Переклад з італійської Мар’яни Прокопович

«Ulysses Moore» and the related logo are copyright, trademark and exclusive license of Atlantyca S.p.A. All Rights Reserved. The moral right of the author has been asserted. All names, characters and related indicia contained in this book, copyright of Atlantyca S.p.A., are exclusively licensed to Atlantyca S.p.A. in their original version. Their translated and/or adapted versions are property of Atlantyca S.p.A. All rights reserved.

No part of this book may be stored, reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording, or by any information storage and retrieval system, without written permission from the copyright holder. For information address Atlantyca S.p.A.

© 2006 Atlantyca S.p.A., Italy.

© 2018 Mondadori Libri S.P.A for PIEMME.

© 2020 переклад українською мовою, ПП «АССА».

A story by Pierdomenico Baccalario.

Illustrations and graphic project by Iacopo Bruno.

Original title: I Guardiani di Pietra International Rights

International Rights © Atlantyca S.p.A., Atlantyca S.p.A., via Leopardi 8 — 20123

Milano — Italia — foreignrights@atlantyca.it — www.atlantyca.com

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7877-10-2

Аннотація

Хто насправді Улісс Мур? Джейсон, Джулія та Рік ось-ось дізнаються правду. Облівія та Манфред, який пережив ще один політ зі скелі, також збираються здійснити свою мрію: увійти до вілли Арго та пройти через Двері Часу. Щоб зупинити їх, трійця дітей повинні знайти Блека Вулкана, давнього друга Улісса, який керував потягом у Кілмор-Ков, і заволодіти Первинним Ключем. На них чекає нова мандрівка. Місце призначення: XII століття, Сад вічної молодості.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Примітка для читача

Надіславши нам переклад п’ятого рукопису Улісса Мура, наш співробітник П’єрдоменіко Баккаларіо зник. Текст його останнього імейлу з Корнуолла був дуже дивний. Ось він:

Надсилаю вам останній зошит, який я розшифрував. Тепер мені бракує тільки одного зошита. Сподіваюся знайти там нові важливі відомості. Я зустрів декого, хто допомагає мені дістатися до Кілмор-Кова. Не можу написати його імені, бо пообіцяв цього не робити. Але я показав йому скриню, і разом ми з’ясували, що один зі згорнутих у сувій малюнків звідти насправді є мапою стежок Корнуолла. Одна стежка виявилася особливо цікавою: цілком може бути, що то єдина дорога, яка тепер веде до Кілмор-Кова. Спробую піти нею завтра.

Хіба це не чудово? Гадаю, я близько до розкриття таємниці Улісса Мура! А ви за мене не хвилюйтеся.

Невдовзі дам про себе знати,

П’єрдоменіко.

Але від часу цього імейлу минуло понад місяць, і тепер ми трішки хвилюємося…

П’єрдоменіко не відповідає ні по телефону, ні на імейли. Ми зверталися до готелю, у якому він зупинився, але вони теж нічого від нього не чули.

Він не повернув узятий в оренду автомобіль. Просто десь зник. Якщо хтось чув щось про нього, просимо повідомити нам якомога швидше. Спасибі за допомогу!

Редакція «Пароплава»

P.S. Для тих, хто ніколи його не бачив, ось фото:

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Уже багато років ніхто не бачив у Кілмор‑Ковській бухті китів. Проте назва найбільшої місцевої затоки збереглася як згадка про давні часи: «Вейлз Кол» — «Поклик китів». Затока відкривалася на схід від пристані, і її довгий піщаний пляж тягнувся аж до міцних зазубрених каменів Солоної скелі. Саме там, на найвищій точці, розкинувся парк вілли Арго, а над ним — башточка старого будинку з великими темними вікнами. Унизу грізно ревіло море, здіймаючи у височінь білу піну.

Вечоріло. Як і завжди в непарні дні піщаним пляжем бігла місцева перукарка Ґвендаліна Майнофф, яка будь‑що прагнула підтримувати себе у формі. Зосередившись на власних роздумах, вона слухала симфонічну музику, що лунала в її стареньких навушниках. Сонце зайшло вже понад пів години тому, але на небі все ще мріло невиразне світіння, немов, щоб останні події дня не пройшли непоміченими. Небо було чисте, прозоре й безхмарне.

Спершу Ґвендаліна не звернула уваги на химерну фігуру, що простяглася на піску. Вона просто пробігла повз неї, зосередившись на музиці.

Уже на зворотньому шляху, після того як вона перетнула весь пляж аж до перших скель, що стриміли вгору, і повернула назад до Кілмор‑Кова, дівчина зупинилася і, наморщивши чоло, витягла з вух навушники.

— А це що? — промовила вона. — Викинуло на берег кита?

Перукарка зробила ще декілька кроків уперед по вологому піску. Намацала кнопку плеєра і зовсім виключила музику, але не тільки не заспокоїлася, а натомість ще більше розхвилювалася.

