.

— Але ж у мене ніколи не було Первинного Ключа! — заперечив Блек Вулкан.

— Леонард каже, що він знайшов його цього вечора у старому вітрильнику, який колись затонув на глибині біля берегів Кілмор‑Кова, — втрутився в розмову Рік.

— У «Фіоні», — уточнив Мінаксо, і його очі засяяли від захвату.

— У «Фіоні»? — вигукнув Блек Вулкан. — Виходить, ми не помилилися! Ти справді її знайшов?

Леонард кивнув, але відразу спохмурнів:

— Гадаю, що хтось мене випередив.

Потім кивнув Блекові, аби той продовжував.

— Щойно я отримав те повідомлення, як негайно взявся до справи. Зібрав ключі… — І він показав усім скриньку, у якій поблискувало п’ять ключів — з конем, китом, драконом, мамонтом і мавпою. — Отут криється перша таємниця! Адже коли я залишив Кілмор‑Ков, зі мною були також ключі вілли Арго: алігатор, дикобраз, лев та ібіс. Відтоді я жодного разу не відкривав скриньку. А сховав її так, аби ніхто не зміг до неї дістатися… Але ключі все одно зникли.

— Щоб з’явитися в Кілмор‑Кові, — зауважив Мінаксо.

— Справді? — здивувався Блек Вулкан.

— Усе сталося так само, як і тоді, — промовив Леонард.

Нестор обіперся руками об коліна і повільно підвівся:

— Авжеж. Так само, як і тоді. Але про ключі можна подумати потім. Наразі решта їх може бути в Облівії та в дітлахів, які зараз у… Саду пресвітера Йоана, звідки ти щойно повернувся.

— Оце друга складність, — продовжував Блек Вулкан. — У повідомленні Пітера йшлося про прибуття Облівії з дверей вілли Арго.

— І що ти зробив? — запитав Леонард і почав щось креслити на аркуші.

— Попередив охорону про можливу появу чужинців. Ті заарештували не одного, а цілих двох. Тоді я запропонував Дзан‑Дзан вирушити разом зі мною, сподіваючись у такий спосіб назавжди замкнути двері.

— А насправді ти удвічі зменшив можливості для Джейсона та Джулії повернутися додому, — докинув Нестор.

— Отже, вирушили четверо, — пробурмотів Рік, — а повернулися двоє.

— Та ні, є ще й третій зворотний квиток, — зауважив Леонард, звірившись зі своїми схемами. — Блеку, двері, через які ти колись залишив Кілмор‑Ков, можуть впустити назад одну людину.

— Виходить, повернутися можуть троє, а мандрівників четверо.

— Це означає, що один із них… навічно залишиться ув’язненим у Саду пресвітера Йоана, — дійшов висновку Рік.

— То що ви пропонуєте? — запитав Блек, заспокійливо поклавши руку на зап’ястя своєї помічниці.

Леонард відповів за всіх:

— По‑перше, спостерігати за обома дверима. Якщо вийде Облівія, чи отой ледащо Манфред… ми повинні бути готовими їх знерухомити.

— Для цього у нас є Дзан‑Дзан! — вигукнув Блек Вулкан. — Швидко візьми колби зі снодійним!

Китаянка витягла зі свого полотняного заплічника п’ять скляних колбочок із якоюсь зеленою рідиною.

— Дзан‑Дзан дуже добре вдаються такі зілля з ромашкою, — пояснив колишній залізничник, вручаючи кожному по колбочці. — Достатньо вийняти корок і дмухнути повітрям з колби в обличчя жертви і… раз! Справу зроблено. Одну візьму я, друга залишиться у Дзан‑Дзан, третя — тобі, Леонарде… оця — для Нестора… а остання для тебе, юний Беннере.

Промовляючи прізвище Ріка, Блек готовий був ще щось додати, але, перехопивши застережливий погляд Леонарда, стримався.

— Дякую, пане Вулкане, — відповів Рік дещо збентежено. — Однак зараз мені треба негайно поспішати додому, щоб заспокоїти маму. Вона вже, напевно, хвилюється, — хлопчина зітхнув. — Але мені б дуже хотілося дізнатися решту історії, пане Улісс.

Нестор втягнув голову в плечі, а Блек вигукнув:

— Улісс?! Он воно як!

— Нам слід розділитися, — запропонував Леонард. — Я піду до дверей потягу, який, якщо я не помиляюся, має бути десь тут, поблизу…

Рік кивнув:

— Усе ще під мавзолеєм.

— Мабуть, заберу з собою Фреда, — вирішив сторож маяка. — Принаймні виведу його звідси. Блек, Нестор та Дзан‑Дзан приглядатимуть за дверима вілли Арго. А ти, Ріку, тим часом…

У ту мить чорний телефон Нестора пронизливо задеренчав.

— Хто б це міг бути о такій порі? — здивувася Нестор і поспішив відповісти: — Алло? Так. Це я. Здоров, Феніксе.

Усі здивовано перезирнулися.

— Та ні. Рік тут, зі мною. Живий‑здоровий. Нічого з ним не сталося. От лихо!.. Ні, не думаю… — Нестор прикрив слухавку рукою і запитав Ріка, коли той востаннє бачив матір.

— Я спробував їй телефонувати, але вона не відповіла, — виправдовувався той.

— Феніксе? — знову промовив у слухавку Нестор. — Та ні, по телефону вони не розмовляли. Ясно. Розкажеш все при зустрічі. Ми зараз.

Швиденько повісивши слухавку, пояснив Рікові:

— Отець Фенікс піднявся до вашого дому, тому що побачив світло в усіх кімнатах і двері навстіж. Твоєї мами вдома немає.

— Ой, — занепокоївся хлопчина.

Нестор зняв із вішалки куртку, відкрив шухляду, взяв ключі та рушив до виходу:

— Блеку, ти з помічницею залишаєтеся сторожувати двері вілли Арго, а ми з Ріком спустимося на хвилинку до міста, пошукаємо його матір.

— І як саме ми туди спустимося? — запитав Рік, поспішаючи слідом.

Нестор відчинив двері і, кульгаючи, попрямував до старого гаража вілли Арго. Відчинивши двері, зняв брезент, що вкривав старий триколісний мотоцикл Улісса Мура. Простягнув Рікові каску та наказав надягнути й застібнути її.

— Пенелопі вона була якраз, — промовив, — і тобі буде впору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Три бруднючі, смердючі фігурки вчепилися за найнижчу зі сходинок, вирубаних у стінці кам’яної цистерни, й вилізли з води. Перша рухалася зігнувшись і нагадувала стару зміїну шкіру. Слідом — Джулія, яка до того допомогла вибратися з брудної стічної води підземного озера Облівії.

Вони мовчки сходами дісталися нагору, до самого краю цистерни, де звернули до вузесенького провулка, що закінчувався біля кріпосної стіни. Рігоберто вказав їм на інші сходи, що вели до освітлених місячним світлом ґрат. Побачивши знову над головою зоряне небо, хай і через таке маленьке віконце, Джулія збадьорилася й відчула, що свобода вже зовсім близько.

— Ми тут недалеко від дворика, — промовив Рігоберто і першим почав підніматися сходами. За ним тяглися сліди з бруду та водоростей, що спадали з ряси.

Вибравшись нагору, усі троє здригнулися від свіжого подиху вітру й мимоволі засміялися від щастя. Згодом Облівія та Джулія перевели погляд на похмурі обриси в’язниці та грізний силует замку й замислилися над тим, як їм повернути ключі. І врятувати Манфреда.

— Я пропоную йти далі, негайно! — сказала жінка. — Ключі можуть зачекати. А щодо Манфреда, то хай гниє у камері!

— Але ж у нас немає ключів! І мій щоденник залишився у них! — нагадала дівчинка.

— Я все одно вважаю, що треба йти, — наполягала Облівія. — Спершу вимитися, а вже потім подумати, як діяти. Інакше, за смородом нас одразу знайдуть.

— Це правда, — мусила визнати Джулія.

Рігоберто вже шкандибав уздовж кріпосної стіни.

— Сюди, — промовив він.

Поки вони йшли разом під зоряним небом, Джулія розглядала Облівію, яка рухалася попереду. У такому жалюгідному вигляді їхня найзліша суперниця нагадувала хіба що змучену, істеричну жінку, з ніг до голови вкриту нечистотами. Потім дівчинка подумала про брата й мимоволі усміхнулася: вона справді сподівалася зустрітися з ним у монастирському дворику або хоча б знайти там якесь повідомлення. Про загублені ключі та про щоденник…

— Будемо вирішувати по одному питанню за раз, — промовила вона вголос.

— Що ти там сказала, мала? — перепитала Облівія, кульгаючи попереду.

— Можна у вас дещо запитати? — поцікавилася Джулія, вирішивши не звертати увагу на «мала».

— Звісно.

— Я одного ніяк не можу второпати, — почала дівчина, — коли ви поцупили в мого брата й Ріка мапу Кілмор‑Кова…

— А! — несподівано пожвавішала жінка. — Послухай, мені дуже шкода. То було… як би це сказати… невелике непорозуміння… Можливо, я й повелася з хлопцями не дуже тактовно, але…

— От чого ніяк не можу второпати, — поспішила перебити її дівчинка, — звідки ви знали, що саме там, в Античному Єгипті, зберігалася мапа КілморКова.

Діти й самі дізналися про це неочікувано, завдяки щасливому випадку, допомозі Марук та підказкам, які знайшли у щоденнику Улісса Мура.

— Мені розповіла про це мама, коли передала ключ.

Джулія аж рота роззявила від несподіванки:

— Ваша мама?

— Звісно, — відповіла Облівія. — А чому, на твою думку, я переїхала в таку глушину, як Кілмор‑Ков? Я — та, що самостійно створила імперію у мільйони фунтів стерлінгів…

Джулія, крокуючи слідом нерівною стежиною, аж спіткнулася й ледь не впала. Вона завжди вважала, що Облівія отримала ключа з котом від сестри пані Біґлз, яка була колись її вчителькою в початковій школі. А тепер розповідь Облівії перевернула усе з ніг на голову.

— Перепрошую, а ким була ваша мама? — запитала дівчинка.

Блек Вулкан востаннє поглянув услід Нестору, який спускався до містечка на триколісному мотоциклі, і попрощався із Леонардом, що саме вийшов зі сторожки в супроводі заспаного Фреда Сонька.

Повернувся до вілли Арго, дорогою пояснивши Дзан‑Дзан те, що їй щойно довелося побачити й почути. Адже не слід забувати, що Дзан‑Дзан була жінкою китайського походження, яка кілька годин до того жила в середньовіччі, і нова реальність могла здатися їй дивною та незрозумілою. Попри весь її розум і кмітливість, бідна дівчина сахалася кухні, де було повно гримучих предметів, прихованого в шафі світла (холодильник), труб, якими несподівано починала текти гаряча вода (мийка для посуду), а також дивних штучок, що викликали спалахи світла в сусідніх кімнатах (електричні вимикачі світла).

Її дивували звичайнісінькі речі, як‑от статуетки, якими вілла Арго була просто забита, а також м’які матраци на ліжках. Та й не такими собі звичайними були, наприклад, Двері Часу, через які вони сюди прийшли.

— Зараз мені треба дещо зробити, — сказав їй Блек Вулкан, піднімаючись на верхній поверх.

Дзан‑Дзан пішла слідом до кімнати, стіни якої були викладені світлим мармуром.

Блек на кілька секунд завмер, мовчки втупившись поглядом у ванну, врешті таки вибрав душ, відрегулював лійку таким чином, щоб із неї полився круглий струмінь гарячої води.

— О! Те що треба! — вигукнув, підставивши долоню під воду. — Душ! Хороший душ!

Почав стягувати з себе рясу ченця та зняв кросівки.

— Чи, може, ти хочеш спробувати першою?

Дзан‑Дзан заперечно похитала головою: її аж ніяк не приваблювало оте одоробло, з якого валила пара. Так само насторожено жінка поглядала на власне відображення у двох великих дзеркалах, що висіли одне навпроти одного.

— Я миттю, — запевнив її Блек Вулкан і став під гарячий душ.

— Ааааа! — застогнав він від задоволення. — А ти піди і прослідкуй, щоб не з’явилася ота Облівія… А якщо об’явиться, то приспи її, як інших… Ааааа!

Дзан‑Дзан кивнула і вийшла з непривабливої для неї ванної кімнати вілли Арго.

— І останнє прохання! — крикнув Блек, виставивши руку з душової кабінки. — Подай мені, будь ласка, шампунь!

Старий Рігоберто, Облівія та Джулія піднялися на кріпосну стіну, дійшли до тераси, на якій усе ще жевріли залишки багаття, штовхнули важкі двері та спустилися сходами до великої зали, що вела до Дворика втраченого часу.

— Отут ми наткнулися на Блека Вулкана та його помічницю, — згадала Джулія, коли вони проходили повз два великі горщики, що стояли в нішах якраз на середині сходів.

— Отож… — буркнула неуважно Облівія, занурена у власні думки.

Спускаючись, Джулія із завмиранням серця все чекала, що ось‑ось звідкись вигулькне Джейсон. Але коли вони дійшли до дворика — брата там не знайшли.

— І що тепер? — важко зітхнула дівчинка, шукаючи довкола якогось повідомлення від нього.

Облівія, було схоже на те, уже мала чіткий план дій. Не звертаючи більше уваги ні на дівчину, ні на старого з обличчям ящірки, рішуче перетнула дворик і, неначе справжній марафонець, рвонула до таких непримітних Дверей Часу, що вели до іншого світу.

Зупинившись тільки на мить, помітила відбиток кросівка перед самими дверима.

— Моє припущення виявилося правильним, — тихенько пробурмотіла вона. — Блек Вулкан повернувся на віллу Арго.

— Облівіє! — покликала Джулія.

Дівчинка й Рігоберто підбігли до жінки:

— Що ти хочеш робити?

— Я повертаюся, — відповіла та.

— Не можна! — заперечила Джулія. — У нас немає ключів! Ми не зможемо повернутися!

Розлючена тим, що якесь дівча вказує їй, що робити, Облівія енергійно сплеснула руками, проте все ж зглянулася й кинула останнє пояснення на прощання:

— Послухай, дякую за твою підтримку, але зараз настав час попрощатися. Я якомога швидше повернуся додому. А ти залишишся тут шукати свого брата й ключі. І мої — теж. А якщо не знайдеш, розпитаєш Улісса Мура, Пітера, Блека Вулкана і кого завгодно. А мені до цього вже немає ніякого діла!

То було не зовсім правдою, тому що Облівія швиденько зметикувала: якщо Блек Вулкан повернувся до Кілмор‑Кова з Первинним Ключем, жінці достатньо здобути його, щоб відчинити будь‑які двері. Але про це дівчиську краще було не говорити. Задоволена собою, жінка прихилилася до дверей і додала:

— Якщо хочеш, забери собі ще й Манфреда. Залишаю його з превеликим задоволенням.

— Облівіє! — вигукнула Джулія.

Але жінка вже пройшла крізь Двері Часу і зникла на тому боці.

Вийшовши з ванної кімнати на віллі Арго, Дзан‑Дзан почула якийсь шерхіт унизу. Й одразу потому — жіночий голос, що когось кликав. Блек спокійно наспівував собі під душем.

А тому молода помічниця стиснула в руці колбу зі снодійним і швидко спустилася сходами. Знову почула жіночий голос і причаїлася.

Жінка стояла якраз перед заскленими вхідними дверима.

Дзан‑Дзан довго не вагалася: тихенько підійшла до дверей і крізь скло подивилась надвір. Непрохана гостя була всього за кілька кроків й озиралася довкола, ніби розшукуючи когось.

Китаянка обережно відчинила двері так, щоб та могла увійти. Зачекала, поки незнайомка зайде, підійде досить близько, щоб снодійне подіяло, і дмухнула їй в обличчя хмаринкою зеленої пари.

— Ріку? — ще встигла промовити Патриція Беннер, перш ніж опустилася на підлогу й поринула в сон.

А Джулія, що залишилась з цього боку Дверей Часу, повернулася до Рігоберто й мовила:

— Я до останнього не вірила, що Облівія справді на таке здатна.

— Не думаю, що вона вчинила щось страшне, — пробубонів старий, підходячи до дверей.

— НІ! — вигукнула Джулія. — Не відчиняйте!

— А це ще чому? — запитав той здивовано. — Що такого вже особливого в цих дверях?

— Зараз не час пояснювати, повірте!

У голові Джулії роїлися тисячі думок, одна суперечливіша за іншу.

Перша: наслідувати приклад Облівії. На віллі Арго на неї чекали батьки, вони б якось допомогли. Але як вона могла заборонити Рігоберто піти за нею? А Джейсон? Хіба могла вона покинути брата в цьому місці?

Друга: зачекати на Джейсона і разом із ним піти за ключами та щоденником. І, водночас, треба переконати Рігоберто допомогти їй та не дозволити йому пройти крізь Двері Часу.

Третя: забиратися звідси якомога швидше і десь помитися.

Поки дівчинка обдумувала все це, старий Злодій Клоаки почав оглядати підлогу та стежини довкола.

— Щось тут аж забагато народу ходить, як на мене… — зауважив він, роздивляючись сліди на гальці. — Один, два, три особи тут пройшли нещодавно… якщо не більше.

— Тобто як — три? — запитала Джулія, яка тим часом прокручувала в голові четверту думку: Блек Вулкан, його помічниця китаянка та Облівія Ньютон пройшли крізь двері…

— Отже, залишилося тільки одне місце, — промовила вона, дивлячись задумливо на Двері Часу.

— Що? — перепитав Рігоберто, піднімаючи голову.

Старий здивовано закліпав очима. Дівчина зникла.

Підійшовши до дверей, спробував їх штовхнути. Потім посмикав на себе.

Замкнено.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Два спритні, маленькі, зігнуті силуети прослизнули повз багаття на кріпосній стіні, збігли вниз кількома десятками східців, перетнули численні, залиті місячним світлом дворики, обсаджені кипарисами, що кидали довгі тіні.

Досягнувши нарешті бридкої будівлі, у якій містилися камери в’язниці, Дагоберто показав Джейсонові п’ять монет, які він знайшов у калитці охоронця на кріпосній стіні, і пояснив свій план.

Вони стали тупцятися навколо в’язниці в пошуках потрібного охоронця.

Відкинули двох високих, добре озброєних воїнів із суворими обличчями. Огрядний охоронець у тісній кольчузі, що ледве прикривала йому живота, теж видався кандидатурою, непідходящою для підкупу. Біля третього входу вони побачили молодого вояка, що розслаблено обіперся на алебарду й куняв: голова його раз по раз опускалася, торкаючись леза, від чого той прокидався, а за хвилину чудернацький танок починався знову.

— Оцей! — вирішив Дагоберто, виходячи зі схованки.

Їм довелося голосно кашлянути, щоб привернути увагу охоронця.

— Стій! Не руш! — крикнув той і поправив шолом, що з’їхав йому на очі. Націливши алебарду, неначе то була вудка для риболовлі, разом із тим намагався краще придивитися до тих двох хлопчаків незвичного вигляду.

Дагоберто, на гаючи часу, показав йому затиснуту в долоні одну з п’яти монет і сказав:

— Будь ласка, воїне! Нашого батька заарештовано, а нам хотілося б його побачити.

Кінчик алебарди з неймовірною точністю перемістився з Дагоберто на монету. Охоронець, здавалося, перетравлював оте прохання або, краще сказати, перемелював його подібно до того, як сокодавка перетирає помаранчі, щоб перетворити їх на солодкий сік. Нарешті видав рішення:

— Ну, звісно, хлопчику, — мовив він уже не таким суворим голосом.

Простягнув руку відкритою долонею догори. Дагоберто кинув монету, і долоня негайно закрилася.

Обличчя охоронця розпливлося в усмішці. Він штовхнув ґрати, що слугували за вхідні двері до в’язниці.

З іншого боку дверей смолоскипи слабко освітлювали високий вузький прохід з аркою.

— Дорогу знаєте? — запитав чоловік.

— Звісно, — кивнув Дагоберто. Проходячи повз охоронця, злодюжка спіткнувся і схопився за нього, щоб не впасти, але відразу вибачився.

— Нічого страшного, хлопче. І передайте вітання вашому батькові.

— Обов’язково передамо! — відповів той.

І показав Джейсонові, що в його долоні знову є п’ять монет.

Так, рухаючись від одного охоронця до іншого, передаючи монету з однієї долоні в наступну, двоє хлопчаків усе далі заглиблювалися в заплутані переходи й коридори в’язниці, мов хробачки, що вгризаються в соковите яблуко, аби дістатися серцевини. То ховаючись, то пропонуючи монети, які відразу ж нишком забирали назад, вони минули якісь рівчаки, похмурі підземелля, звідки долинали стогони ув’язнених, покинуті темні будівлі, глухі дворики, кімнати з низькою стелею і почорнілими стінами. Нарешті дійшли до камер, куди кидали нових в’язнів.

Хлопці стривожено перезирнулися. Ті камери розташовувалися зразу за низеньким арковим мостом, перекинутим над рівчаком із коропами. Ліворуч від проходу стояла сторожка з чорною, закопченою від диму стелею, звідки голосно лунали чиїсь голоси.

Джейсон і Дагоберто підійшли до дверей сторожки й постукали. Всередині двоє солдатів саме кинули на стіл гральні кості та сперечалися, хто виграв. Помітивши, що за ними спостерігають, вони підскочили зі стільців й ухопилися за мечі.

— Ви хто такі? — запитав один із вояків — той, що з опасистою бородою.

З бездоганною синхронністю Джейсон і Дагоберто показали їм свої монети.

— Ми прийшли провідати сестричку, — пояснили.

— Сестричку? — перепитав бородань, поправляючи кольчугу, ніби то була зім’ята сорочка. — Про яку сестричку ви базікаєте?

— Ну, дівчинку мого віку, — пояснив Джейсон. — На мене схожа. Знаємо, що її схопили увечері, і… ми хотіли б переконатися, що з нею все добре.

Монети принадливо поблискували.

Швидко перезирнувшись, один із двох показав на скриню на підлозі. Відкрив її й витяг одяг Джулії. Щойно Джейсон побачив речі сестри, як його серце забилося швидше.

— Вона в оце була вдягнена? — запитав чоловік.

— Так, — тихенько прошепотів Джейсон.

Охоронець закрив скриню. Бородатий кивнув і підтвердив, що дівчинка була під їхньою охороною.

— Справа в тому, що… за наказом будь‑які відвідини заборонено… До того ж жоден із вас не повинен тут бути.

— Будь ласка, — не вгавав Дагоберто. — Ми просто хочемо її побачити на хвилинку. Пересвідчитися, що з нею все добре.

До двох монет додалася третя.

— Звісно! — вигукнули хором вояки. Бородань кивнув напарнику, і той зняв із цвяха на стіні кільце, на якому висіло, неначе дзвіночки, багацько різних ключів. — Відведи хлопців до першої камери.

І простягнув руку з розкритою долонею.

Джейсон і Дагоберто рушили слідом за охоронцем: пройшли коридором, по мосту перейшли через рівчак із коропами. Дорогою Джейсон гарячково думав, яким мав бути наступний етап плану. Не схоже, що Дагоберто зараз чимось занепокоєний. Можливо, він сподівається скористатися останніми двома монетами, щоб переконати охоронців відпустити Джулію з ними. І він, напевно, має рацію.

Підійшовши до камери, охоронець почав шукати потрібний ключ, щоб відімкнути її.

— Приємно бачити таку дружну родину, як ваша, — гигикнув він, знайшовши потрібного ключа.

Відімкнув замок і відчинив двері.

— Прошу, — промовив, вказуючи на темний вхід до камери.

— Тьху! Вояки! — гримнув раптом голос Манфреда, який блискавично зацідив охоронцеві кулаком просто в ніс.

Прислужник Облівії Ньютон підхопив тіло охоронця, перш ніж воно гепнулося на підлогу, і зі спритністю пантери затягнув його до камери.

— Швидко вправилися! — промовив Манфред, а потім, придивившись до Джейсона й Дагоберто, вигукнув: — Так це не ви!

Вигляд у нього був геть спантеличений. Дагоберто стривожено озирнувся, вийняв ключ із замка та зайшов усередину.

— Джуліє! — покликав Джейсон.

— Он як її звали! — буркнув Манфред. — Немає тут твоєї Джулії. Я вас переплутав.

Прислужник притулив тіло охоронця до стіни, для впевненості кулаком зацідив йому ще раз, а потім почав швидко роздягати.

 — Не розумію! — занепокоєно вигукнув Джейсон. — Де моя сестра? І що ви тут робите?

Манфред тим часом почав натягувати на себе одяг вояка, ойкаючи щоразу, коли залізна кольчуга шкрябала йому шкіру.

— Знаєте, я навіть подумати не міг, що ви прийдете мене визволяти! Дякую! За мною боржок.

— Де Джулія?

— Вибралася звідси з твоїм дружком, — пояснив Манфред, вказавши спершу на лаз у підлозі, а потім — на Дагоберто.

Потім придивився краще до злодюжки, що супроводжував Джейсона, і додав:

— Та ні, не з цим… Той схожий, тільки старий.

Дагоберто, тримаючи ключі в руці, швидко обнишпорив камеру.

— А куди веде лаз? — поцікавився Джейсон.

Манфред натягнув на себе шолом й обперезався пасом із мечем:

— Мені не дуже кортить про це дізнатися. Добре. Ходімо?

— Ти збираєшся вийти отак? — занепокоєно запитав хлопчик.

Дагоберто струснув ключами:

— Думка слушна, — зауважив він. — Особливо, якщо прихопити із собою кільканадцять друзів…

Почувши перший радісний вигук, бородатий охоронець припинив крутити між пальцями три золоті монети. Почувши другий — підвівся зі стільця. А коли коридор заповнився криками та реготом, вискочив зі сторожки.

Йому здалося, ніби на нього суне якесь чудовисько в лахмітті, що має п’ятдесят голів і сто ніг.

Принаймні пів сотні ув’язнених з криками пробігли повз нього, радісні й безмежно щасливі, нагадуючи розбишакуватих школярів, які щойно склали останній випускний іспит.

Коли охоронець‑бородань нарешті оговтався, спробував уторопати, що ж сталося, та, особливо, — як забити тривогу. Підняв із землі свій шолом і кинувся до воріт з криками:

— Тривога! Тривога!

Йому перегородив дорогу якийсь незнайомий воїн із довгим рубцем на шиї.

— Ув’язнені втекли! — зарепетував бородач.

— От і добре! — вигукнув Манфред і луснув його кулаком по носу. Коли і цей охоронець опустився на землю, прислужник Облівії похвалив себе:

— Тьху! Вояки! — сплюнув він, переступивши через тіло бороданя.

Двоє хлопчаків відчинили скриню. Джейсон одразу простягнув руку за ключами, але її перехопив Манфред. Міцно тримаючи хлопця за руку, посіпака Облівії узяв ключ із котом і ключ із крилатим левом.

— Якщо не помиляюся, це мої. Решта, зважаючи на те, що ти мене звільнив, — твої.

Він відпустив руку, і Джейсон ухопив чотири ключі з вілли Арго та одяг Джулії. Дагоберто націлився на щоденник, і Джейсон йому не заважав.

Домовилися — значить домовилися.

Манфред забрав те, що залишилося від його сонячних окулярів та модного одягу. Закривши скриню, забрали зі столу три золоті монети й розділили їх між собою.

Нарешті повільно рушили до виходу. Щоразу, коли чулися чиїсь кроки, Манфред грізно покрикував на хлопців:

— Я вас схопив! Навіть не думайте втекти!

І за чверть години вони вибралися з в’язниці.

— Ух! — задоволено промовив Блек Вулкан, закриваючи кран.

Що там якісь автомобілі або мобільні телефони! Немає нічого кращого за гарячий душ, аби відновити зв’язок із сьогоденням. Блек вийшов із душової кабінки, забризкавши мармурову підлогу, поклав собі під ноги рушничок, а потім скористався ним, наче дошкою для серфінгу, щоб ковзати по підлозі.

Доковзав до шафки із білизною, дістав звідти блакитний халат з ініціалом «К», вишитим на кишені.

— Часи Мурів скінчилися, — зауважив він, одягнувши його й хутко витираючись.

Погодився сам із собою, що банні халати — теж великий винахід. Потім зиркнув на себе у дзеркало. За роки, проведені в середньовіччі, він дещо схуд, але зміцнів. Лише очі залишалися такими самими: хитруватими й насмішкуватими.

Насвистуючи щось собі під ніс, переглянув пляшечки з парфумами, що стояли на поличці над раковиною, побачив зелений флакон з чоловічим лосьйоном і не втримався, аби не приснути на себе.

У двері постукала Дзан‑Дзан і вигукнула:

— Я її упіймала!

Вулкан відчинив:

— Кого — її?

— Жінку! — очі китаянки весело блищали від задоволення, що вона успішно виконала покладене на неї завдання. — Вона там, унизу! Спускайся!

— Облівія Ньютон? Хвилинку! — відказав чоловік і поковзав на рушнику до своїх заношених кросівок.

Однак за мить до того, як їх узути, помітив пару картатих капців, ізсередини підбитих м’яким хутром. Засунув у них ноги і, задоволений, ніби щойно обраний Папа, спустився сходами в супроводі своєї помічниці.

— Який приємний запах! — зауважила вона, відчувши аромат, що йшов від Блека Вулкана.

— Цивілізація, люба! Це називається «цивілізація»!

Вони спустилися, звернули ліворуч, зайшли на веранду. Жінка лежала на дивані й міцно спала.

— Ось вона, нарешті! — зрадів Блек Вулкан. Проте, придивившись краще, спохмурнів. Легенько провів рукою по її голові та, забувши про тактовність, зауважив: — Я гадав, що вона буде значно молодшою.

Потім реготнув і поділився із Дзан‑Дзан:

— Якщо послухати Пітера, то вона — справжня красуня!.. Одначе смаки в нього завжди були дивними… Особливо щодо жінок!

Блек обійняв Дзан‑Дзан і поцілував у лоба. Тієї ж миті в нього за спиною почувся якийсь гуркіт, що змусив різко обернутися.

— Що там відбувається? — вигукнули в один голос і кинулися сходами нагору.

Почувся істеричний регіт і задоволений вереск:

— У мене вийшло! Так! Я — на віллі Арго!

Блек Вулкан і його помічниця обережно підкралися до кімнати з телефоном, а тим часом невідома особа радісно плескала в долоні й реготала.

Із вітальні з Дверима Часу з’явилася дівчинка, одягнена в якесь брудне лахміття. Побачивши її, Дзан‑Дзан мимоволі відсахнулася.

— Я не дозволю тобі так просто піти, Облівіє! — закричала ця дівчинка і кинулася вперед по чистому килиму. — Зупинися, злодійко! Це мій дім!

І тільки зараз Блек Вулкан і Дзан‑Дзан помітили, що в кімнаті вже була якась жінка. Вони пройшли вперед і стали між двома незнайомками, перш ніж ті встигли вчепитися одна в одну.

— Та що це тут відбувається, хотілося б мені знати?! — загорланив залізничник Кілмор‑Кова, гордо стоячи посеред вітальні в банному халаті з вишивкою «К»  та картатих капцях пана Ковенента. — Ви хто такі?

Дві незнайомки намагалися роздивитися, хто це їх перервав у розпалі сварки. Й обидві зойкнули від несподіванки, побачивши перед собою Блека Вулкана.

— Татку? — невпевнено покликала Джулія, упізнавши халат.

— Татку? — так само невпевнено промовила Облівія Ньютон, упізнавши свого батька.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вовняна ковдра анітрохи не захищала ніг від холоду. Рік сидів у люльці триколісного мотоцикла Улісса Мура, щоки роздувало від вітру так, що він навіть не міг тримати рота закритим. Нестор вів свого сталевого коня впевнено, нахиляючись корпусом на поворотах, щоб краще вписатися. А мотоцикл, немовби величезний джміль, із ревом спускався темною звивистою дорогою Солоної скелі, прямуючи до будинків Кілмор‑Кова, що дрімали в нічній темряві.

Двигун так гуркотів, що Рік не зміг нічого розпитати дорогою і не чув, що казав йому Нестор. Тільки після того як старий садівник зупинив мотоцикл за кілька метрів від його домівки і вимкнув двигун, Рікові вуха знову запрацювали.

Нестор важко зліз із сідла, поплескав по корпусу свій «Урал» часів Другої світової війни та зняв каску жестом, гідним льотчика‑аса.

Хлопчик витягнув затерплі ноги й вискочив з люльки.

— Здоров, Феніксе, — привітався Нестор із темним силуетом, що відділився від ліхтарного стовпа. — Ми поспішали як могли.

Отець Фенікс привітно усміхнувся Рікові та потиснув руку давньому другові, поплескавши його потім ще й по плечах:

— Давненько я тебе не бачив!

— Це ти так натякаєш, що я не ходжу на службу? Неділя — найкращий день для поливання квітів.

Священник пропустив жарт повз вуха і вказав на дім Ріка, де світилося в усіх вікнах:

— Я зателефонував вам через оце. Світло горить, а вдома — нікого.

Хлопчик сумно похитав головою:

— Це я винен. Треба було попередити, що я не вечерятиму вдома.

— Гадаю, мама пішла тебе шукати, — сказав отець Фенікс. — Там на столі лежить записка. Напевне, вона скоро повернеться. Але якщо ми вже тут, краще зачекати разом.

Вони піднялися сходами, зайшли в будинок.

— Вибачте, що не прибрано, — автоматично промовив Рік, переступаючи поріг.

У кухні на столі він знайшов записку від мами: «Я пішла тебе шукати. Як повернешся, зачекай удома».

І знову хлопець відчув докори сумління. Запросивши Нестора та отця Фенікса до столу, запропонував підігріти суп.

— А чому б і ні? — відповів священник, не відводячи очей від Нестора, який здавався дуже стривоженим.

Садівник вілли Арго раз по раз підводився та виглядав у вікно.

— Боїшся, що вкрадуть твого мотоцикла? — запитав його отець Фенікс.

— Угу.

Рік поставив на вогонь каструлю, дістав три тарілки і три склянки та поставив їх на стіл. Помішуючи суп дерев’яною ложкою, промовив:

— Приємно дізнатися, що ви — друзі дитинства.

— Справді? — усміхнувся отець Фенікс.

— Леонард із Нестором розповіли мені про Незабутнє літо. І про скриньку з ключами.