На піску лежав горілиць якийсь чоловік, розкинувши руки й ноги, немов втомився після плавання. Його потертий джинсовий комбінезон обліпив тіло.

Він був схожий на труп, який винесло на берег хвилями.

Глянувши на море в пошуках розради, вона побачила лише плоску, темну лінію обрію, яка швидко зливалася з нічною темрявою. Кілмор‑Ков чекав на неї мовчки. Люди, що під вечір юрмилися біля єдиної працюючої таверни, уже поросходилися по домівках. Поміж темними дахами загоралися перші ліхтарі. А дуже скоро засвітяться і лампи взовж берега.

Ґвендаліна почекала кілька хвилин, перш ніж вирішила підійти ближче. Але її сліди окреслили на піску широку дугу, немов вона хотіла відтягнути час.

І раптом на протилежному боці затоки, глухо клацнувши, немов якась стара фотокамера, загорівся маяк Леонарда Мінаксо, розкинувши навколо ореол перегрітого білястого сяйва.

А за мить сталося ще дещо: чоловік кашлянув.

— Отже, він не мертвий… — видихнула перукарка і механічно поправила навушники, що висіли на шиї.

Ґвендаліна кинула погляд на освітлену верхівку маяка й подолала останні кілька метрів, що відділяли її від чоловіка.

Він кашлянув удруге та зробив дивний жест — немов думав, що все ще пливе в морі, і хотів укотре загребти рукою.

— Із вами все гаразд? — дівчина підійшла до нього за крок. Він увесь просяк водою і був покритий водоростями, його шкіра мала колір тухлих яєць, а ноги механічно дриґали, немов він все ще боровся з безоднею. — Гей! — Ґвендаліна стала навколішки. — Добродію, із вами все добре?

Чоловік завмер. А коли, знову закашлявшись, він повернувся до неї, перукарка зрозуміла, що десь уже його бачила. Очі чоловіка були заплющені, а шиєю тягнувся довгий рубець, який ховався десь під одягом.

— Вам допомогти? — спитала вона, поклавши йому руку на плече.

Чоловік слабко кивнув, нарешті розліпив губи і видав приглушений стогін.

— Так… гадаю… потрібна…

— Ви можете йти? Ну ж бо, я допоможу вам… — і з цими словами дівчина спробувала підняти його, схопивши за мокрий одяг.

Він не опирався, і навіть не розплющуючи очей, слухняно виконував її поради, і ось помаленьку сяк‑так став на ноги, тримаючись за неї.

— Ходімо, сюди… — знову мовила Ґвендаліна, і вони, хитаючись, пішли в напрямку містечка.

— Так… — пробурмотів Манфред, відчайдушно намагаючись втримати рівновагу.

Розплющивши очі, він певною мірою впізнав вогні, а тоді повернув голову, щоб роздивитися людину, яка допомагала йому.

Побачивши її, він одразу знов заплющився.

«Сирена… — подумав він. — Мене врятувала сирена».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон зачекав, поки батьків автомобіль зникне за рогом, а тоді різко повернувся до сестри й сказав:

— Я йду. Прикрий мене.

— І не подумаю! — запротестувала Джулія. — Це ж дурість!

Хлопець нервово озирнувся:

— Я швидко повернуся. Щонайбільше за чверть години!

— Джейсоне… — зітхнула дівчинка, — ти не зможеш повернутися за чверть години. Маяк розташований за містом. Це далеко. А ти йдеш пішки.

— Але тільки туди. Коли дійду до маяка, заберу свій велосипед і повернуся на ньому, — уточнив він. — Мені треба його забрати. І негайно.

— Можеш забрати його після уроків!

Хлопчик труснув головою, і з його волосся вилетіли дві крихітні білі пір’їнки, які якимось дивом пережили багаторазове та ретельне миття голови. Іншими наслідками пригод останніх днів були чорні плями від смоли та мереживо подряпин на животі.

Джулія ще раз спробувала переконати брата. Вона показала на відчинену браму Кілмор‑Ковської школи та на сходинки, які, немов вервечка зубів, вели досередини. А тоді кивнула на латунний дзвінок, який через кілька хвилин повинен був оголосити початок уроків.

— А що я скажу міс Стеллі?

— Вигадай щось! — кинув Джейсон. — І не кажи мені, ніби після всього того, що трапилося цими днями, ти боїшся вчительки! Я хочу тільки…

— Чого це ти хочеш? — напосіла на нього дівчина, намагаючись приперти до стіни.

Вона завжди знала, коли в голові брата виникали дивні думки. Вона б і за милю відчула, що близнюка тягне на маяк Леонарда Мінаксо зовсім не бажання забрати велосипед. Зрештою, Джейсон ненавидів той велосипед — хлопцеві його позичили Боуени і той, вочевидь, був жіночий, бо рожевий і з кермом у формі метелика, а отже, вочевидь.

Але хоч як вона намагалася збагнути, що саме в нього на думці, це було їй невтямки.

Хлопець благально дивився на сестру:

— Джуліє… ти мусиш допомогти мені.