Священник зачекав, поки Нестор кивнув, і нарешті промовив:

— Ключами від Дверей Часу.

— Звісно, — продовжував Рік.

— Тобі розповіли й решту історії?

— Ні. Нам довелося поспішати сюди, — втрутився в розмову Нестор.

— То на чому ви зупинилися?

Хлопець, вирішивши, що здогадався, на що натякає отець Фенікс, відповів:

— На тому, що Нестор та Улісс Мур — це одна й та сама особа.

Отець Фенікс задумливо кивнув:

— Рано чи пізно доводиться дізнаватися про деякі речі.

— Авжеж, — буркнув Нестор, визираючи у вікно.

Відхилив фіранку, ще раз поглянув і додав:

— Піду пошукаю твою маму. Може, вона заходила до таверни.

І швиденько спустився сходами.

Коли Рік та отець Фенікс залишилися удвох, вони розговорилися. Хлопець налив гостю полумисок гарячого супу, потім приготував тарілку і для себе, відрізав чималу скибку хліба, щоб підсмажити на сухарики.

— Ви згадували про кінець історії, — не вгавав Рік.

— Швидко не розкажеш. Після того Незабутнього літа ми Мурів у Кілмор‑Кові кілька років більше не бачили, — почав розповідь священник. — Лише вряди‑годи хтось із родини навідувався ненадовго. Тільки після смерті діда, коли батько Улісса, Джон, вирішив перебратися сюди, щось почало змінюватися. Це сталося десь років тридцять тому. Ми подорослішали, але навіть гадки не мали, навіщо оті дивні ключі з головками у формі тварин. Поділивши їх між собою, зберігали, як талісмани. Але коли Джон відчинив віллу Арго, усе змінилося. Прийшов пакунок із чотирма ключами від Дверей Часу. Мури відчинили ті Двері і знайшли «Метіду».

— Мені розказували… — мовив Рік, сьорбаючи суп.

— Отже, тобі розказували і про ті подорожі, які Мури здійснили, часом беручи когось із нас із собою, аж поки… аж поки не сталася ота мандрівка до Венеції вісімнадцятого століття, коли Улісс Мур закохався в Пенелопу.

— Так, — кивнув Рік.

— Його кохання було шаленим і неймовірним: одне з тих кохань, від яких не втечеш і не сховаєшся. Це було очевидно з їхньої першої зустрічі, для усіх, хто бачив їх разом. Я тоді саме закінчував навчання далеко від Кілмор‑Кова, а коли повернувся, готовий зайняти місце священника церкви Святого Якова, — отець Фенікс засміявся, — то дізнався, що сталося. Я поговорив із батьком Улісса, і той зізнався, що вирішив залишитись у Венеції вісімнадцятого століття, щоб дати можливість Уліссу та Пенелопі жити разом на віллі Арго. Так і сталося: Джон перебрався до Венеції, а Пенелопа зайняла його місце у Кілмор‑Кові. Саме я їх обвінчав. У гроті, у присутності їхніх друзів із міста. Після прощання з батьком і відкриття Дверей Часу відбулися зміни і в нашій ватазі Незабутнього літа. Я відмовився надалі брати участь у їхніх пригодах. Клітенестра стала вчителькою та переїхала до іншого міста. Каліпсо теж відбилася від решти, зустрічалася з нами рідко, хіба що коли грали в шахи.

— Грали в шахи?

— То була їхня улюблена забава. Мушу зізнатися, кілька разів я і сам піднімався до вілли Арго чи до рухомого будинку, спроектованого Пітером, щоб зіграти партію‑другу. Але… я не про це хотів розповісти тобі, Ріку, — додав отець Фенікс, поклавши ложку на стіл. — Ота ватага друзів загорілася думкою відкрити таємниці цього містечка. Знайти усі двері. Усі ключі. Так само, як вони захоплено відкривали для себе дива, що ховалися за Дверима Часу, так само їм довелося дізнатися і про жахи, які за ними крилися. Деякі двері вели до таких небезпечних місць, що волосся на голові ставало сторчма. Місць, доступ із яких до нашого світу слід було перекрити. Предок Мурів Раймонд та його син Вільям саме про це попереджали і вже колись спробували сховати всі ключі… Саме вони, ті, хто розбив Парк Черепах на честь Трьох Черепах — Творців Дверей…

Рік непомітно позіхнув, сподіваючись, що отець Фенікс якомога швидше дійде до найголовнішого.

— Існують такі речі у світі, які важко пояснити науковими методами. Одна з них — двері Кілмор‑Кова. Але вони, мої друзі, воліли за будь‑яку ціну дізнатися, хто їх створив і навіщо. Предки Мурів? Можливо, Ксав’єр, засновник династії? Чи вони всі померли? Але якщо так… тоді хто надіслав на віллу Арго чотири ключі?

Тут уже й Рік відклав ложку і став уважно слухати.

— Не знаю, про що вони там, зрештою, дізналися, але не думаю, що багато. Пітер придумав механізм для відправлення повідомлень з одного світу Дверей Часу в інший, але десь за кілька років потому… ватага друзів розпалася.

— Як це?

— Стався неприємний випадок. Під час однієї з мандрівок Улісс та Леонард опинилися на волосок від смерті. Леонард втратив око, а Улісса поранили. Як виявилося, розгадувати таємницю творців дверей так само небезпечно, як і користуватися самими дверима. Ватага, яка раніше ставила собі за мету ізолювати Кілмор‑Ков від решти світу, переглянула свої плани. Тепер їм спало на думку замкнути назавжди всі двері і знову сховати ключі в недоступному місці. Історія повторилася: як колись до нього Раймонд, цього разу вже Улісс намагався позачиняти навіки всі двері, які сам же й повідмикав. До мене прийшла Пенелопа та попросила, щоб я віддав свого ключа.

— І ви…

— Певна річ, я його віддав. Врешті, для мене то був лише ключ із головкою мавпи. Так само вчинили й інші з ватаги Незабутнього літа, окрім Клітенестри, яка заявила, що загубила свого під час переїздів з одного міста в інше далеко звідси.

— А насправді нічого вона не губила.

— Леонард не бажав зупинятися. Він хотів продовжити пошуки. Хотів розгадати таємницю творців дверей, а тому коли в нього забрали ключа, взявся самостійно шукати один, особливий ключ: Первинний. Сварка, що вибухнула між ним та Уліссом, була жахливою. Мури заборонили Леонарду навіть носа потикати на віллу Арго, але впертий сторож маяка і не подумав здаватися. Саме в той час до історії долучився твій батько.

— Мій батько? — перепитав Рік.

— Леонард завжди був переконаний, що Первинний Ключ слід шукати в морі. Вважав, що і решту ключів викинуло на берег хвилями. Твій тато був справжнім морським вовком. Обидва вміли користуватися аквалангами й чудово пірнали.

Рік почав здогадуватися, як мала закінчитися розповідь отця Фенікса.

— Леонард із твоїм татком шукали Первинний Ключ місяцями, навіть роками… Спершу Леонард платив твоєму батькові за кожне занурення на глибину, а згодом — той і сам захопився пошуками. До того самого чорного дня, коли…

— Мій тато загинув.

— Леонард знайшов тільки човен із сітками та спорядженням для пірнання. Ми шукали його протягом кількох днів, метр за метром прочісуючи все узбережжя. Але… марно.

Священник міцно стиснув руку рудоволосого хлопчика. А той у відповідь підняв голову і твердо сказав:

— Цього вечора Леонард зізнався мені, що знайшов Первинний Ключ. І додав, що… він був не першим, кому це вдалося. Отже, виходить, що там, на глибині… він знайшов… і мого татка?

Отець Фенікс відвів погляд, помовчав і повільно кивнув:

— Можливо, Ріку.

Почулися кроки Нестора, який, кульгаючи, піднявся сходами й захекано промовив:

— Так. Вона заходила. Але куди пішла — ніхто не знає. У вас ще залишився суп?

— Аякже, — підхопився Рік.

Отець Фенікс дістав з‑під чорної ряси фотографію.

— А тепер перейдемо до головного: навіщо ми сюди прийшли.

Показавши світлину Нестору й Ріку, випалив одним духом:

— У день похорон твого тата на мамі був Первинний Ключ.

Від несподіванки хлопчина впустив тарілку, і та розлетілася на друзки.

— Що?! — вигукнув Рік.

Нестор теж роззявив рота від здивування.

— У твоєї мами був Первинний Ключ, Ріку, — повторив отець Фенікс. — Ось чому ми так за неї хвилюємося зараз.

— Ти його хоч пам’ятаєш, старого Беннера? — запитав Леонард Мінаксо Фреда Сонька тоді, коли вони спускалися до грота Парку Черепах із ліхтарем у руці.

— Ще б я його не пам’ятав! — відповів службовець мерії. — Добрий був чоловік. Та й синок у нього нівроку.

— Авжеж, — пробурмотів Леонард.

— Страшний кінець його спіткав, — продовжив Фред і зітхнув: — Що ти хочеш — море. Воно забирає, воно й дає, і так завжди. А тобі пощастило ще з отим оком.

— Оцим? — хмикнув Леонард. — Та море тут ні до чого.

Фред витріщився на нього:

— Як це?! Адже усі знають, що тебе вкусила акула. І лікар Боуен так каже.

— Фреде, любий мій друже, — відповів сторож маяка і поклав йому руку на плече, — от скажи мені: ти коли‑небудь бачив акул у цьому холодному морі?

Фред замислився:

— Сказати по правді… ні. А от китів бачив! Здоровенних!

Леонард кивнув і рушив далі в напрямку Потягу вічної молодості.

Потім і сам подумав про китів. Поглянув на Фреда, розмірковуючи, розказувати чи ні, як він втратив око і як, на його щастя, нагодилися Улісс, Пенелопа й Каліпсо та витягли його з біди. Пенелопа з Уліссом відразу повезли його до лікаря Боуена, а Каліпсо… Каліпсо повернулася до своєї книгарні, плачучи від горя.

«Кит, — подумав Леонард, — і Каліпсо».

Цього вечора вона теж урятувала йому життя.

«Але як вона дізналася, що я в біді?» — запитав він сам себе й зупинився як укопаний.

Фред пройшов іще кілька кроків, аж поки не збагнув, що рухається у темряві сам:

— Леонарде?

Сторож маяка задумливо розмахував ліхтарем:

— Як вона дізналася? — повторив уголос.

— Про що? — не зрозумів Фред.

— Я був там, посеред моря… — пояснив Леонард, слідуючи за власними думками, — а вона направила рятувальників саме туди, припливла з паном Ковенентом та архітектором.

— Не розумію, про що ти говориш, — пробурмотів Фред.

— Так, ніби її хтось попередив. Розумієш?

— Якщо чесно, то ні, — зізнався Фред. — Але сьогодні невдалий день. Сподіваймося, що він швидко закінчиться, бо в мене вже немає сил.

— Послухай, Фреде, — сказав Леонард, нетерпляче озираючись, — ти ж бо знаєш дорогу звідси до потяга?

Фред почухав потилицю:

— Здається, знаю… Треба дійти он до того ліфта і спуститися…

— От і чудово! Я тобі цілком довіряю, — запевнив його Леонард і вручив колбу із зеленим снодійним. — Єдине, про що тебе прошу: сідай на потяг і, якщо побачиш когось, хто увійде через двері в кінці… Такого, напевно, не станеться, але все може бути… Дмухни оцим йому в обличчя. А там і я підоспію. А ти потім підеш додому спати.

Фред невдоволено зиркнув на годинника:

— Легко тобі говорити. А мені, коли оця халепа з потягом закінчиться, треба буде плестися на роботу. Добре вже… — буркнув він, беручи колбу. — Завтра висплюся.

Леонард стиснув його за плечі, не знаючи, як інакше висловити свою вдячність:

— Дякую!

Потім розвернувся і щодуху помчав до книгарні Каліпсо.

Малий злодюжка жестом змусив Джейсона і Манфреда зупинитися.

— А тепер що не так?

— Погляньте, — промовив, переступивши через тіло сплячого охоронця.

І справді, угорі на сходах біля дверей і на тих сходах, що спускалися до монастирського дворика, було добре видно чорні відбитки чиїхось слідів.

— Принаймні троє, як на мене… Двоє дітей і один дорослий.

— Поганий знак, — відзначив Манфред, обіпершись об алебарду охоронця.

— А я думаю, що добрий! — вигукнув Джейсон і полегшено зітхнув. — Одні з них можуть належати Джулії!

— Згода. А великі — Облівії, — хмикнув Манфред.

Джейсон і собі взявся розглядати сходи, якими вони із сестрою проходили кілька годин тому. Не було сумніву: сліди вели вниз.

— Хай там як, а потрібні нам двері — там, унизу! І я маю знати, куди поділася моя сестра!

— От і гаразд! — гмикнув Манфред. — Забираймося звідси негайно!

Джейсон почав спускатися, потім озирнувся на Дагоберто, який так і залишився стояти нагорі:

— Ти що, не йдеш?

Злодюжка заперечно похитав головою:

— Я привів тебе туди, куди ти просив. Моє завдання виконано.

Джейсон його не вмовляв, адже знав, що краще зберегти таємницю Дверей Часу. Повернувся і потиснув руку хлопцеві:

— Як хочеш. Дякую за все те, що ти для нас зробив.

— І тобі спасибі, — відповів Дагоберто, змахнувши щоденником.

Хлопці постояли хвилинку, мовчки дивлячись один на одного.

Тим часом Манфред почав спускатися.

Дійшовши до монастирського дворика, Манфред ледь уторопав, де вони. Хоча саме там охорона схопила його й Облівію, щойно вони вискочили з грота на збожеволілому судні.

— Неймовірно, — пробурмотів чоловік, ідучи по слідах Джулії, Облівії та Рігоберто.

Сліди вели до дверей, які Манфред відразу впізнав. Саме через них вони сюди потрапили.

— Сподіваймося на тому боці не вскочити в якусь халепу або в новий шторм! — пирхнув він.

Спробував відчинити, але двері не піддавалися. Манфред їх штовхав, тягнув на себе, крутив ручку, нарешті став лупцювати по них алебардою.

— Що відбувається? — підбіг до нього Джейсон.

Манфред востаннє вдарив по дверях носком і відійшов:

— Не відчиняються!

— Як це — не відчиняються? — пробурмотів хлопчик. Спробував і собі, але швидко зрозумів, що Манфред мав рацію. Усвідомивши це, його охопив неконтрольований жах.

— Вони замкнені! Двері Часу замкнені!

— І що тепер? — запитав Манфред за його плечима.

— Що тепер?! — Джейсон розвів руками. — Нам звідси не вибратися!

У монастирському дворику раз по раз з’являлися і швидко зникали неясні тіні, а з‑під землі долинали якісь дивні звуки. Манфред і Джейсон стояли один навпроти одного, як укопані.

— Не смішно! — сказав Манфред. — Що значить — не вибратися?

— Двері Часу… — пробелькотів Джейсон. — У нас немає іншого шляху, щоб повернутися на віллу Арго. Вони повинні були залишатися відчиненими доти, поки через них знову не пройдуть четверо.

Манфред зацідив по дверях алебардою:

— Але ж вони замкнені!

— Значить, четверо вже повернулися…

— Як таке може бути?! Там що… ніхто не перевіряє документів? Немає ніякого контролю?!

Джейсон заперечно похитав головою, і тільки тут Манфред почав розуміти:

— Як це так?! Коли летиш літаком, то тебе десять разів обшукують, перевіряють квитки, паспорт і…

Джейсон ледве не плакав від розпачу і, знай, мацав себе по кишені:

— А ключі всі тут залишилися!

— О, тепер я второпав! — Манфред двічі врізав носком по дверях. — Це приблизно так само, як забути в машині ключі від дому, а ключі від дому залишити в машині.

— Авжеж, щось схоже.

— Ну, так можна вибити скло, — не вгавав той. — Завжди можна вибити скло. Або висадити двері.

— Тільки не ці двері.

Манфред стиснув кулаки і почав нарізати кола:

— От відчував я, що не варто мені йти! Так і знав! Треба було залишатися там, із Ґвендаліною, стригти волосся! От що слід було робити: триматися разом із Ґвендаліною. Як і того разу, коли Облівія надумала відчинити двері в домівці тієї старої божевільної із сотнею котів. А я котів терпіти не можу! Я б їх усіх запхав до печі! Та все ж, залишився в Кілмор‑Кові мокнути під дощем! І навіть не знаю, куди вона тоді подалася через оті двері!

— До Країни Пунт, щоб поцупити в нас мапу!

— А де вона, в дідька, є, ота ваша Країна Пунт?

— У Стародавньому Єгипті, — пробурмотів сумно Джейсон.

— Як оце тут?

— Ну, щось схоже. Але ще давніше.

— Як королева‑мати? — поцікавився Манфред, пригадуючи щось найстаріше з йому відомого. — Чи як «Манчестер Юнайтед»?

Джейсон почухав потилицю:

— І що тепер робити?

Манфред ще пару разів гепнув по дверях, про всяк випадок. Потім роззирнувся. І знову глянув назад. Йому здавалося, що за ним спостерігають.

— Слухай, — мовив нарешті, звертаючись до Джейсона, — ти ж розбираєшся, що воно й до чого. Має ж бути якийсь спосіб повернутися додому. От як ви були тоді у Країні Гунт…

— Пунт, — виправив його хлопець.