— Поясни, чому саме! І чому ти не можеш зробити цього після школи.

Брат зітхнув. Тоді, загинаючи палець за пальцем, пояснив:

— По‑перше, по нас приїде тато, по‑друге, він повезе нас прямо додому, по‑третє, вони з мамою розпитуватимуть нас, а по‑четверте, вони за нами наглядатимуть. Ну і як тоді нам поїхати і зробити все, що потрібно?

Дівчинка закусила губу. Їхнє нещодавнє посвячення в Лицарі Кілмор‑Кова передбачало також певні обов’язки.

— Коли мама з татом удома, це може виявитися проблематичним.

— Ти ще забула про того агента з переїзду, що приїхав із Лондона.

— Кілька днів нам доведеться триматися подалі від Дверей Часу.

Джейсон рвучко підняв палець.

— Е‑е, ні! У жодному разі! Цього ми не можемо собі дозволити. Не тепер, коли знаємо про Первинний Ключ!

— Але щойно ми підійдемо до тих дверей, мама помітить!

— Маємо ризикнути. І діяти треба вже зараз, Джуліє.

— То що ж робити?

— Іти до Леонарда Мінаксо, — хлопець витяг із кишені штанів стару обгорілу фотографію й тицьнув пальцем в обличчя сторожа маяка: — І спитати, чи не він насправді є Уліссом Муром.

Дівчинка кинула стурбований погляд на школу та латунний дзвінок.

— І ти справді думаєш, що доглядач маяка скаже тобі це? Що він зізнається: «Так, я Улісс Мур»?

Джейсон згадав, як напередодні Леонард за стерном «Метіди» борознив море часу, ведучи корабель крізь бурю, наче справжній капітан.

— Капітан ніколи не бреше своєму екіпажеві, — відповів хлопець. — Можливо, він не каже всієї правди, але ніколи не бреше.

Близнята востаннє перезирнулися і, врешті‑решт, Джулія здалася.

— То за чверть години, гаразд?

Брат кивнув, різко повернувся й побіг дорогою, що вела до моря.

Зачекавши, поки він зникне з очей, дівчинка приготувалася до зустрічі з міс Стеллою. Вона саме дійшла до сходинок, як задеренчав латунний дзвінок.

Закинувши рюкзак на плечі, Джейсон добіг аж до головної дороги. А там притиснувся до цегляного муру й визирнув на дорогу, яка йшла вздовж моря. Неподалік від скрипучої будівлі єдиного в містечку готелю «На всіх вітрах» розташувався цілий ряд рибних крамничок. Хлопчик озирнувся навколо, чи нема поблизу батькової автівки, і, не побачивши її, заспокоївся.

Він уже рушив угору прибережною дорогою в напрямку до мису з маяком, коли раптом застиг. Ніздрі вловили абсолютно непоборний аромат, який спокусливо ширився в повітрі.

Джейсон знай нюхав і нюхав: рогалики з кремом і свіженьке яблучне печиво.

Нескладно було зрозуміти, із якої саме вітрини долинали ці захопливі пахощі — із кондитерської «Чуббер».

— Чому б і ні? — умовив‑таки себе хлопчик, миттю перемінивши думку щодо терміновості своєї місії.

Із надією обмацуючи кишені, після кількох секунд нервових пошуків він нарешті витяг невеличку круглу монету у фунт стерлінгів.

— Еге! — щасливо вигукнув.

Перебіг дорогу, впевнився, що поблизу нема нікого знайомого, і, загнавши на саме дно живота страх, що його викриють, штовхнув двері кондитерської.

Усередині повітря було густе від пахощів. Збиті яйця, вершки, какао, ваніль, цукрова пудра й родзинки — то були лише найяскравіші запахи, якими пашіли вітрини крамниці.

Немов у трансі, Джейсон пройшов по темній дерев’яній підлозі до солодощів, поклав свою монету на мармуровий прилавок і, втупившись поглядом у бант на синьому фартуху жінки по той бік прилавку, замовив два величезні рогалики з кремом.

— Один для мене, а другий — для сестри, — збрехав, виправдовуючись, хоча насправді не маючи жодного наміру довезти другий рогалик цілим до школи.

— Нічого, що вони ще теплі? — спитала його кондитерка.

— Усе гаразд. Навпаки, це добре.

Джейсон стиснув пальцями паперовий пакет і попростував до виходу.

Раптом йому аж подих забило. За дверима стояли, збираючись увійти, його батько і ще якийсь чоловік. Хлопцеві здалося, що він уже бачив його раніше.

Джейсон швидко розвернувся і непомітно продавчині мерщій пробіг повз столики й пірнув за завісу з шотландки.

Одразу опісля цього двері кондитерської відчинилися, і в крамниці залунав голос містера Ковенента.

Завмерши за завісою, Джейсон чув, як батько замовив дві солодкі трубочки й дві кави з молоком.

— Це справді дуже люб’язно з вашого боку, що ви приїхали в Кілмор‑Ков раніше за вантажівку, — батько звертався до чоловіка, з яким увійшов. — І мені дуже прикро за вчорашній випадок, містере Гомер.

Джейсон згадав. То був той славнозвісний агент із переїзду, який прибув у Кілмор‑Ков, аби прослідкувати за перевезенням їхніх меблів із Лондона. Бачив його напередодні ввечері, у непроглядній темряві саду вілли Арго, коли мати давала близнюкам добрячого прочухана.

— Називайте мене архітектором, якщо можна, — уточнив чоловік.

«Славнозвісний архітектор», — хлопчик теж себе виправив і, виглянувши з‑за завіси, побачив, як чоловіки вмостилися за столиком і взялися переглядати аркуші, заповнені текстами та кресленнями.

Поки архітектор намагався пояснити щось стосовно об’ємів і кубатур, Джейсон, спостерігаючи за ними, тихенько з’їв половину рогалика з кремом.

«Звідси неможливо вийти непоміченим», — зрозумів хлопець, оглянувши коридор у себе за спиною: темний і запилюжений, із підлогою такого самого темного дерева, як і в кондитерській, а на білих стінах — щось на кшалт пахучої та хрусткої кірки, утвореної багаторічними випарами шоколаду й ванілі.

Тут було двоє дверей. Перші вели до невеличкого туалету зі стінами медового кольору й віконцем у внутрішній дворик кондитерської.

Другі були замкнені.

Джейсон хотів було відчинити їх, але помітив, що вони навіть не мають клямки.

І схилився в напівтемряві, щоб краще їх розгледіти, аж тут по спині йому пробіг холодний дрож.

— От дідько… — буркнув, не вірячи власним очам, і кинув рогалик назад у пакет.

Двері були точнісінько такі самі, як і ті, що ховалися за шафою на віллі Арго. Точнісінько такі самі, як і двері в підвалі міс Біґлз, з‑під яких час від часу залітало трохи піску з єгипетської пустелі. І точнісінько такі самі, як і двері в Будинку Дзеркал, що з’єднували Кілмор‑Ков із далекою Венецією.

То були Двері Часу.

Джейсон здригнувся.

Він почув, як у кондитерській, ковзнувши по підлозі, відсунувся стілець. Тоді почув голос батька, який говорив архітекторові:

— Зараз повернуся.

Скориставшись тими кількома секундами, які мав у своєму розпорядженні, хлопець метнувся в туалет.

Замок клацнув тієї самої миті, коли батько постукав у двері.

— Зайнято?

Джейсон у розпачі озирнувся навколо, а тоді, щоб батько не впізнав його голосу, кашлянув і відкрив кран умивальника.

— Ох, даруйте… — сказав містер Ковенент із того боку. Потім спробував відчинити другі двері, а тоді, посвистуючи, став чекати, коли туалет звільниться.

Хлопчик аж спітнів. Проковтнув клубок у горлі. Потім іще раз, розмірковуючи, що можна зробити. Щосили намагаючись зберегти спокій, вигадував і зразу ж відкидав різні варіанти. Вийти з туалету геть не можна. Отже, є два шляхи: залишитися там замкненим назавжди або ж спробувати вилізти через віконце.

І вибрав другий.

Залізши ногами на умивальник, хлопець підібрався до віконця. Вода продовжувала текти, щоб заглушити шум, а Джейсон відчинив віконце, потягнувши раму, і прикинув розміри. Крізь цей прямокутник його голова ледве‑ледве, але пройде, та й наплічник теж. Ніхто, трохи більший за нього, через це віконце напевно не втік би.

Але він, здається, пролізе.

Намагаючись не втрачати розуму, Джейсон витягнув із черевика одну шнурівку. Прив’язав один її кінець до клямки віконця, а другий кінець викинув назовні — щоб зачинити за собою віконце після того як вилізе.

Тоді кинув наплічник і почув, як той скотився вниз із того боку.

Урешті‑решт, учепився за стінки віконця й підтягнувся. Запхав руки й голову в отвір і відштовхнувся від умивальника ногами.

І цілковито застряг — голова притислася до правого плеча, ліве плече знерухоміло, одна рука витяглася назовні, а ноги дриґали в порожнечі.

Хлопчик намагався глибоко дихати і заспокоював себе, повторюючи, що все буде добре. Дурня якась. Уявив, як батько заходить у туалет і витягає його за ногу. Попри страх, що таке й справді може статися, він вибухнув нервовим сміхом.

Аж тут зрозумів, що, видихнувши з легенів усе повітря, зможе рухати лівим плечем і рукою. Тож він помацав рукою за вікном, шукаючи чогось, за що можна б учепитися, але не знайшов нічого. Тоді почав обмацувати ногами стіну.

І вже майже втратив надію, коли правою ногою намацав якийсь виступ.

То, мабуть, була єдина можливість: він сперся об виступ, глибоко вдихнув, тоді видихнув із легенів усе повітря, а коли відчув, що став тонким, мов соломинка, сильно відштовхнувся.