— Хай і Пунт. Облівія тоді як повернулася? Через домівку старої з котами?

— Авжеж.

— А ви?

— Через двері на віллі Арго, — буркнув Джейсон. Було очевидно, що Манфред не розумів різниці між Дверима Часу в Кілмор‑Кові, кожна з яких вела до одного конкретного місця і відмикалася тільки одним ключем, тоді як двері вілли Арго могли сполучатися із різними Дверима Мрій.

— Хвилиночку…

Поки вони розмовляли, тіні на монастирському дворику почали якось дивно рухатися, ніби чудернацькі силуети повільно сходилися й розходилися.

— Що ти там знову собі надумав? — пирхнув Манфред, опускаючись поряд із ним на землю.

— Як знати, може… є один варіант…

Потім вигукнув:

— Звісно! Щоденник! — він повернувся до Манфреда. — Нам потрібен щоденник, якого я віддав Дагоберто!

— Точно! — кивнув прислужник Облівії, хутко підвівся і побіг. Як тільки він наблизився, тіні, що з’явилися у дворику, сховалися, але за мить вигулькнули за спиною Джейсона. — А навіщо він тобі знадобився?

— Двері коня, — пояснив Джейсон, незграбно шкандибаючи слідом за Манфредом. — Щоб потрапити сюди, Блек Вулкан скористався дверима Потягу вічної молодості.

— Ну, тобі видніше, — промовив Манфред, який нічого не второпав. — І що з того?

— А те: якщо ми їх знайдемо, то одному з нас можна буде повернутися… Ой! — зойкнув раптом Джейсон і покотився по землі.

Манфред біг далі, перескакуючи по дві, а то й по три сходинки за раз. Коли він нарешті помітив, що Джейсона поряд немає, то вже дістався до самого вершечка сходів.

— Хлопче?! — покликав він, обертаючись. — Хлопче! Куди ти подівся?

Відповіддю йому було лише відлуння власного голосу.

Манфред вибрався на кріпосну стіну, де побачив Дагоберто, який зручно вмостився перед рештками багаття, зацікавлено гортаючи отриманого щоденника.

— О! Як добре, що ти ще тут! Нам потрібен отой… — Манфред повернувся. — Хоча… я не бачу більше хлопця.

Дагоберто похитав головою і вказав на відбитки чиїхось слідів на сходинках:

— Тоді це недобрий знак. Тому що ось тут — сліди Злодіїв Клоаки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

На віллі Арго панував повний шарварок. Облівія Ньютон накинулася на Блека Вулкана, і хоча після скаженої й безрезультатної сварки вони вже дещо заспокоїлися, однак і надалі поглядали одне на одного вороже. Джулія тим часом з криками, що це її домівка, вибігла з вітальні, а тоді, голосно кличучи батьків, аж поки не знайшла їх на дивані, де обоє міцно спали під дією ромашкового снодійного. Дзан‑Дзан вдалося дещо втішити дівчинку, пояснивши, що саме сталося.

Куди подівся Нестор? А Рік? Загубився десь у підземних ходах?

Не знаходячи відповідей на свої запитання, Джулія гарячково кидалася з кімнати в кімнату. На веранді дівчинка побачила ще одну жінку, яка на дивані спала глибоким сном, і тут уже почала вимагати пояснень.

Але від Облівії та Джулії так нестерпно тхнуло, що Блек наполіг, аби обидві мандрівниці спершу як слід помилися. Дзан‑Дзан повела Облівію до ванної кімнати, де вказала їй на душ і видала такі чудернацькі пояснення, що жінка не втрималася й пирхнула:

— Я й сама знаю, як працює душ!

Тоді китаянка вручила їй квітчасту сукню, позичену в гардеробі пані Ковенент і вийшла.

Поки Джулія і собі побігла митися, Блек Вулкан зітхнув. Поглянув на жінку, яка спала на дивані веранди, і замислився, хто б то міг бути.

Коли він помітив, що Дзан‑Дзан повернулася, хотів було в неї щось запитати, аж тут йому вцідили міцного, несподіваного ляпаса.

— Ой‑ой‑ой! — заволав він, прикладаючи долоню до вмить почервонілої, як рак, щоки. — Ти збожеволіла?

Завжди спокійне і незворушне обличчя помічниці китаянки перетворилося на маску злючого дракона. Жінка вказала на сходи, що вели нагору, звідки лунав плескіт води в душі.

— То, виходить, у тебе є донька?! — крикнула вона, після чого рушила до крісла й усілася з ображеним виглядом. — Бач, який молодець!

Двадцять хвилин потому Блек, Дзан‑Дзан, Облівія та Джулія сиділи один навпроти одного за столом у кухні — одній із небагатьох кімнат на віллі, де ніхто не спав. Перше питання, що стояло на порядку денному: чому Облівія назвала Блека Вулкана татком.

— Справа в тому, що… — почав явно збентежений залізничник. — Я, напевне, не та людина, яка мала б вам це пояснювати. Сказати по правді, пані Ньютон…

— Панночка.

— Панночко Ньютон… я вас не знаю. Усе, що мені про вас відомо, мені розповів Пітер. Я справді взагалі анічогісінько не знав, повірте. Але… а тепер… — Блек доторкнувся до червоної щоки. — Не знаю, що і думати.

Він замовк: із вітальні, де були Двері Часу, почулися глухі удари, ніби хтось гамселив у них з другого боку, намагаючись відчинити.

— Що це?.. Що там іще відбувається?

Почувши удари, Джулія занепокоєно підвелася: можливо, то Джейсон стукає у двері з того боку? Вона мовчки підійшла до Дверей Часу. Чорне, пошкрябане дерево якнайкраще віддзеркалювало її душевний стан.

Дівчинка приклала вухо до дверей і прислухалася.

Але нічого не почула.

Коли вона повернулася до кухні, заговорила Облівія:

— Єдина згадка про батька, що в мене є, — це світлина, яку я знайшла в одній із шухляд столу моєї матері. Мама ніколи про нього не розповідала. А коли я запитувала, то відповідала лише, що той поїхав далеко‑далеко, і говорила це так, ніби давала зрозуміти, що він помер.

— І на тій світлині був я?

— Без сумніву, — відповіла Облівія.

Блек Вулкан почервонів:

— Але цього не може бути!

Джулія зі скреготом переставила кухонну табуретку:

— Можливо, вам, Облівіє, краще пояснити, хто ваша мама.

— Клітенестра Біґлз.

Чоловік аж підскочив від несподіванки:

— Оце так! Значить, може бути.

Дзан‑Дзан заліпила йому другого ляпаса.

— Хвилинку! — втрутилася Джулія, хоча й добре розуміла стан китаянки. Ухопила її за руку і вивела із кухні до саду. — Ситуація справді досить делікатна… Краще залишити їх наодинці!

Дзан‑Дзан гірко плакала від образи і промовляла крізь сльози:

— Він нічого не казав… обдурив… і тут я дізналася… інша жінка… і дочка…

— Так, звісно, розумію… Ну що ж тепер… — намагалася втішити її Джулія, хоча й сама була дуже стривожена. Однак знайомі темні силуети дерев у садку, великий сікомор, гомін прибою вдалині дещо її заспокоїли.

— Зрештою, усі чоловіки однакові, — промовила дівчинка фразу, яку чула сотні разів. Але насправді вона так не думала.

Згадала Джейсона, який не був схожий ні на кого.

І подумала про Ріка — єдиного і незамінного, як і її брат.

Залишившись наодинці, Облівія зиркнула на Блека Вулкана сповненим ненависті поглядом.

— Мама поїхала з Кілмор‑Кова не з власної волі. Їй довелося це зробити. І вона соромилася тебе. Настільки соромилася, що навіть своїй сестрі не розповіла, що сталося насправді.

Блек узяв із холодильника пакунок із замороженими харчами і приклав собі до щоки:

— Я й сам нічого не знав… Але повір мені… я… я кохав твою матір.

— Здається, вона думала інакше. Я народилася у Чеддарі без батька, мене виростила вона. Сама.

— Мені дуже шкода. Я навіть уявити собі не міг…

— Я вчилася, працювала. Усе сама. Завжди сама. І розбагатіла.

— Радий за тебе… А твоя мама…

— Вона звільнила тебе від проблем, розвернулася і пішла!

— Та ні! Я неймовірно сумував за нею! Я… Я завжди про неї думав, навіть присвятив їй свого локомотива! — виправдовувався Блек.

— Тоді чому за тридцять років ти жодного разу не дав про себе знати? Чому жодного разу до неї не приїхав?

— Бо вона не хотіла, — пробурмотів чоловік. — Те, що сталося між нами… як би це краще сказати… можна назвати драмою непорозуміння.

Облівія гірко реготнула:

— Та бачу я, яка це драма: мама померла, а в тебе — інша жінка.

— Це лише моя помічниця! — виправдовувався Блек. — До того ж недобре літньому чоловікові мого віку жити самому…

— Недобре, коли мала дівчинка росте без батька! Або уявляє його собі кращим, аніж він є насправді!

— Гей, хоч трішки поваги до татуся! Ти бач, яка… — пробубонів залізничник і поклав пакунок із замороженими продуктами на кухонний стіл. — Хто ж міг собі таке уявити?! Можна принаймні поцікавитися: хто вибрав для тебе таке ім’я?

— Я сама вибрала, щоб зробити кар’єру у впливових колах! У Лондоні!

— Зрозуміло. — Блек похитав головою. — Тепер мені ясно, звідки в тебе ключ… З глузду з’їхати! Клітенестра. І моя дочка. Яка до того ж ледь не одружилася з Пітером!

— А це вже ні! Він мені ніколи не подобався!

— Слава Богу! — випалив батько. — Ніколи не слід занадто прив’язуватися до когось у житті!

— Тату!

Блек прикусив губу:

— Вибач. Я пожартував. Просто… якби ми змогли поговорити раніше, коли ти намагалася розгадати таємницю дверей…

— А що мені було робити?! Адже той ключ був єдиною згадкою про маму, що залишилася в мене!

— Так, звісно… і правда…

— І потім… насправді я шукала тебе. Хіба не ти зібрав усі ключі й вивіз їх?

— Не всі. Не було твого… і ключа Пітера. Але мав рацію Улісс, — Блек енергійно пошкріб бороду, — ці ключі живуть власним життям. Самі вирішують, коли і в якій шухляді з’явитися.

Облівія нервово забарабанила по столу тими нігтями, які ще не зламалися:

— А славнозвісний Первинний Ключ?

— У мене його ніколи не було, — відповів батько без вагань.

— Отже, його не існує.

— Ще й як існує.

Облівія суворо поглянула на нього.

— Я не жартую, — промовив Блек, — хоча ніхто з нас уже більше навіть не вірив… Леонард його знайшов. Через двадцять років.

Очі жінки хижо блиснули:

— І де він?

— Ну… зараз не найкращий час про це вести мову.

— А як на мене, то кращого часу й бути не може.

Блек двічі обійшов навколо столу, заклавши руки за спину.

— Не знаю… Але, врешті‑решт, ти ж бо моя донька, хіба ні?

— Де він?

Чоловік схилився над столом:

— Перед тим як ти… з’явилася… Леонард саме розповідав нам, що знайшов його в морі. Казав, що човен усе ще лежить на березі, його викинуло морем. Я не дуже второпав, чи він уже забрав ключ звідти, чи ні.

Облівію підкинуло зі стільця, немов на пружині:

— Тоді чому ви нічого не робите?! Знайшли Первинний Ключ і теревените, невідомо про які дурниці?! Тату, Первинний Ключ — це найважливіше!

Блек Вулкан усміхнувся, намагаючись поводитися так, як годиться гарному батькові:

— Тепер, коли я тебе знайшов, Облівіє…

— Іди ти до дідька! — гаркнула вона, відштовхнула його щосили й кулею вискочила з кухні.

У саду вілли Арго бідолашна Дзан‑Дзан жалібно схлипувала, сидячи у дерев’яній альтанці. Джулія тим часом зазирала у вікна сторожки Нестора. Усередині нікого не було. Світло вимкнено.

Дівчинка обійшла навколо, нарешті наблизилася до дверей і легенько штовхнула їх. Двері відчинилися.

Дещо збентежена, вона увійшла всередину, увімкнула світло.

Побачивши, як стояли стільці, зрозуміла: зовсім недавно тут щось обговорювали. Помітила на столі наручний годинник, схоже, для підводного плавання, а на циферблаті розгледіла сову і тавро Пітера Дедалуса.

— Рік… — прошепотіла дівчина, притиснувши годинника до грудей. Але не відчула очікуваного тепла, що нагадало б їй про рудоволосого хлопця.

Джулія пройшлася кімнатою, намагаючись вгадати, на якому саме стільці нещодавно сидів Рік. Наблизилася до дивана, де все ще виднілася велика вм’ятина від чийогось тіла.

Ось письмовий стіл Нестора. Усі предмети розставлено акуратно й рівно, хіба що краєчок мапи виглядав зі скрині на підлозі.

Дівчина зацікавлено підійшла і відчинила скриню. Вийняла велику мапу, на якій були зазначені усі гроти міста та його околиць. І помітила згорнутий портрет, що лежав під мапою.

Роздивившись обличчя зображеного на ньому Улісса Мура, у неї перехопило подих.

— Нестор?! — не втрималася від вигуку Джулія.

І, наче за помахом чарівної палички, усі пазли, яких до цього бракувало, стали на свої місця: Нестор, якому були відомі всі таємниці Кілмор‑Кова, який умів швидко знайти потрібну книжку в бібліотеці вілли Арго і знав, як потрапити до схованої на горищі майстерні Пенелопи… тобто його дружини! Нестор, який уперто розставляв на місце меблі в кімнатах, якщо хтось насмілювався їх пересунути. Нестор, який жив у парку вілли, аби тільки не залишати домівку, де проминуло все його життя. Нестор, який сховав портрет Улісса, щоб ніхто не зміг його впізнати.

Під портретом лежали щоденники. Старі щоденники. На обкладинці кожного зазначалося ім’я Улісса Мура.

Джулія розгорнула один.

Щоденник було написано нерозбірливим почерком. Взагалі нічого не розібрати. Тому що їх писали особливим шифром, однією із тих мов, про які йшлося у «Словнику забутих мов».

Джулія витягла зі скрині ще кілька. Швиденько їх погортала. Зашифровано. Зашифровано. Усі зашифровані! А ще там були малюнки, багато малюнків.

Розгорнувши останній, побачила портрет Ріка.

Взяла передостанній. Там були намальовані вона та Джейсон.

Дівчинка гарячково взялася розкладати щоденники в ряд, аби збагнути за малюнками, про що в них ішлося.

То була повна історія вілли Арго.

Джулія підняла голову, намагаючись заспокоїтися, бо від хвилювання її серце калатало так, що ледве не вилітало з грудей.

І тут вона почула, як гримнули двері кухні. Крики Облівії. Голос Блека Вулкана:

— Зупинися! Що ти надумала?

Швидкі кроки гравійною доріжкою. Дверцята автівки, що відчинилися й зачинилися.

Джулія вискочила зі сторожки.

Але було вже запізно.

Облівія завела автівку батька і рвонула з місця, здійнявши в повітря ціле віяло гравію.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон відчув, як у нього вчепилися десятки маленьких рученят, вони закривали йому рота, тягнули донизу, і звідусіль чулися загадкові голоски, що, знай, примовляли:

— Ми вхопили хлопця, але інший утік! Відпустіть його! Наздоженіть! Та ні, не наздоганяйте!

Хлопчик марно намагався звільнитися. Він не бачив нічого, окрім босих ніг двох десятків злодюжок, одягнених у темне смердюче лахміття.

— Ану, дайте мені поглянути! — почувся чийсь владний вигук.

Джейсона рвучко розвернули, поставили на ноги, задрали йому голову та запхали до рота огидного кляпа, і він опинився просто перед якимось старим із жаб’ячим поглядом.

Той кивнув із таким виглядом, ніби знав хлопця, і сказав іншим:

— Це він. Брат Джулії.

Почувши ім’я сестри, Джейсон знову спробував пручатися, але його тримали міцно; хоча руки злодюжок були мокрими і слизькими, вирватися з них не вдавалося.

Хлопець відчув, як його обв’язали мотузками та кинули на землю. Потім протягнули по гальці і нарешті підняли. Тепер він опинився у горизонтальному положенні, але прив’язаниий до довгої палиці. Неначе ковбаса.

— Пройде? — запитав хтось.

— Звісно!

— А я кажу, що ні!

— Бач, який товстий! Як порося!

Джейсона обмацали численні руки, а голоси все ще сперечалися.

Ватага рушила до ринви для дощової води, влаштованої посеред монастирського дворика. Один за одним злодюжки полізли до отвору, потім засунули туди зв’язаного Джейсона, який після цього взагалі більше нічого не бачив. Відчував тільки, як його тягнули і проштовхували вузькими, слизькими підземними ходами разом із палицею, до якої його було прив’язано. Від ударів та штурханини хлопчик знепритомнів.

Коли Джейсон нарешті розплющив очі, побачив, що перебуває у ледь освітленій кімнаті. У повітрі відчувався слабкий аромат ладану й диму. Хлопець рвучко підхопився на ноги і збагнув, що підлогу кімнати вкривали килими й подушки. У голові стугоніло, а набита в лабораторії ґуля боліла ще дужче.

Він кинувся до єдиного в кімнаті вікна з ґратами. Перед очима відкрився вид на гротескні темні будівлі.

За його спиною відчинилися двері, зайшов старий, доволі охайно одягнений.

— Вітаю! — промовив чоловік, піднявши догори руку.

— Ви хто? — запитав його Джейсон.

— Я — Рігоберто, — відповів той приязно. — Ходімо зі мною, прошу…

І вивів хлопця надвір. Джейсон поплескав себе по кишенях і з жахом збагнув, що там було порожньо:

— Мої ключі! І монети!

— Прошу, ходімо зі мною. Ми передали все нашому володарю, — обмежився коротким поясненням Рігоберто, крокуючи попереду.

— Вашому володарю?

— Канонику Підземних Ходів, Владиці Злодіїв Клоаки.

Коридор виявився значно довшим, аніж можна було уявити, зважаючи на те, що йшлося про стічні підземелля. У повітрі відчувався легкий запах мальви, а ще той самий слабкий аромат диму й ладану.

— Можна дізнатися, навіщо ви мене схопили? — поцікавився Джейсон, поспішаючи за старим.

— Твоя сестра зникла за дверима і не відчиняє, — відповів Рігоберто. — Ти теж хотів пройти через ті самі двері. А це означає, що ти — неабияке цабе!

— Ви помиляєтеся! — пробелькотів хлопець.

— Прошу! — проголосив Рігоберто, зупинившись під великою аркою, що відкривала вхід до приміщення. — Владика Підземних Ходів чекає на тебе.

І Джейсон увійшов.

Він опинився у довгій блакитній кімнаті: блакитна підлога, блакитні, майстерно вишиті фіранки, блакитні гобелени на стінах.

У дальньому кінці кімнати стояв, певно, трон, а насправді — щось на кшталт низького східного столика, на якому, схрестивши ноги по‑турецьки, возсідав, певно, той самий Владика Підземних Ходів.

Джейсон несміливо підійшов ближче.

— Вітаю! — кивнув йому чоловік. — Ось і винуватець моєї безсонної ночі!

Його голос лунав заспокійливо і трохи насмішкувато.

— Гадаю, сталося непорозуміння… — пробубонів Джейсон, виправдовуючись. Підійшов ближче, аби відрізнити блиск блакитних стін від блакитного одягу незнайомця і роздивитися, як слід, хто перед ним. Як же він здивувався, побачивши свого однолітка! Так і завмер із розкритим ротом.

— Яке ще непорозуміння, незнайомий юначе?

Джейсон ніяк не міг второпати, чи той насміхається, чи говорить серйозно.

— Я… навряд чи я набагато молодший за тебе! — пирхнув він нарешті.

Владика розреготався:

— Ой, ні! Ти помиляєшся! Я набагато старший. Справді. Набагато. Але не питай, наскільки, бо я не пам’ятаю. Якщо хочеш, можемо піти разом і дізнатися.

І махнув рукою в бік одних із дверей. Оскільки Джейсон мовчав, Владика вказав йому на речі, викладені на столику поряд із троном:

— Ось твої речі. Забирай, якщо вони тобі потрібні.

Джейсонові не треба було повторювати двічі: він схопив чотири ключі та швиденько запхав їх до кишені.

— Навіщо мене сюди привели?

Хлопець у блакитному одязі зійшов із трону:

— Чому? Тому що ця історія мене зацікавила. Знаю, що твоя сестра зайшла у двері, які тепер не відчиняються. Ніхто з моїх людей не зміг їх відімкнути. Гадаю, навіть Бальтазару таке не під силу.

— Ти знаєш Бальтазара?

Владика Підземних Ходів замислився:

— Як ти кажеш: Бальтазар? Виходить, що знаю. Здається, так — Бальтазар! Гмм… Знаєш, коли молодієш, багато речей забувається. Саме тому… я все записую. Ходімо зі мною, незнайомий юначе. І розкажи мені про оті дивні двері, що не відмикаються…

Незнайомець рушив уздовж довжелезного коридора, пройшов через залу, де палали тисячі свічок. Звідти вони потрапили до п’ятикутного приміщення з п’ятьма виходами, кожен із яких вів до окремої зали.

У центральній кімнаті — повно паперових сувоїв, дрібно списаних вертикальними стовпчиками. Вони були складені один на один у певному порядку і позначені дивними символами. Деякі, ще не дописані, лежали розгорненими на великих дерев’яних столах. Неймовірно складна геометрія стелі, зробленої із нахилених під кутом дзеркал, забезпечувала освітлення від свічок, що горіли у п’яти бічних приміщеннях.

— Це моя канцелярія, а ото — мої нотатки, — пояснив Владика Підземних Ходів, вказуючи на тисячі сувоїв. — Саме завдяки детальним записам, я пригадав, що колись давно, навідуючись до Джерела вічної молодості… там, неподалік, я знайшов ще одні двері, які теж не відмикалися…

Хлопець швидко звірився з одним зі своїх сувоїв і додав, перечитавши написане у стовпчик:

— Ось воно! Якраз біля джерела стоїть кам’яна хатина. У ній є двері, схожі на решту дверей у замку, але вони замкнені. Тобі про них щось відомо?

— Не знаю, про що ти говориш! Не знаю, ані хто ти такий, ані де я, ані чому я тут! — розпачливо вигукнув бідолашний Джейсон.

— Я вже пояснював тобі чому. А щодо того, хто я… усе залежить, які з цих п’яти дверей я виберу. Якщо вийду через оті… то я — Каноник Підземних Ходів, Владика Злодіїв Клоаки. А якщо через оці… то стану Абатом Аббаїно, ватажком Хитрунів Даху… Саме ці дві ролі мене найбільше тішать. А коли перейду на той бік, то вдаватиму із себе пресвітера Йоана.

— То ти, виходить, — пресвітер Йоан?! — здивовано вирячився на нього Джейсон.

— Я і є, — усміхнувся хлопець у блакитному одязі. — Ми що, знайомі?

— Та ні…. просто таке славнозвісне ім’я!

— Отже, тебе не цікавить, що за двома іншими дверима, — спохмурнів той.

— Ти не можеш бути пресвітером! Ти ж бо, всього‑на‑всього підліток!

— Послухай, а навіщо, як на тебе, потрібне Джерело вічної молодості?

Каліпсо приклала вухо до дверей у підсобці своєї книгарні й заплющила очі.

Вона нічого не чула. Провела легенько рукою по дереву, ніби попестила, а її серце тим часом охопив смуток. Китові двері знову оніміли.

— Його вже знайшли, — промовила жінка, звертаючись до когось, хто ховався за дверима. — Ключ знайшли. І що нам тепер робити?

Якщо за дверима справді хтось був, він не міг їй відповісти. А Каліпсо не могла пройти через двері. Без ключа з головкою кита ті двері не відмикалися. Не відчинити їх, не вибити, ані знищити. То були Двері Часу.

Та все ж у мовчанні дерева, у безмежній темряві, що ховалася за ним, Каліпсо щось відчула: якусь ледве вловиму відповідь, якийсь шепіт, далекий спів морських глибин. Притулилася обличчям до дверей і промовила:

— То навіщо тепер виходити в море? Ключ знайшовся. Іди собі. Повертайся у відкрите море. Іди!

— Нікуди я не піду! — почувся голос за спиною.

Каліпсо перелякано скрикнула.

Обернувшись, побачила Леонарда Мінаксо, що увійшов до книгарні. Та вхідний дзвінок не дзвеленькнув. Так умів заходити лише він.

І тепер стояв тут, за кілька кроків від жінки, захопивши її зненацька.

— Леонарде… — пробелькотіла Каліпсо.

Він підійшов упритул і повторив:

— Нікуди я не піду!

І, не давши часу власному зляканому серцю уповільнити биття, без єдиного слова Леонард обійняв її, обережно підняв на руки і поцілував так, як йому завжди кортіло це зробити.

Каліпсо, аби приховати таємницю, яку тепер уже не мало сенсу приховувати, спробувала його відштовхнути, але лише першої миті.

А тоді здивована і водночас щаслива жінка віддалася тому поцілунку і пристрасним обіймам, дозволивши себе пестити й захищати.

— Не можна, Леонарде, — згодом прошепотіла йому на вухо. — Я…

— Я знаю, хто ти, — відповів той і потерся щокою об її щоку.

Крізь вітрину маленької книгарні Каліпсо подивилася на площу з фонтаном і на поштове відділення навпроти.

А Леонард поглянув на Двері Часу в неї за спиною.

Тепер він був упевнений, що вона знає ті двері значно краще за будь‑кого.

— Мені треба тобі дещо сказати… — прошепотіла жінка.

— Потім скажеш, — відповів сторож маяка і поцілував її вдруге.

Їх огорнуло теплою темрявою, зітканою із таємниць, чужого кохання і пригод героїв із книжок, якими були заповнені полиці книгарні. Поки вони міцно обіймалися, крізь щілину у дверях за їхніми спинами повільно просочилося кілька крапель солоної морської води.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Манфред схопив Дагоберто за плече.

— Зачекай, зачекай хвилинку, — мовив чоловік. І, звірившись із вказівками щоденника Улісса Мура, а потім — з написами на табличках будівель, продовжив: — Якщо ото провулок Роси, то нам слід звернути ліворуч…

— Праворуч, — виправив його хлопець, перевертаючи щоденника, — якщо ми зараз отут…

Манфред спершу намагався слідкувати за поясненнями юного злодюжки, але вже після другого пасажу йому увірвався терпець і той розізлився:

— Як тут узагалі можна щось уторопати! — пирхнув він. — Що за бридке місце!

— Так його побудували, — виправдовувався Дагоберто. — То робімо, як я кажу?

— А куди діватися! — буркнув Манфред і побрів слідом.

Місяць уже хилився до небокраю, і тіні будівель загрозливо подовшали. Мандрівники помірним кроком просувалися далі, а пройшовши повз чергову башту, які, неначе ліс, височіли то тут, то там над нескінченним лабіринтом вулиць і провулків, вийшли на якийсь високий майданчик. Тут вулиці були ширшими, дворики — просторішими, стало більше дерев і скверів, що тішили око, і вже не виникало того відчуття задухи, яке викликали вузенькі вулички та низенькі дахи й переходи над ними.

Велика хмара закрила місяць, ніби накинула на фортецю чорну ковдру, проте ані малий злодюжка, ані бувалий злодій не уповільнили ходи, переконані, що йти їм залишається зовсім небагато.

Коли срібний диск місяця знову виткнувся із‑за хмари, Дагоберто зупинився на невеличкому майданчику, з одного боку якого здіймалася скеля, а з другого тягнулася низенька будівля із необробленого каменю.

— Прийшли, — сказав нарешті і згорнув щоденник.

Вони почули іржання коня та нетерплячий стукіт копита об землю. Низька будівля виявилася стайнею; біля стін височіли скирти сіна, стояли візки, а неохайність та безлад свідчили про недбалість господарів.

Манфред промовчав. Пройшовши повз дощаний паркан, рушили шукати вхід до стайні. Уздовж будівлі протікав струмок із питною водою для худоби, на який Дагоберто поглядав занепокоєно:

— Не може бути, щоб оцей… — пробурмотів він, зануривши руку у воду.

Манфред нарешті знайшов двері до стайні. Відчинив, увійшов. А за мить вискочив надвір з виразом відрази на обличчі:

— Ні, не вони! Пхе, який сморід!

Дійшовши до скелі, розгледіли стежину, що вела в обхід стайні. Вирішили йти далі.

Стежка то звивалася вгору, то спускалася вниз, неначе пролягала через дюни в пустелі. Увійшли до невеликого гаю, згодом вибралися з нього.

Першим їх помітив Дагоберто.

Потім побачив і Манфред.

Одразу за гаєм повсюди, куди сягало око, літали тисячі світлячків.

Вузенька стежина вела до кам’яної хатини, навколо якої світлячки кружляли божевільним вихором. У високій, вкритій росою траві, стрекотіли тисячі коників. Неймовірна краса того місця зворушила навіть загрубіле серце Манфреда, який зачаровано завмер, а потім спробував обережно доторкнутися до одного зі світлячків, що літали навколо.

І мимоволі усміхнувся отому природному диву.

Хатина здавалася нежилою. Але перед нею височіло щось на зразок трону. Вхід без дверей вів до єдиної кімнати, у якій уздовж стін тягнулися дерев’яні полиці. На кожній полиці, знову таки, в дерев’яних ящичках лежали глиняні кульки.

Манфред узяв одну, розломив її і дуже здивувався, коли звідти вилетів світлячок. Чоловік і хлопчик зупинилися, не знаючи, що їм робити. Замок зник з їхніх очей: сховався за скелею, яку вони щойно обітнули; а просто перед ними розгорнулася картина, від якої перехоплювало подих. Над темним полем, вкритим першими весняними квітами, які закрилися на ніч, кружляли сотні, тисячі світлячків і наче зливалися із зорями, а тому здавалося, що то небо опустилося на землю.

Навколо панувала тиша, яку порушувало лише тихе дзюркотіння, що лунало із джерела позаду хатини.

Вони рушили на звук, мокра трава м’яко шелестіла під їхніми ногами.

За хатиною угледіли низенький мур, до якого були прихилені старі, перекошені двері, а біля них — дерев’яний жолоб, по якому грайливим струмочком стікала чиста‑пречиста вода, а далі збігала на землю, утворюючи джерело, і текла собі далі, гублячись у густій високій траві.

Дагоберто нахилився, доторкнувся до води рукою: холодна. А Манфред тим часом ухопився за перекошені двері і спробував їх відчинити.

Дагоберто покуштував воду кінчиком язика. Вона була така холодна, аж поколювала, ніби голками. Озирнувся.

Манфред зник.

«Дивно», — подумав хлопчик. І вже за мить йому здалося, що він прийшов сюди з кимось іншим.

— Ой! — підскочив з переляку чоловік.

— Ой! — і собі перелякався прислужник Облівії.

Коли двері зачинилися, Манфред опинився у потязі і при денному світлі.

— Не руш! — загрозливо вигукнув чоловік. І почав розмахувати колбою із зеленого скла.

— Ти хто, контролер?

Чоловік глянув йому в очі, і Манфред згадав, що зустрічав цього дядька кілька днів тому у таверні. Двоюрідний брат автомеханіка. Отой, трохи пришелепкуватий.

— Фред, здається? Фред… Як‑там‑тебе? — запитав Манфред, протягуючи руку з алебардою.

Фред Сонько на мить завмер, не знаючи, відкривати колбу чи ні.

— Ми знайомі? — запитав він середньовічного вояка.

Манфред розреготався, швидко стягнув із себе шолом і кинув його на підлогу:

— Авжеж! Ти що, мене не пам’ятаєш?

Фред примружив одне око, потім друге, нарешті радісно змахнув рукою:

— Точно! Ти… отой чувак з пустельним всюдиходом? Той, що шукав колеса для мотоцикла!

— Я і є! — засміявся Манфред.

На радощах вони обнялися. Потім, згадавши кожен про свої ролі, стали засипати одне одного запитаннями:

— А що ти тут робиш? — почав Манфред. — До того ж я навіть гадки не маю, де ми.

Фред набундючився, вдаючи із себе знавця:

— Мені дали завдання спостерігати за оцими дверима, бо звідси може хтось з’явитися. Наприклад, одна жінка.

— Що ж, тобі не поталанило! — пожартував Манфред, визираючи у вікно локомотива. За вікном він побачив сталактити, сталагміти і ряд тьмяних ліхтарів. — Де це ми є? У якомусь гроті?

— Звісно, — кивнув Фред із таким виглядом, ніби локомотив і грот — то найприродніші речі у світі.

— Сподіваюся, що у Кілмор‑Кові, — пробурмотів Манфред, стримуючись, аби не здригнутися.

— Не зовсім, — відповів Фред.

Прислужник Облівії щосили вдарив по стінці локомотива:

— Як це — не зовсім?! А де?

Колба із зеленого скла у руках Фреда Сонька підскочила, мов на пружині, і ледь не відкрилася. Той підхопив її і пробелькотів перелякано:

— Ммммииии… за кілька кілометрів від Кілмор‑Кова…

Гнів на обличчі Манреда негайно улігся:

— А! Он як!

І після кількасекундного мовчання знову зареготав. А тоді обійняв Фреда й задоволено потер руки:

— У мене вийшло! Молодець, хлопчина! Він таки мав рацію.

Потім став походжати туди‑сюди локомотивом, роздивляючись численні важелі з позначками.

— То оця штуковина працює? — поцікавився він, граючись одним із важелів.

— Ще б пак! — відповів Фред. — Летить, як стріла! А сьогодні ледь мене не переїхала!

— А ти… ти знаєш, як нею керувати?

Фред збентежено почухав потилицю:

— Та ні… не знаю. Я нею ні разу не керував. Треба запитати у Блека.

— А Блек де?

— На віллі Арго.

— Виходить, не близько.

— Авжеж… принаймні двадцять хвилин пішки, — і тут спохмурніле обличчя Фреда прояснилося: — Можна запитати когось із дітлахів. От вони вміють!

Манфред непевно посміхнувся:

— Дітлахи, кажеш?