Пан Ковенент вийшов з‑за картатої завіси.

— Чи нема у вас запасного ключа від туалету? — запитав він жінку за прилавком. — Я думав, що там хтось є, але, мабуть, щось сталося із замкóм.

— Звичайно, — кондитерка відсунула шухляду, витягла з неї латунний ключик і подала йому на серветці. — Це тільки від перших дверей. Другі — не відчиняються.

Пан Ковенент повернувся в коридор і вставив ключа в перші двері. Почув, як із другого боку випав інший ключ.

— Можна? — спитав востаннє.

Тоді зайшов.

Як і передбачав, там не було нікого.

Чоловік закрутив кран умивальника й трохи розгублено озирнувся навколо: підставка для туалетного паперу на стіні зірвана з кахелю, а на підлозі пакет, у якому знайшлося півтора рогалики з кремом.

«От дідько, тільки не це!» — думав хлопчик по той бік стіни, шукаючи той самий пакет.

Він опинився у викладеному бруківкою квадратному дворику, у центрі якого дві кам’яні доріжки утворювали велику літеру Х. Одразу ліворуч від віконця, крізь яке він виліз, був службовий вхід, а ще кілька дверей вели в підвали. У кутку росла якась витка рослина з блідим листям, а між каменями бруківки проростали вигорілі на сонці віхті трави.

Джейсон притиснувся до стіни, обережно зробив кілька кроків, гадаючи, куди міг залетіти його наплічник.

— Ти часом не це шукаєш? — почувся голос від службового входу.

Хлопець побачив, що хтось тримає в руках його рюкзак, але сходинки, на яких отой хтось стояв, зникали в затінку під аркою, тому він не міг розгледіти, хто це.

— А, так, дякую… — трохи стурбувався він. — Можна мені його забрати?

— Це ж шкільний ранець? — наполягав голос.

Джейсону здалося, що цей голос він уже десь чув, хоча й не міг сказати де саме.

— Ну… так, — визнав він.

— То чому ти не в школі?

— Ну, нині….. мій клас на екскурсії. А мені на екскурсію не хотілося.

— Цікаво… — по металічному відблиску хлопець здогадався, що чоловік на сходах глянув на наручний годинник. — Екскурсія куди?

Хлопчик закусив губу. Навіщо стільки запитань?

— Можна мені забрати наплічник? — роздратувано поцікавився він.

— Звісно… — і чоловік вийшов урешті‑решт із затінку.

«Ох, дідько!» — подумав Джейсон.

То був директор школи.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

За шибками веранди вілли Арго нерухомо стояли дві жіночих постаті. Статуєю рибалки, що лагодила свою сіть, і місіс Ковенент, яка нарешті залишилася наодинці. Та в спокої.

Чоловік відвіз дітей до школи, вона помила після сніданку чашки й подумки розплановувала весь день.

Насамперед відчинила на першому поверсі вікна, щоб провітрити будинок, а тоді пішла нагору, у спальні, й позастеляла ліжка. Піднявшись у башточку, поскладала зошити й модельки кораблів, що їх залишили в безладі діти, і замилувалася неймовірним пейзажем. Бухта вигравала сонячними відблисками, вітер легенько розчісував хвилі.

Жінка опам’яталася лише тоді, коли краєм ока помітила, як парком кульгає садівник.

«Ну ж бо, до роботи…» — наказала собі та повернула на перший поверх. Тут узялася перебирати тисячі дрібничок і цяцьок, яких на віллі Арго було повно: дерев’яні маски, статуетки тварин, вази чудернацької форми, канделябри, шкатулки, мушлі, пляшечки від парфумів і всілякі абищиці. Коли вони тільки приїхали, жінка мала намір викинути більшість цього дріб’язку, познімати килими і почистити їх, зняти штори та впустити в ці кімнати повітря.

Але так не змогла наважитися: нехай будинок був переповнений предметами, одначе тут панувала досконала гармонія, яку не хотілося порушувати.

Або викидати все, або нічого.

Але будь‑що треба вирішити, що робити з цією величезною купою речей: її чоловік і архітектор Гомер чекали на прибуття вантажівки з їхніми лондонськими меблями. І до того часу вона мала розпланувати, бодай приблизно, що й де розставити в будинку, а що винести в гараж.

Треба було подумати, де розмістити найпотрібніші меблі.

«Тут стільки місця, проблемою буде тільки вибір, що й куди ставити», — сказав містер Ковенент.

Але це було не так.

От куди можна поставити диван із чорної шкіри? У вітальню замість жовтого дивана? Але жовтий диван був того самого кольору, що й картина на стіні, а вона погано пасувала до чорного. А коли прибрати картину, тоді необхідно зняти й килим. І так далі… зрештою, доведеться винести все.

Немов усі речі на віллі Арго розмістили так, аби більше ніколи їх не чіпати.

— Але я мушу все переставити! — вигукнула місіс Ковенент.

Вона підійшла до дверей, що вели в сад, і на повні груди вдихнула повітря, важке від запаху моря. Це одразу прогнало її стурбованість із приводу меблів.

Пасмо неслухняного волосся залоскотало їй у носі. Зітхнувши, жінка відкинула його назад і знову подивилася всередину будинку.

— Що мені робити? — спитала в статуї рибалки, спокійний погляд якої давав зрозуміти: от у неї все під контролем.

Скрип гальки на доріжці примусив її обернутися.

— Добридень! — привітався Нестор, спершись об сикомор.

— Вам теж добридень.

— Ви вже почали велике прибирання?

— Та ніби так.

— Гаразд, гаразд… — буркнув садівник, і байдужість, що вчувалася в його словах, здалася господині підозрілою. Їй хотілося побалакати з ним іще звечора, коли побачила своїх дітей геть замурзаних сажею.

— Я саме хотіла з вами поговорити, — почала місіс Ковенент.

Нестор одразу зайняв оборонну позицію.

— Я не знаю нічого про те, що вони там наколобродили. Я ж вас попереджав, пам’ятаєте? За дітьми я не пильнуватиму. Але якщо ви маєте сказати мені щось стосовно рослин, то я вас уважно слухаю.

Жінка заусміхалася.

— Ви просто прочитали мої думки. Але скажіть мені тільки одне: Джейсон і Джулія вам надокучали?

— Ні.

— Добре.

— Але я не можу запевнити, чи не наробили вони якоїсь шкоди в будинку, бо, як я вам уже казав, я за ними не пильнував.

Пані кинула довгий погляд на терасу.

— Та, здається, все гаразд. Тільки в бібліотеці безлад і деякі меблі пересунуто.

— Вони, мабуть, досліджували своє нове королівство.

— І, знаючи Джейсона, мабуть, вигадали собі принаймні по триста історій для кожного предмета. Що, зрештою, і є справжньою проблемою в цьому домі.

— Історії?

— Ні. Предмети. Не знаю навіть, із чого почати. Незабаром приїде вантажівка з меблями і… Ну, якщо я далі зволікатиму, доведеться звантажити їх у садку.

— Чудова думка, — вигукнув Нестор. — Або продайте їх. Раз на місяць у містечку влаштовують ярмарок уживаних речей. А раптом у вас буде зайве, то мені у флігель знадобився б невеличкий фотель.

Місіс Ковенент приголомшило таке нахабство.

— Ідея з ярмарком непогана, — мовила вона. — Можливо, я продам старі речі, які є тут у будинку.

Тоді вибачилася та повернулася в дім.

Садівник швидко почистив щіткою зелені вельветові штани й попрямував, накульгуючи, до флігеля.

Він пройшов дерев’яною доріжкою, відчинив двері й підійшов до свого робочого стола, заваленого всячиною. Виловивши звідти телефон із чорного бакеліту, глянув на номер, записаний на прибитій до стіни дошці, і рішуче набрав його.

Леонард Мінаксо відповів після п’ятого гудка.

— Це я, — сказав Нестор.

— Привіт, старий. Що сталося? Ми стільки років не чулися, а тепер мов двоє голубків.

— Вона хоче позбутися меблів.

— Спокійно, спокійно. Хто хоче позбутися меблів?

— Господиня. У містечко прибув власник фірми «Гомер & Гомер». Я заплатив йому купу грошей, щоб він робив свою справу якомога довше, але, здається, цього було не досить.

— Ти підкупив його, щоб він якнайдовше зволікав?

— Точно.

— Ти здурів.

— Говори, що хочеш, але подружжя Ковенентів чекають на прибуття вантажівки сьогодні опівдні.

— І?..

— Добре було б… — після довгої паузи садівник повів далі: — Добре було б, якби дорогою вони натрапили на якусь перешкоду.

Леонард захихотів:

— Поясни мені як слід. Ти маєш на увазі, що це мушу зробити я?

— Точно.

— Немов ми знову добрі друзі?

— Ми ніколи не були й затятими ворогами.

— Не певен.

— Ми все вже давно з’ясували. Це справа життя та смерті.

— Не починай знову.

— Це як порятунок життя людини, на яку напала акула.

— Ти вже отримав від мене всю вдячність, на яку я здатен.

— І зламану ногу.

— Якщо далі так говоритимеш, ризикуєш залишитися без моєї допомоги.

— Це означає, що ти мені допоможеш?

— Це залежить…

— Від чого?

Доглядач маяка раптом змінив тему.

— А діти мені сподобалися.

— Ми розмовляли не про них.

— Але варто б побалакати, хіба ні?

— Два дні тому ти прийшов сюди й повідомив, що я лише тішу себе ілюзіями.

— І нині я можу повторити те саме. Але, схоже, тобі пощастило, бо трапилося двоє справді кмітливих дітлахів.

— Троє. Ти забув про Беннера.

— Беннера ще раніше знайшов я.

— Може, не варто цим пишатися?

— Але не варто й соромитися. То все через море, не через мене.