Стало зрозуміло, що він від початку вступив у цю гру не на тому боці. Але тепер хотів будь‑що виправити становище. Стиснув у кишені два ключі — з головками кота і крилатого лева.

— Слухай, — запропонував він Фредові, — а що, коли я спробую пересунути оцей важіль?

— Як на мене… — усміхнувся Фред, — можна. Головне, щоб…

Слова застрягли йому в горлі, бо локомотив «Кліо» рвонув з місця на несамовитій швидкості. Манфред гепнувся на підлогу догори дриґом, а потяг помчав у напрямку Кілмор‑Кова.

За чотири кілометри від грота на одній із вулиць Кілмор‑Кова панував спокій. Того особливого вечора, коли години здаються нескінченними, ніби зав’язли у величезному всесвітньому годиннику, Урсус Марієт збуджено крокував тротуаром.

Він вийшов зі школи, коли вже стемніло, після того як ретельно переглянув усі фотографії Вальтера Ґатца. Узявши на озброєння свою славнозвісну педантичність, Урсус Марієт, аркуш за аркушем, перебрав увесь свій архів старих світлин і портретів.

І завдяки знайденим матеріалам йому вдалося відшукати ті деталі, яких бракувало для повної картини. Особливо ж його тішило те, що тепер він точно знав, хто ховався за особою Нестора на старій класній фотографії. А ще — на напівзгорілій світлині разом із Дедалусом та Мінаксо на тлі маяка.

Директор школи вирішив, що наступного дня обов’язково розпитає про все Фреда Сонька. «І вчительку Стеллу!» — хмикнув він подумки.

Задоволено насвистуючи собі під ніс, старий Урсус, який уже втратив останню надію залишити слід в історії, пройшов повз єдиний готель у містечку і вийшов до пристані.

Хоча йшов одиноко, у нього виникло несвідоме відчуття, що за ним спостерігають. А тому чоловік рухався з удаваною невимушеністю людини, за якою стежать із прихованою камерою, аби за мить улаштувати сюрприз і вручити заслужену Нобелівську премію з педагогіки.

— Хе‑хе! — реготнув він від тієї думки.

Дійшовши до першого причалу, директор школи звернув увагу на дещо незвичайне: незнайома жінка у довгій квітчастій сукні бігала поміж човнами, що коливалися на хвилях.

Її освітлювали два конуси світла від фар автомобіля, припаркованого поперек тротуару.

— Якась аварія? — здивувався Урсус.

Окрім нього та незнайомки, яка металася між човнами, не було нікого. Таверну вже давно зачинили.

Директор здивовано спостерігав за тим, як жінка несамовито перебігала від одного човна до іншого, ніби щось шукала.

— Урсусе, — пробурмотів собі під ніс, — це тебе не стосується.

Розвернувшись, пройшов кілька кроків у зворотному напрямку, але цікавість перемогла. Він знову поглянув на автівку з увімкненими фарами. Потім — на жінку на причалі, яка саме на мить спинилася біля невеличкої моторки.

— Що це вона робить? — ніяк не міг заспокоїтися чоловік.

Незворушний, методичний, педантичний Урсус Марієт вирішив іти своєю дорогою. Аж тут незнайомка скрикнула, і він збагнув, що їй потрібна допомога. І хто міг допомогти цій жінці, як не він? Можливо, те, що він увесь вечір просидів у кабінеті над старими світлинами, було волею долі, щоб привести його сюди. І допомогти чарівній незнайомці у квітчастій сукні.

Директор прокашлявся і спустився сходами, що вели до причалу. Його поношені, начищені до блиску черевики враз наповнилися піском.

— Кхе!.. — привернув він до себе увагу. — Я можу вам якось допомогти?

Облівія Ньютон різко виструнчилася і поглянула на нього…

«Красуня», — подумав Урсус Марієт.

Облівія за частку секунди просканувала поглядом чоловіка перед собою…

«Справді красуня», — знову подумав Урсус Марієт.

А та нарешті запитала, вказуючи на двигун моторки:

— Ви вмієте оце вмикати?

Директор школи напружився. Поглянув на жінку, на моторку, на темне, як чорнило, море.

— У якому сенсі, вибачте?

Облівія зупинилася за кілька сантиметрів від директорового носа. Від чоловіка пахло чорнилом і крейдою.

— У тому сенсі, що мені треба негайно вирушати, щоб знайти один човен у відкритому морі. А я сама не вмію цього робити. От я й питаю: ви вмієте?

Від жінки пахло тальком і милом.

— Звісно, — відповів директор.

— Тоді робіть щось.

— Як побажаєте, — Урсус Марієт ступив на борт моторки і, похитуючись, рушив до двигуна. — Але мушу вас попередити: вирушати в море вночі небезпечно.

— У цьому світі багато небезпек та непевностей, — відповіла Облівія, кидаючи в моторку кінець швартовного каната, — але в одному я впевнена…

— У чому саме? — запитав Урсус, застібаючи куртку.

— У тому, що я скоро матиму Первинний Ключ.

Неподалік звідти в будинку Беннерів: Рік, Нестор та отець Фенікс перерили всі шухляди в пошуках Первинного Ключа, але марно.

Згодом, оскільки мати Ріка так і не повернулася, хлопець спробував зателефонувати на віллу Арго.

Він уже збирався покласти слухавку, коли відповіла Джулія.

Упізнавши голос дівчини, Рік так розхвилювався, що йому пересохло в горлі. І водночас його серце затріпотіло від щастя.

— Джуліє! — захоплено вигукнув він, не в змозі приховати радості.

У кухні Нестор підхопився зі стільця:

— Вона повернулася?

— Ріку! — зраділа Джулія. — Як ти? Усе гаразд?

— У мене — так. А в тебе? А де Джейсон?

— Джейсон іще там! І ми втратили всі ключі! Я… я повернулася з Облівією.

Вона похапцем пояснила, що сталося.

— Я такий радий, що ти повернулася! Тут такі новини, ти обов’язково маєш дізнатися! Улісс Мур насправді — це…

— Це Нестор! Я знаю! — відповіла Джулія. — Ріку! А от чого ти ще не знаєш… Облівія — донька Блека Вулкана!

— Що?!

Знову довелося все безладно пояснювати, після чого Нестор повернувся до отця Фенікса:

— Ти знав?

Священник стримано усміхнувся та промовив:

— Ну… можливо.

А Джулія тим часом не вгавала:

— Облівія спустилася до міста автівкою моїх батьків, а Блек приспав маму, татка і ще одну жінку.

— Яку жінку?

Так Рік дізнався, куди поділася його мати.

— Запитай у неї, куди вона сховала Первинний Ключ! — втрутився в розмову Нестор.

І знову довелося пояснювати.

— Залишайся там, Джуліє! Ми зараз будемо!

Нестор, Рік та отець Фенікс швидко вискочили надвір. Саме в ту хвилину, коли вони вирішували, що робити, почулося дзеленчання зі станції «Кларк Біміш», розташованої неподалік. І відразу потому — гуркіт, який за останні роки вони вже зовсім забули.

— Потяг! — першим загорлав Рік.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ґвендаліна сиділа на чоловічій стороні своєї перукарні і гірко ридала у телефонну слухавку:

— Ти не розумієш, мамо, — вкотре повторювала вона. — Я знаю, що вже пізно, але не можу заснути. Не можу! Як тільки заплющу очі, бачу морський берег і…

Ґвендаліна шморгнула носом. Знадвору почулося якесь гуркотіння.

— Зачекай хвилинку, матусю. Вибач, здається, хтось прийшов. Ні, звісно, у мене зачинено! Ніч надворі! Звичайно, тут теж ніч! Зачекай, будь ласка…

Дівчина поклала слухавку на прилавок, підійшла до дверей і визирнула на вулицю.

— Отакої! — вигукнула.

Швидко повернулася до телефону:

— Матусю, — зашепотіла вона в слухавку, — ти не повіриш, але… він тут. Тобто… звісно, я впевнена. Але одягнений якось дивно, наче на маскарад зібрався. Схожий на середньовічних воїнів, отих, що з алебардами та списами. Так! Справжній лицар, мамо! Надворі. Зараз. Я тобі зателефоную пізніше.

Ґвендаліна повернулася до дверей і знову визирнула, побоюючись, що марить.

Але вона не помилилася: Манфред походжав туди‑сюди перед вікнами перукарні. І, справді, в одязі середньовічного воїна!

— Що ти собі задумав, мій прекрасний лицарю? — прошепотіла дівчина, нишком спостерігаючи за ним.

Ось він нахилився, підняв із землі кілька дрібних камінців і почав кидати їх у вікно Ґвендалінової квартири з наміром розбудити її.

«Як романтично!» — подумала перукарка.

Але коли розміри камінців почали загрозливо збільшуватися, жінка вирішила таки вийти із салону.

— Привіт! — неголосно пролунало у прохолодному нічному повітрі.

Манфред від несподіванки випустив із рук усі камінці.

— Ой! — тільки й зміг сказати.

А за мить захоплено вигукнув:

— Вау!

Ґвендаліна вийшла в самій нічній сорочці.

— Що ти тут робиш? — запитала вона.

Манфред вказав на кольчугу і чоботи:

— Та ось, повернувся, щоб забрати свій одяг.

На що Ґвендаліна нервово хихикнула. Дуже нервово:

— Он як! Щоб забрати одяг! Звісно… добре. Він там, нагорі, у мене вдома.

Жінка прикусила губу, врешті труснула головою. Хтозна, про що вона думала…

— Якщо зачекаєш хвильку… я тобі відчиню.

— Добре, — кивнув Манфред.

Ґвендаліна повернулася до салону, пройшла через приміщення і відчинила ті двері, що вели нагору до її квартири.

— Не думала, що ти повернешся, — промовила вона, піднімаючись сходами.

— Я й сам не сподівався, — зізнався Манфред.

Опинившись нагорі, прислужник Облівії підійшов до дивана, на якому ночував, і зібрав розкладений на ньому одяг.

— Можна мені тут перевдягтися?

— Так, звісно, — відповіла жінка і залишила його на самоті.

Вийшла на кухню, натиснула кнопку передзвону на телефоні, зачекала секунду:

— Привіт, матусю. Та ні. Нічого такого. Він просто забув… футболку. О, здається, уже йде.

На порозі кухні з’явився Манфред. Рубець на обличчі надавав йому таємничого вигляду. А втомлений погляд свідчив про пережиті небезпечні пригоди.

— Хочеш утекти зі мною? — несподівано запитав він у Ґвендаліни.

Вона стиснула в руці слухавку і пробелькотіла:

— Зачекай хвилинку, матусю… я зателефоную пізніше…

І поклала слухавку.

Манфред усе ще непорушно стояв на порозі.

— Що ти сказав? — перепитала жінка.

— Я запитав, чи не хочеш втекти зі мною.

— Втекти? Куди?.. До Дзеннора? — спробувала пожартувати Ґвендаліна, пригадавши назву найдальшого містечка, де їй довелося побувати, за кілька кілометрів від Кілмор‑Кова.

— На твій вибір: Єгипет, Венеція, — відповів Манфред, перебираючи в руці ключі з крилатим левом та котом.

Ґвендаліна вирячилася на нього, не розуміючи:

— А… коли саме… коли ти збираєшся втікати?

— За п’ять хвилин, — відповів Манфред. — То куди тобі б хотілося?

Ґвендаліна недовірливо поглянула на нього:

— Я… напевно, до Єгипту.

— Чудово. Тоді можеш іти просто отак, — пояснив Манфред. — Тут недалечко. І там, мабуть, спекотно.

Нестор, Рік та отець Фенікс намітили план дій: Нестор повернеться до вілли Арго на мотоциклі, а Рік зі священником поспішать на станцію.

Коли вони прибігли на станцію, то побачили локомотив Блека Вулкана на першій колії з Фредом Соньком, який зачудовано виглядав із вікна, милуючись світлом ліхтарів.

— Фреде!

— Ріку!

— Отче!

Коротко привітавшись, Фред розповів про Манфреда і про те, як той дременув із локомотива, щойно потяг зупинився.

— Так біг, ніби боявся спізнитися на побачення! — пожартував службовець.

Отець Фенікс із Ріком сіли на лаву за станцією, а Фред позіхнув і рушив додому.

— Оце так нічка видалася! — буркнув Рік. — Вік пам’ятатиму!

— Я — теж, — кивнув священник.

Зачекали.

Небо почало світлішати. До світанку залишалося кілька годин. Перші зорі на обрії зблідли, коли гуркіт мотоцикла сповістив про наближення Нестора. Він повернувся з вілли Арго, прихопивши каністру для води і Дзан‑Дзан.

— Не можна марнувати ані хвилини! — вигукнув він, показуючи Рікові та отцю Феніксу ключ із головкою коня, який узяв у Блека. — Потяг на станції?

— Так.

— Тоді швидко! — сказав садівник і, кульгаючи, поспішив до колії.

— Ми йдемо… усі? — перепитав Рік, непевно поглядаючи на Дзан‑Дзан.

— Пані хоче повернутися додому, — пояснив Нестор, — що значно спрощує наше завдання. Скажімо… у неї виникли деякі непорозуміння з Блеком.

— Дочка! — роздратовано вигукнула молода китаянка.

Усі четверо піднялися на «Кліо 1974». Нестор вставив ключа з конем у замкову щілину і відімкнув Двері Часу, розташовані в дальньому кінці локомотива. Один за одним друзі увійшли в ті двері.

— Знаєш, що найзручніше в тому, щоб бути владикою цих земель і разом із тим — ватажком злодіїв? — розповідав пресвітер Йоан. — А те, що тримаєш під контролем усе і даєш роботу купі народу, користуючись одними й тими самими ресурсами, які переходять з одних рук в інші, як у замкнутому колі, розумієш?

Джейсон кивнув.

— Коли мені це вперше спало на думку, років так сто тому, я сказав собі: оце так ідея! Гідна гордієвого вузла! Знаєш, отой славнозвісний вузол, якого ніхто не спромігся розв’язати, аж поки… хм… як же воно там скінчилося? Зачекай, зараз перевіримо у відділку сталих висловів!

Пресвітер Йоан пройшовся кімнатою в пошуках потрібного сувою.

— Гордієв вузол, ось тут! Авжеж! Який же я дурний! Аж поки не розповіли про нього Александру Македонському, а той вихопив із піхов меч і розрубав його. Просто та ефективно. То про що це ми вели мову?

— Ви розказували мені про Джерело вічної молодості…

— Точно! Як бачиш, джерело справді діє. За мить перетворює старого на юнака. Однак є незначна вада: змушує забути більшу частину з того, чого навчився за життя. Не все, звісно, але багато. А тому, якщо щоразу не записати найважливіші речі, перш ніж випити джерельної води й помолодіти, доведеться всього навчатися заново. А це, щиро кажучи, дуже незручно. Ще й тому, що спогади не зникають, але стають якимись непевними й розмитими. Повір мені на слово: залишатися молодим у такий спосіб зовсім непросто.

Пресвітер зробив рукою широке коло, вказуючи Джейсонові на розкладені скрізь стоси сувоїв із занотованою інформацією. Потім для прикладу додав:

— Бачиш оце відділення? Тут зібрані історії, які мені здавалися найважливішими з усіх подій, що сталися у світі і про які я частково забув. Наприклад… хто побудував піраміди? Хтозна. Але якщо мені треба, я знайду, де це записано. Або: Велика таємниця Сторіччя. Угода між Людиною та Природою, що поновлюється раз на століття, — прочитав він. — Цікаво, правда? Можливо, сто років тому я знав, про що йдеться, а тепер… ніби вперше чую! І тут ми дійшли до найголовнішого. Бачиш оці порожні рядки?

Джейсон кивнув.

— Так от. Тут на початку пишеться про «Творців Дверей». Тобі це ні про що не говорить?

— Можливо, — зізнався Джейсон.

— Он як! Чудово! Я так і знав, що мені слід із тобою поспілкуватися! Бо я тут написав колись, що давним‑давно у Первинному Місті зібралася група майстрів, відомих як «Творці». Вони були здатні сполучати віддалені в просторі і часі місця за допомогою… Дверей. І відповідного ключа. Їхнім символом були три черепахи, тому що місто стояло посеред моря, на острові. Тварини… і так далі, і тому подібне… І ось тут пишу, що і в моєму саду можуть бути такі двері. Дізнавшись про це, я наказав, щоб з усіх дверей фортеці познімали замки й ключі, і послав злодіїв, аби перевірили всі… Так… Ось тут зазначено, навіщо я розділив злодіїв на дві ватаги: Хитрунів Даху та Злодіїв Клоаки… але тобі це, мабуть, нецікаво. Мене непокоїть думка про оці порожні рядки. Щоразу, коли їх бачу, усвідомлюю, що так і не завершив справу з отими замкненими дверима.

Пресвітер Йоан згорнув сувій і почав задумливо походжати кімнатою.

— І тут уночі приходить Рігоберто з новиною про двері, що не відчиняються. А потім… раз! І з’являєшся ти з чотирма ключами з головками у формі тварин. Тепер тобі зрозуміло, чому я так зацікавився?

Збентежений Джейсон блискавично прокрутив у голові десятки можливих відповідей і нарешті вирішив іти ва‑банк.

— Ти мене викрив, — погодився він.

— Справді?

— Так.

— І що ж такого я викрив?

— Я і є Творець Дверей.

— Чудово! — вигукнув хлопчина в блакитному одязі. — Тоді ти зможеш відчинити мені ті двері?