— Леонарде, послухай. У тебе свої погляди, а в мене свої.

— Ми були близько до того, щоб відкрити таємницю майстрів, що зробили двері. Дуже близько.

— Тему закрито.

— Нам треба було лише вирушити ще в одну подорож.

— Тему закрито.

— І Пенелопа була згодна зі мною!

— Я сказав, тему закрито! — загорлав Нестор. — Ти слухаєш мене чи ні? Я б хотів зупинити цю вантажівку до того, як вона прибуде в містечко. І питаю тебе: чи можеш ти це зробити? Ти ще маєш ключі від «Циклопів»? Пам’ятаєш, де ми їх сховали?

— Звичайно.

— Вони прибувають із Лондона. Отже, необхідно перекрити лише одну дорогу.

— Агов, старий!

— Що?

— Я зупиню вантажівку, але ввечері прийду до тебе. І ми нарешті раз і назавжди вирішимо, що нам робити з Дверима Часу.

— Гаразд. Увечері.

— І останнє. Учора у Венеції я завітав до Зафона.

Садівник помовчав, а тоді тихо спитав:

— І що?

— Він живий. Ще більше зморщений і висохлий. Але мене впізнав одразу.

— Навіть із пов’язкою на оці?

— Коли Улісс повертається додому, перевдягнений чужинцем, старий пес Арго впізнає його.

— Ти маєш на увазі, що тільки старі впізнають один одного?

— Я маю на увазі, аби зрозуміти, що насправді відбувається, потрібен неабиякий нюх.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Директор різко видихнув, немов хотів зрушити з місця рештки повітря в кабінеті.

На самому краю величезної шафи стояв старий іржавий вентилятор, немов хижа рослина, готова напасти на свою жертву. Порошинки кружляли по випадкових орбітах у сонячному промінні, яке малювало на підлозі щось на кшталт килиму з тигровими смужками.

Тиша аж дзвеніла.

Джейсон із Джулією сиділи перед кафедрою, випроставши спини, склавши руки на колінах і втупивши очі у свої черевики. Вони намагалися не рухатися, бо благенькі стільці під ними стогнали за кожного найменшого поруху.

Директор сидів перед ними й совав ліктями по дерев’яній поверхні кафедри, поточеній шашелем. У руці він тримав чорний олівець, із гострим, мов шпилька, кінчиком.

— Отже, міс Ковенент, ти не могла б повторити мені свою версію подій?

Джулія й на міліметр не підвела погляду, було очевидно, що вона згорає від сорому.

— Мені дуже шкода, пане директор.

— Тоді це зроблю я. Ти розповіла міс Стеллі, що твій брат залишився вдома доглядати матір, у якої нога в гіпсі.

— Ти трохи переборщила… — прошепотів Джейсон сестрі на вухо.

Олівець директора ліг на білий аркуш.

— Цікава історійка, чи не так? Бо так сталося, що саме в той час молодий містер Джейсон намагався й собі зламати ногу, падаючи з вікна туалету на задньому дворі кондитерської «Чуббер».

Тепер Джулія похитала головою й пробурчала:

— І ти теж.

Директорова рука лягла на телефон.

— Мені вельми хочеться подзвонити місіс Ковенент і розпитати про її здоров’я.

— Прошу вас, ні! — вигукнула дівчинка, вжахнувшись від самої думки про це. — Я сказала неправду!

Його рука зависла над слухавкою.

— Може, поясниш це якось?

Джейсон глибоко вдихнув.

— Послухайте, мені дуже шкода. Це моя провина.

Директор повільно підвівся зі стільця й недбалим кроком підійшов до старої каталожної шафи.

— О, справді? Маю готуватися до жахливого зізнання? Нарешті почую правду?

Хлопчик знизав плечима.

— Як хочете. Перед уроками я хотів піти на маяк, щоб забрати велосипед.

— На маяк? А що робить там твій велосипед?

— Насправді це не мій велосипед. Він належить доньці лікаря Боуена, який позичив мені його, коли мій велосипед розбився об його хвіртку. Велосипед опинився на маяку, бо я залишив його там перед тим, як ми разом із Леонардом Мінаксо подалися на візку до Парку Черепах, щоб з допомогою бочки зі смолою спіймати в пастку двох злодюжок, які викрадали з вілли Арго всі меблі.

Директор школи тільки звів брову.

— І тобі це вдалося?

— На щастя, так, — завершив розповідь Джейсон, посміхаючись.

— І, звісна річ, батьки твої нічого не знають.

— Авжеж ні, — відповів близнюк. — Вони думають, що ми ходили прибирати в підвалі лікаря Боуена… — лише тепер хлопець помітив, що Джулія витріщила на нього очі.

— Гм, скажи мені… — поцікавився директор, відійшовши від шафи. — Тобі не здається, що ти перебрав трохи з цими своїми фантазіями?

— Ні‑ні, о, ні! — вигукнув Джейсон. — Ви просили розповісти вам правду, хіба ні? Ну, це і є правда.