— Авжеж, — кивнув Джейсон.

— Чудово! Ходімо негайно до дворика!

Але Джейсон його перебив:

 — Та ні! Ми повинні йти до тих дверей, що біля Джерела вічної молодості.

Пресвітер Йоан розреготався:

— І як ти собі це уявляєш?

— Не знаю. Ви ж повинні знати дорогу.

— Колись знав, — відповів той, — і дуже добре. Але тепер забув. А в моїх нотатках про це ані слова.

— Виходить, ви взагалі не пам’ятаєте, де те джерело?

— Виходить.

Джейсону аж похололо всередині від думки, який безцінний скарб він передав у руки того злодюжки Дагоберто.

— Можеш собі уявити? — продовжував тим часом Йоан, показуючи Джейсону другий сувій. — Ось тут я пишу, що розповідав про джерело одному венеціанському купцеві на ім’я Улісс Мур, — дуже талановитому художнику, до речі. І зразу потому — все! Більше ані слова. І, отже, джерело зникло, невідомо куди.

— Хто‑небудь знає, де ми? — запитав Рік, стоячи посеред безкрайнього поля, над яким кружляли світлячки.

Місяць уже давно сховався за обрій, а з протилежного боку небо вже рожевіло, сповіщаючи про близький світанок.

— Гляди, не пий оцю воду! — попередив Нестор Ріка, підставляючи під струмок порожню каністру. — За жодних умов!

— Це чому?

— Вода не питна, нею можна тільки квіти поливати, — викрутився садівник.

Рік особливо не допитувався. Вони відійшли від кам’яної хатинки і повільно брели високою травою.

— Боже, яка краса! — вигукнув захоплено отець Фенікс, спостерігаючи за світлячками.

— Схожі на тих, що в гроті вілли Арго, — зауважив Рік.

— Так це вони і є, — відказав Нестор, який вів їх спочатку до стежки, а потім уже нею — до стайні. Звідти Рік нарешті уперше побачив величезну фортецю на скелі з її баштами, кріпосними стінами і нескінченними лабіринтами.

— О, ні! — вигукнув розпачливо хлопець. — Як тут можна розшукати Джейсона?!

Нестор похитав головою:

— Це він нас знайде.

Потім повернувся до Дзан‑Дзан і попросив дістати із заплічника петарди для феєрверка.

Над фортецею злетіла в небо перша ракета, накресливши велику «Д», з якої починалося ім’я «Джейсон».

Почувши постріл, хлопець кинувся до вікна.

— Обожнюю феєрверк! — задоволено вигукнув пресвітер Йоан, підходячи до нього.

Побачивши літеру, Джейсон одразу зрозумів, що то був знак для нього.

— То мої друзі, — сказав він.

А коли Владика запитав, хто його друзі, обмежився ухильною відповіддю:

— Інші Творці Дверей.

Вирішили негайно піти й дізнатися, що там відбувається; і менш ніж за пів години вони вже прибули на те місце, звідки запустили петарди.

— Джейсоне!

— Ріку!

— Несторе!

Друзі не тямилися від радощів.

— Отець Йоан.

— Отець Фенікс.

Усі привіталися. Швиденько обговоривши останні події, група вирушила звивистою стежкою у напрямку кам’яної хатини, що стояла посеред поля. Там Нестор забрав свою каністру з водою, а Джейсон тим часом пояснював пресвітеру Йоану принцип дії Дверей Часу.

Нарешті всі по черзі пройшли у двері.

— Прощавайте, отче Йоане, — промовив Нестор, який заходив останнім.

І зачинив за собою двері.

По той бік хлопчина у блакитному одязі марно намагався їх відчинити.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нарешті та нескінченна ніч підходила до кінця.

Коли настав ранок, Кілмор‑Ковом рознеслися дивні чутки. Першу розповіли рибалки: хтось украв моторного човна лікаря Боуена.

Лікар підтвердив: справді, його Р44 з подвійним гребним гвинтом зник з причалу.

Пані Боуен розказувала, що чоловік сам винен, бо мав звичку залишати ключі в човні, тож поцупити його виявилося дитячою забавою.

Але хто б таке міг утнути? Явно хтось не з місцевих. Адже всі жителі містечка були вдома, хіба що Урсус Марієт кудись подівся. Хоча ніхто не міг навіть припустити, що директор школи вкрав човна і поплив ним невідомо куди. Після тієї ночі ані моторка, ані директор так ніколи й не повернулися до Кілмор‑Кова.

Але зникнення Урсуса Марієта виявилося не єдиним загадковим щезненням тієї ночі. Група занепокоєних жінок, перемовляючись, товклася на Сант‑Патрік‑Лардж біля салону Ґвендаліни Майнофф. Молодої перукарки ніде не було, і жінки телефонували її матері, а та відповідала всім однією загадковою фразою: «Моя донька втекла з чоловіком, на якого чекала все життя».

Серед усіх стривожених жіночок знайшлася одна найбільш наполохана: міс Біґлз. Бідолашна, вона бігала містом із виряченими очима у пошуках своїх улюблених котів і стверджувала, що в неї вдома невідомо звідки з’явився здоровезний крокодил.

Довелося відрядити до неї команду чоловіків: ніякого крокодила там не знайшли, а от коти справді зникли.

Усі, окрім Цезаря, який усе ще сидів на люстрі.

Десь уже майже перед обідом пікап із лондонськими номерами, що належав архітекторові Гомеру з компанії «Гомер & Гомер» виїхав з міста. Про його від’їзд теж багато пліткували, адже ніхто так і не второпав, що робив у Кілмор‑Кові перший (і єдиний) клієнт готелю «На всіх вітрах».

Тим часом вілла Арго стояла собі тихенько на самому вершечку скелі.

Усередині панував глибокий спокій. Подружжя Ковенентів не так давно прокинулося після тривалого сну під дією снодійного від Дзан‑Дзан; вони ніяк не могли пригадати, що саме сталося.

Батько близнюків добре пам’ятав, як скупався, після чого спустився в пошуках дітей, а потім… якийсь провал у пам’яті.

— Може, ти щось не те з’їв, — удавано співчутливо пожартувала Джулія.

Але пан Ковенент був твердо переконаний, що до їжі навіть не торкався. І особливо дивувався, з якого такого дива йому спало на думку того вечора скористатися двома халатами.

А от його дружина пам’ятала, що куховарила. Але геть забула, що робила решту вечора. Коли прокинулася, то лежала в ліжку. До того ж у піжамі, яку терпіти не могла; так, ніби хтось її переодягнув і поклав у постіль.

Пригадувала, наче в тумані, що хвилювалася через дітей, але ті переконували, що весь вечір були вдома.

— Лише ненадовго ходили до Нестора, — повідомила Джулія, точно дотримуючись попередньої домовленості з братом та друзями.

Пан Ковенент урешті опанував себе, списавши свій дивний стан на магнітні бурі, але його дружина все ніяк не могла заспокоїтися.

— Ви тільки погляньте! — вигукнула вона, відчинивши свою шафу з одягом. — Зникла моя квітчаста сукня!

— Можливо, то Джейсон її в тебе позичив, — пожартувала Джулія.

Натомість її брат, після того як вдала експедиція у складі Ріка, Нестора та отця Фенікса повернула його з Саду пресвітера Йоана, категорично відмовився розповідати, що з ним сталося, і проспав дві доби поспіль.

Пані Беннер прокинулася вдома у власному ліжку. Рік снідав на кухні. Жінка закліпала очима, спробувала пригадати, що трапилося, але марно, нарешті вирішила встати.

— Добрий ранок, матусю! — спокійно привітався син.

— Доброго ранку! — відповіла вона, проходячи повз дзеркало.

Налила собі молока. Хотіла було випити склянку води, але Рік блискавично вихопив склянку з її рук і вилив воду у раковину.

— Ні, досить! — вигукнув він з дивною усмішкою.

— Чому це?

— Ти вже й так гарна! — промовив Рік. — Ніби помолодшала.

Патриція поглянула у дзеркало, очікуючи побачити там свої припухлі від горя і втоми очі. Як же вона здивувалася, коли усвідомила, що син мав рацію. Вона справді здавалася молодшою.

— А ти хіба сьогодні не йдеш до школи?

Рік заперечно похитав головою:

— Після зникнення директора заняття скасували на кілька днів.

— Директора?

— А ти що, не чула останніх новин?

Новин справді ставало все більше, і розліталися вони блискавично.

Знайшлися ті, хто присягався, ніби чув, як пройшов потяг. Деякі мешканці міста вирішили піти й перевірити — і побачили на некошеній траві перед вокзалом сліди від гальмування триколісного мотоцикла. А ще виявили, що Блек Вулкан знову повернувся жити на станцію.

Згодом сталася ще одна подія: гігантський старий кит викинувся на берег за кілька кілометрів на захід від Кілмор‑Кова. Викинувся на пісок, щоб померти. Фото з його здоровенною тушею надрукували в усіх газетах Корнуолла: тварина була завбільшки, як половина Солоної скелі, а у великих сумних очах застигла мудрість віків. Безліч добровольців зібралися на березі й поливали його водою з відер, поки рибалки організовували цілий флот з рибальських човнів, щоб спробувати відтягнути його назад у відкрите море. Але всі їхні зусилля виявилися марними.

Кит дихав усе повільніше. Його шкіра засихала на сонці. Серце ледь билося. Багато жителів містечка, і діти теж, ходили глянути на нього, попестити жорстку, загрубілу шкіру, шепнути декілька теплих слів.

Коли бідолашна тварина померла, її тіло передали ісландському китобійному судну, викликаному спеціально для того, аби прибрати тушу з берега.

Серед здоровенних, порослих водоростями і набитих мушлями китових вусів, знайшли рештки моторки Р44 з подвійним гвинтом.

Наступної суботи отець Фенікс вивісив повідомлення на дошці оголошень церкви Святого Якова. У ньому йшлося про вінчання Леонарда Мінаксо і бібліотекарки Каліпсо.

То була приголомшлива новина, і вже кілька хвилин потому до книгарні набилося стільки народу, скільки там зроду не бувало. Коли про майбутнє весілля дізналися Джейсон, Джулія і Рік, вони відразу пішли привітати Каліпсо і принесли їй у подарунок біленьке цуценятко пуделя.

Бібліотекарка відвела їх убік і, намагаючись зберегти суворий тон, сказала:

— Навіть не сподівайтеся, що так легко відбудетесь! Коли я дала вам чотири ключі, ми з вами уклали угоду: ви прочитаєте по одній книжці за тиждень. Тиждень уже майже закінчився! То прочитали чи ні?

Джейсон, Джулія та Рік щодуху чкурнули з книгарні, а присутні аж за животи хапалися від реготу.

Потім сталася ще ціла низка подій, на які майже ніхто не звернув уваги.

Майже ніхто.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У школі було темно і тихо, тільки з другого поверху лунав якийсь пронизливий скрегіт. У найвіддаленішому класі, де давно не проводили уроки, поскрипувала віконна ручка, на яку знадвору, через вибите скло, накинуто петлю з металевого дроту. Хтось у такий спосіб намагався відчинити старе вікно ззовні.

Клац! — піддалося воно нарешті й різко розчахнулося досередини.

Чиясь чорна тінь прослизнула до класної кімнати. Зняла дротяну петлю, зібрала скляні друзки, зачинила вікно і, дійшовши до порога, завмерла прислухаючись: тихо.

Зиркнула праворуч, потім ліворуч, і, лише переконавшись, що нікого немає, насмілилася йти далі.

То був Джейсон.

Кросівки тихенько поскрипували по натертій до блиску підлозі. Усі двері до класів зачинено. У повітрі — запах мийних засобів, крейди й чорнила. На стінах кнопками прикріплені малюнки дітлахів з початкових класів. Гачки вішалок порожні, тільки на одному висіло забуте кимось пальтечко.

Джейсон пройшов повз мапи світу і якісь незрозумілі постери про мінерали Великої Британії. Дійшов до сходів і ледь утримався, щоб не з’їхати вниз по поручнях.

Перескакуючи через дві сходинки, збіг на перший поверх і зупинився перед зачиненими вхідними дверима. Постоявши, рушив коридором і, підійшовши до перших дверей, штовхнув їх плечем.

То був кабінет директора із табличкою, на якій красувалося «Урсус Марієт».

Незважаючи на всю Джейсонову обережність, двері директорського кабінету все одно пронизливо заскреготіли, як у фільмі жахів.

Хлопець увімкнув електричний ліхтарик, і тонкий сніп світла прорізав темряву. Джейсон побачив письмовий стіл директора, башточку вентилятора на самому краєчку шафи, що в темряві нагадував сову на гілці дерева, а в кутку — картотеку з архівом. Підійшов до неї навшпиньках. Нахилився і спробував відкрити нижню шухляду. Однак вона не піддавалася. Довелося потягнути за ручку з усіх сил, щоб та нарешті незграбно, й ніби неохоче, відсунулася.

— Ось вона! — сказав Джейсон уголос, упізнавши скриньку з відібраними в учнів речами.

Підняв її обома руками і поставив на стіл. Потім відкрив.

Чого там тільки не було! Водяний пістолет, два різьблених горіхи, набір скляних кульок, затріпана книжка коміксів, пофарбований у яскраво‑червоний колір лисячий хвіст, ціла купа надушених записок, гумки, три червоні олівці, а на самому дні…

— Медальйон Марук! — зрадів Джейсон, схопивши талісман, подарований йому в Країні Пунт.

Після пережитого в Саду пресвітера Йоана, трішки фортуни йому точно не завадить.

Хлопець закрив скриньку і поставив її на місце. Подумав хвилинку, знову відкрив і дістав ще й водяний пістолет. Потім узявся наводити лад на письмовому столі, аби прибрати сліди свого перебування.

Саме тоді він помітив фотографії.

То були три старі чорно‑білі світлини. Перша — спільне класне фото набору 1958 року з підписами всіх учнів на зворотному боці. Друга — напівзгоріла світлина на фоні маяка, яку він сам забрав з Острова Масок, урятувавши її від пожежі в лабораторії Пітера.

А третя — точна копія другої, але ціла.

Окрім Леонарда та Пітера на світлині було видно ще й Нестора. А на зворотному боці світлини зазначалося: Пітер Дедалус, Леонард Мінаксо та Улісс Мур.

Джейсон вискочив із кабінету, ніби за ним гналися сто вовків. Залишив двері розчиненими навстіж, відкрив вікно, через яке прийшов, закрив за допомогою металевого дроту, а його серце весь цей час калатало у грудях, мов скажене, і нарешті рвонув щодуху вулицями міста.

Зупинився тільки перед біленькою хатиною на пагорбі і загорланив:

— РІІІІКУУУ!!!

І ось вони вже знову в сідлі на своїх велосипедах, щосили тиснуть на педалі і мчать із шаленою швидкістю звивистою дорогою у напрямку скелі. Рік — попереду, навстоячки на педалях, як то колись робив його батько, коли брав участь у велогонках Великої Британії. Слідом за ним на рожевому одороблі доньки Боуенів — захеканий Джейсон, який, попри важкий підйом на скелю, вирішив уже дорогою розказати другові сенсаційну новину:

— Саме на нього, а не на Леонарда, Пітер Дедалус вказав Облівії! Це той письмовий доказ, якого нам не вистачало!

Рік ще дужче натиснув на педалі.

— Ти попередив Джулію? — запитав він, вписуючись у поворот.

— Так вона ж удома!

— Як там твої батьки?

— Нормально. Вони про все забули.

— А скільки води з Джерела вічної молодості ти їм дав?

— По пів склянки кожному, як наказав Нестор. А ти своїй мамі?

Рік озирнувся з хитруватою усмішкою:

— Склянку!

— Цілу склянку?! Ти збожеволів! — стривожився Джейсон. — Блек сказав: не перестарайтеся! До того ж… я тобі розповідав про пресвітера Йоана… той так налягав на молодильну воду, що перетворився на хлоп’я і геть нічого не пам’ятає!

— Але тепер моя мама молодша і вродливіша! — відповів Рік.

— Вона сказала тобі, куди поділа Первинний Ключ?

— Яке там! Тиждень розпитую! Але… марно.

— Як це — марно?

— А так. Пригадує, що він у неї був. А от кому вона його віддала — ні.

— Ось бачиш, це все через тебе!

— Я стараюся, Джейсоне! Думаєш, так легко? Я ж бо не можу тільки те й робити, що розпитувати її про той Ключ! Останнього разу мама сказала, що віддала його як премію на благодійну лотерею, але вона не впевнена…

— На лотерею?! — охнув Джейсон і ще міцніше вчепився в кермо.

— Досить тобі! — прикрикнув на нього Рік. — Тисни краще на педалі, а то знову відстанеш, як завжди!

— Первинний Ключ — на благодійну лотерею! — повторив його друг. — Повірити не можу!

— А доведеться! Та заспокойся: без Облівії, яка постійно вставляла нам палиці в колеса, у нас буде час, щоб спокійно його знайти. І Нестор так каже…

— Тобто Улісс!

— Нумо, хто перший приїде на віллу?

— Ану ж!

Коли Джейсон, захеканий, мов кінь після перегонів, заїхав до двору вілли Арго, Джулія з Ріком стояли рядочком, неначе двоє голубків.

— Пхе, припиніть негайно!

Джулія ще міцніше стиснула руку Ріка у своїй:

— Це ж бо всього‑на‑всього рука, Джейсоне! Не якась смертельна хвороба!

Брат кинув велосипед на землю і рушив просто до сторожки садівника.

— Ти куди?

— Поговорю з Нестором.

— Його немає.

— А куди він подівся?

— Пішов до мавзолею.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Двері мавзолею Мурів були відчинені.

Джейсон, Джулія та Рік увійшли до круглого приміщення з білими колонами, потім спустилися вниз, до могил. Уздовж сходів відчувався приємний аромат.

Нестора, що розкладав квіти, вони побачили в коридорі ліворуч, перед порожніми могилами Улісса та Пенелопи.

— Несторе! — покликали друзі.

Садівник повернувся і махнув рукою. Трійця підійшла до нього із дещо збентеженим виглядом. У вологому прохолодному повітрі підземелля запах квітів відчувався особливо гостро.

— Що ви тут робите? — поцікавився Нестор. — Підглядаєте, як я готую… собі могилу?

— Ми знайшли оце… — пробурмотів Джейсон, протягуючи йому фото.

Чоловік поглянув, упізнав світлину і сумно похитав головою.

— І де ж ви її, врешті‑решт, відшукали? — запитав він, повертаючи фотографію Джейсону.

— У школі.

Рік ступив крок уперед:

— Тепер ви нам розкажете усю правду?

Нестор окинув поглядом порожні могили, квіти, садівницькі ножиці і тоді відповів:

— Поговорімо надворі?

Вони всілися на сходах мавзолею. На спокійній поверхні моря віддзеркалювалися хмаринки, що швидко мчали блакитним небом. Нестор поклав на землю ножиці, зняв рукавиці, задумливо поглянув у морську далечінь і нарешті промовив:

— Пробачте мені.

Джулія, Джейсон і Рік мовчали, чекаючи на продовження історії.

— Я не сказав вам правди.

— Удавати протягом тридцяти років Нестора — це дещо більше, аніж не сказати правди.

— Для мене воно вже перетворилося на звичку, — посміхнувся садівник. — Відколи я познайомився з Леонардом… і приєднався до фотографії класу, сказавши, що мене кличуть Нестором… так це ім’я до мене й прилипло. Таке враження, ніби у мене з’явився брат‑близнюк.

Садівник замовк і поглянув спершу на Джулію, а потім — на Джейсона.

— Так, ніби оце один із вас… придумав собі іншого. А згодом я й сам повірив, що то насправді. Знаєте, те, що я вдавав із себе власного садівника, давало мені свободу в діях і дозволяло не зважати на думку місцевих жителів. А потім… коли померла Пенелопа… вдавав, що я не Улісс Мур, і це допомагало притлумити біль. Я… я почуваюся значно більше Нестором, аніж Уліссом. Улісс — то був великий мандрівник із вродливою дружиною і неймовірними друзями. А Нестор… усього лише старий садівник, та ще й кульгавий.

— Хто знав про це?

— Тільки друзі.

— Тоді чому ніхто нам нічого не сказав?

— Тому що я їх попросив. Але тепер ви знаєте правду. І перед вами — те, що залишилося від Улісса Мура. А Уліссові Муру не дуже кортить, щоб його впізнали.

— Та хай йому грець! — вибухнув Джейсон. — Усі ваші щоденники, усі наші зусилля, яких довелося докласти, щоб виконувати ваші вказівки! Ви що, не могли сказати нам раніше?

Він хитро усміхнувся:

— І позбавити вас половини чудових пригод?

— Але ж ми ризикували життям заради вас!

— А я — заради вас. Я… я навіть уявити не міг, що ви так далеко просунетеся. Сподівався, це правда, хоча Леонард і казав, що я — просто старий мрійник. А я вважав, що дітлахи, як і ми колись, змогли б знову відімкнути Двері Часу. Як доказ, усього за кілька днів до вашого прибуття на віллу Арго, я отримав поштове послання.

Улісс Мур посміхнувся.

— Виходить… виходить, то не ви надіслали нам ключі? — здивувався Джейсон.

— Ні. Їх надіслано вам. Так, як колись їх було надіслано мені.

Хлопець недовірливо похитав головою.

— Хвилиночку! Щось мені ця історія не тримається купи.

— Чому це?

— А моє падіння зі скелі? Якби я тоді не посковзнувся і не вхопився за виступ у скелі… і не знайшов зашифровану записку…

Улісс кивнув:

— То не знайшов би поштове повідомлення. Я подумав: якщо ви знайдете одну із зашифрованих записок, схованих на віллі Арго, це підштовхне вас до наступного кроку. А якщо ні, виходить, я помилявся, і цій історії краще якнайшвидше покласти край.

— Одну із зашифрованих записок? — запитала Джулія.

— Я заховав ще одну на сикоморі, а третю — в саду. І ще одну в тайнику за книжковою шафою.

Діти здивовано перезирнулися.

— А я ще хотів залізти на те дерево! — вигукнув Джейсон.

— Але навіщо ви це зробили? — допитувалася Джулія.

Улісс Мур усміхнувся:

— Ви переїхали сюди з міста, як і я. І негайно потоваришували з місцевим хлопчиком, як і я колись.

Рік засміявся, а садівник продовжував:

— Але в мене не було впевненості, що ви полюбляєте таємниці й пригоди, навіть небезпечні, які приховує це містечко. Я наглядав за вами і допомагав, коли міг…

— Моделі кораблів і щоденники у башті… — пригадала Джулія.

— Саме так. Підкидав вам час від часу якісь підказки… Інколи ви дивували мене… Як тоді, коли знайшли диск у шахівниці Пітера. А мені так довго не вистачало останньої деталі в тій історії, аби зрозуміти, чому він так несподівано зник.

— Це ми її розгадали?

— Як розгадали безліч інших речей, про які я навіть не здогадувався.

— Про Творців Дверей?

— Я так і не зміг про них нічого дізнатися. Попри всі мої подорожі. А після того як ми з Пенелопою втрапили у халепу й ризикували більше не повернутися, вирішили замкнути всі двері і вже й не намагалися з’ясувати, хто ж вони, ті Творці.

— Це сталося під час тієї подорожі, коли Леонард…

— Так. Саме тоді його ледь не роздерла акула.

— А чому ви потім передумали? — поцікавилася Джулія.

— Бо хотів зупинити Облівію, — пояснив Улісс.

— Ми теж ризикували життям! — вигукнув Джейсон. — У Венеції, на Острові Масок!

— Але воно того вартувало, — прошепотів Рік.

З моря до них долетів свіжий подув вітру.

— Ви повинні розповісти нам ще стільки всього! — сказала Джулія. — Тепер, коли ми вас знайшли і маємо написані таємним шифром щоденники…

Улісс пирхнув:

— Подумаєш! У тих щоденниках немає нічого такого, чого ви ще не знаєте.

— Як це?

— У них написано про вас, — зізнався Улісс Мур.

Друзі аж роти пороззявляли від несподіванки. Першим прийшов до тями Джейсон:

— Про нас?!

— Авжеж. Про те, як ви повідмикали двері й розгадали таємниці Кілмор‑Кова. Я додав свої старі малюнки і зробив нові, а так…

— А навіщо ви їх зашифрували?

— Бо не був упевнений, що ви… переможете Облівію.

— А тепер?

— Тепер я знаю, що чотири ключі — у надійних руках.

— Розкажіть нам про Пенелопу, — шепнула Джулія. — Вона справді народилася у Венеції у вісімнадцятому столітті?

Садівник підвівся і задумливо поглянув на море.

— Так, справді. Я познайомився із нею під час подорожі, яку здійснив із батьком. А потім не міг думати ні про що, окрім неї, — зізнався Улісс. — Не хотів нічого чути ні про Кілмор‑Ков, ні про віллу Арго. Так тривало кілька місяців, аж поки… мій батько не запропонував, що він перебереться до Венеції, аби дати змогу Пенелопі жити тут, зі мною. Так воно і сталося… Принаймні до того дня, як вона впала зі скелі.

Діти перезирнулися.

— Потім, коли Пітер утік до Венеції, мій батько знайшов двері у провулку Любові друзів відімкненими й повернувся на віллу Арго, де згодом і почив у мирі. Ось чому він похований тут, у нашому мавзолеї.

— І через це Пітер не зміг повернутися, бо двері виявилися замкненими.

— Саме так, — кивнув Улісс Мур.

Тієї миті почувся страшний гуркіт, від якого Джейсон, Джулія і Рік схопилися на ноги й подивилися в бік мавзолею.

— Що там таке?

— Як вам сказати… — відповів Улісс із загадковим виразом обличчя, який друзі вже так добре знали. — Гадаю, це буде нашою наступною проблемою.

— Що ви маєте на увазі?

Старий садівник натягнув садівницькі рукавиці, а з мавзолею знову почувся гуркіт, і цього разу за ним пролунав чийсь глухий голос:

— Гар‑гар‑гар!

Джейсон із Ріком одразу впізнали його і голосно вигукнули:

— Не може бути!

— Може, ще й як, діти, — відповів Улісс Мур. — Здається, Манфред і Ґвендаліна втекли до Єгипту і таким чином відчинили двері…

Джулія нічого не второпала й запитально поглянула спочатку на Ріка, а потім — на Джейсона:

— Чи не поясните й мені, що відбувається?

— Неймовірно! — вигукнули хлопці хором і поспішили до мавзолею слідом за садівником.

Усередині побачили підсліпкуватого старигана зі здоровенним крокодилом на повідку.

— Гар‑гар‑гар! — вигукнув власник Крамниці Забутих Мап. — Кого я бачу! Гострий Язик і Хоробре Серце!

Побачивши крокодила, Джулія перелякано заверещала.

— Спокійно, Талосе! Спокійно! — наказав чоловік, натягуючи шкіряний повід. — Не впізнав давніх друзів?

Джейсон, Джулія і Рік поглянули на Улісса:

— І що ми тепер робитимемо?

— Ви — Лицарі Кілмор‑Кова, — відповів Улісс Мур. — У вас тепер чотири ключі. Вам і вирішувати, що робити.

Джейсон, Джулія і Рік ішли високою травою через Парк Черепах. По яскраво‑блакитному небу пливли пухнасті хмаринки. Солоний морський вітер утримував у повітрі чайок, чиї пронизливі крики зливалися із запальною суперечкою, що вибухнула між друзями.

— Треба завести їх до будинку, коли татка і мами не буде вдома!

— Ти уявляєш, що станеться, коли мама побачить крокодила?!

— А як ми їх спустимо потім по жолобу?

— Хай там як, а потрібно якомога швидше повернути їх туди, звідки вони з’явилися!

— І відшукати Манфреда з Ґвендаліною.

— І провідати Марук.

— А Пітер?! Що нам робити з Пітером?

— Він — у Венеції.

— Можливо, він у біді?

— Не думаю. Якщо йому вдалося надіслати звістку, значить, він зустрівся з подружжям Каллер.

— Може, нам слід запросити їх усіх сюди?

— Можливо, краще якось отримати ключа з левом Святого Марка…

— А в кого він?

— У Манфреда.

— Зате ми тепер маємо всі ті нові ключі, якими ніколи раніше не користувалися…

— І нарешті у нас тепер є інші щоденники Улісса Мура!

— Не кажучи вже про самого Улісса Мура.

— От якби твоя мама змогла пригадати, куди вона поділа Первинний Ключ!

— Окрім того, що ми знайшли Улісса Мура, решта загадок так і залишилися нерозгаданими… Ми не знаємо, де Первинний Ключ і ким були Творці Дверей.

— Хвилиночку…

— Що?

— Чотири ключі!

— Вони в мене, Джейсоне.

— Та ні, я хотів сказати: чотири ключі!

— Ми знаємо, що чотири ключі. І що з того?

— Коли ми вітали Каліпсо з одруженням…

— Краще не нагадуй! Як подумаю, що доведеться читати…

— Пам’ятаєте, що вона нам сказала: «Коли я передала вам чотири ключі, ми з вами уклали угоду».

— І що?

— Як ви не розумієте?! Ми пішли на пошту за пакунком. Але звідки Каліпсо могла знати… звідки вона знала, що в пакунку було чотири ключі? Ми їй про це ніколи не говорили!

Вітер гуляв високою травою і поступово втрачав силу ближче до вершини пагорба.

Діти саме проходили повз біленьку хатинку для садового інвентаря. Там, де ватага друзів Незабутнього літа вперше зустрілися з Каліпсо та її двома білими пуделями.

— Улісс Мур отримав ключі поштою. І не знає, хто їх надіслав.

— Ти хочеш сказати, що… Каліпсо…

— Може бути…

— Одна із Творців Дверей?

Джейсон штовхнув вхідні двері.

Уперше вони побували в тій хатинці, коли допомагали Леонарду Мінаксо закотити діжку зі смолою.

— Не знаю, — сказав хлопець. — Але гадаю, що нам треба про це дізнатися.

На побіленій стіні все ще виднілися імена друзів Незабутнього літа:

Леонард

Пітер

Блек

Клітенестра

І останнє, майже невидиме:

Улісс.

— У вас часом немає складаного ножика? — запитав Джейсон у сестри й Ріка.

Але ті не відповіли.

Вони залишилися надворі. І цілувалися.

Джейсон поглянув на них. Потім нахилився, підняв із землі камінець із гострим краєм і дописав унизу на стіні хатинки їхні три імені.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Наступні дні бідолашний Фред Сонько не мав ані хвилини спокою. Старенька Сова не бажала працювати, як годиться, і шлюб Леонарда й Каліпсо остаточно її вивів із ладу. До того ж, здавалося, ніби усім жителям міста одночасно знадобилися якісь документи.

— Я ще ніколи не бачив так багато запитів одночасно, — пожалівся він одного вечора отцю Феніксу. — Навіть Нестор приходив!

— Нестор?

— Авжеж! Сказав, що Старенька Сова припустилася помилки. Уявляєте?! «Стара Сова не помиляється, — відповів я йому. — Її спроєктував Пітер, а у Пітеровій точності сумніватися не доводиться».

Фред залпом висушив пінту яблучного соку і замовив другу, перш ніж продовжити:

— Але Нестор наполягав на своєму, а тому я вирішив перевірити. Потім перевірив ще раз. Нарешті довелося мені виправити помилку вручну. Старий садівник вимагав, щоб я видалив його ім’я з архіву і натомість записав ім’я Улісса Мура, заявивши, що насправді він не затонув у морі…

Фред Сонько смачно позіхнув:

— Якщо він задоволений…

— То й усі задоволені, — закінчив фразу отець Фенікс і поплескав Фреда по плечу.

— Окрім мене! Від роботи за машиною в мене тепер так болять пальці, що я навіть шкарпетки без сторонньої допомоги не натягну!

— Можливо, тобі треба взяти відпустку, Фреде.

— Напевно, — пробубонів службовець. — Гарна відпустка — це саме те, що мені потрібно. У горах. Щоб холодно. Щоб було по‑справжньому холодно.

— Брррр… — здригнувся отець Фенікс. — Не думаю, що це найкращий спосіб відпочити.

— Або у Венеції, — додав Фред. — Точно: Венеція — це було б чудово! Шкода тільки, що… далекувато.

— Так, неблизько.

— Але ж вона того варта! — вигукнув Фред, випиваючи й другу склянку. — Так і зроблю. Попрошу брата відвезти мене і… влаштую собі відпустку у Венеції! До побачення, отче!

 — До побачення, Фреде! — весело попрощався з ним священник.

Фред зробив саме так, як задумав: пішов до автомайстерні брата і вмовив, аби той відвіз його машиною за околицю Кілмор‑Кова, на захід від міста, до ґрунтової дороги.

— Можеш залишити мене тут, — сказав Фред, подякувавши, і виліз із автівки.

Механік уже давно звик до дивакуватих витівок брата, а тому розвернувся і поїхав собі без зайвих запитань.

Фред був у доброму гуморі. Швиденько почимчикував ґрунтовою дорогою, аж поки не побачив перед собою незвичайний будинок. Тут він дещо розхвилювався, бо біля будинку стояв бульдозер, що якось небезпечно нахилився набік. На його дверцятах зазначалося:

ФІРМА ЗІ ЗНЕСЕННЯ ОБ’ЄКТІВ
«ЦИКЛОПИ & К°»

Будинок Дзеркал виявився частково пошкодженим. Вхідні двері вибито. Але сови всередині спокійно спали.

— Овва! — пробурмотів Фред, намагаючись уторопати, що відбулося. — Напевно, тут сталося щось страшне…

Порився в кишені. Помацав на грудях. На якусь мить навіть перелякавшись, що загубив його.

Урешті таки відчув під пальцями те, що шукав. Витягнув із кишені. То був ключ із головкою у формі трьох черепах, який він виграв у благодійній лотереї міста.

Вставив його в замок Дверей Часу будинку Пітера Дедалуса і повернув.

— Нарешті довгождана відпустка! — вигукнув Фред Сонько, занурюючись в один із численних чарівних снів, через які отримав своє прізвисько. — Хоча б на один день!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До уваги читача

Любі читачі!

Нарешті таємницю Улісса Мура і його щоденників розгадано: Нестор і Улісс Мур — одна й та сама людина. Незадовго до виходу книжки ми отримали ще одного листа від П’єрдоменіко, знову таки, з Кілмор‑Кова…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.