— Хлопче… — пирхнув той, націлившись на нього гостро заструганим олівцем. — Я не знаю, як там у Лондоні, але в Кілмор‑Кові краще, щоб такі, як ти, не брали на глузи таких, як я.

— Але ж я зовсім не глузую з вас! Як і казав, я йшов до маяка, але дорогою подумав, що варто заскочити в кондитерську, щоб узяти два рогалики. Один для мене, інший для сестри.

— А тоді?..

— Тоді туди зайшов мій батько. І я не хотів, щоб він мене побачив… тому вирішив… хай йому грець, вийти через задній двір.

— А чому ти не хотів, щоб він тебе побачив?

— Бо він думав, що я в школі, — ледь чутно завершив свою розповідь той.

Директор розвів руками, а тоді помахав ними перед носом у дітей:

— Отже, що ми, врешті‑решт, маємо: дівчинка розповідає вчительці несусвітню байку, а її брат удає, ніби йде до школи, а насправді мчить у кондитерську, збираючись після цього піти на гульки до маяка.

— Я йшов туди не на гульки.

— Спорожніть‑но кишені, — наказав чоловік. — Якщо не хочете, щоб я подзвонив до вас додому.

Джейсон із Джулією знехотя почали викладати все з кишень, і на кафедрі виросла купка з гумок, дрібняків, половини підсмаленої фотографії, огризків олівців, чотирьох старовинних ключів і прикраси в єгипетському стилі.

— Це оберіг, який подарувала мені одна моя подруга, — пояснив хлопчик, побачивши подив на директоровому обличчі.

— Чудово. Усе це залишиться в мене, — директор згріб усе в коробку, яку потім замкнув у шухляді.

— Але ж це несправедливо! — запротестувала дівчинка. — Залишіть нам принаймні ключі від домівки!

Він на мить витягнув із коробки чотири ключі від Дверей Часу.

— Оці?

Джулія кивнула.

Рука директора підняла телефонну слухавку.

— Ось тільки подзвоню вашій матері, і одразу віддам їх вам.

Побачивши, що близнюки мовчать, директор єхидно кинув їх назад у коробку.

— Марш до класу. І жодних відмовок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Директор різко видихнув, немов хотів зрушити з місця рештки повітря в кабінеті.

На самому краю величезної шафи стояв старий іржавий вентилятор, немов хижа рослина, готова напасти на свою жертву. Порошинки кружляли по випадкових орбітах у сонячному промінні, яке малювало на підлозі щось на кшталт килиму з тигровими смужками.

Тиша аж дзвеніла.

Джейсон із Джулією сиділи перед кафедрою, випроставши спини, склавши руки на колінах і втупивши очі у свої черевики. Вони намагалися не рухатися, бо благенькі стільці під ними стогнали за кожного найменшого поруху.

Директор сидів перед ними й совав ліктями по дерев’яній поверхні кафедри, поточеній шашелем. У руці він тримав чорний олівець, із гострим, мов шпилька, кінчиком.

— Отже, міс Ковенент, ти не могла б повторити мені свою версію подій?

Джулія й на міліметр не підвела погляду, було очевидно, що вона згорає від сорому.

— Мені дуже шкода, пане директор.

— Тоді це зроблю я. Ти розповіла міс Стеллі, що твій брат залишився вдома доглядати матір, у якої нога в гіпсі.

— Ти трохи переборщила… — прошепотів Джейсон сестрі на вухо.

Олівець директора ліг на білий аркуш.

— Цікава історійка, чи не так? Бо так сталося, що саме в той час молодий містер Джейсон намагався й собі зламати ногу, падаючи з вікна туалету на задньому дворі кондитерської «Чуббер».

Тепер Джулія похитала головою й пробурчала:

— І ти теж.

Директорова рука лягла на телефон.

— Мені вельми хочеться подзвонити місіс Ковенент і розпитати про її здоров’я.

— Прошу вас, ні! — вигукнула дівчинка, вжахнувшись від самої думки про це. — Я сказала неправду!

Його рука зависла над слухавкою.

— Може, поясниш це якось?

Джейсон глибоко вдихнув.

— Послухайте, мені дуже шкода. Це моя провина.

Директор повільно підвівся зі стільця й недбалим кроком підійшов до старої каталожної шафи.

— О, справді? Маю готуватися до жахливого зізнання? Нарешті почую правду?

Хлопчик знизав плечима.

— Як хочете. Перед уроками я хотів піти на маяк, щоб забрати велосипед.

— На маяк? А що робить там твій велосипед?

— Насправді це не мій велосипед. Він належить доньці лікаря Боуена, який позичив мені його, коли мій велосипед розбився об його хвіртку. Велосипед опинився на маяку, бо я залишив його там перед тим, як ми разом із Леонардом Мінаксо подалися на візку до Парку Черепах, щоб з допомогою бочки зі смолою спіймати в пастку двох злодюжок, які викрадали з вілли Арго всі меблі.

Директор школи тільки звів брову.

— І тобі це вдалося?

— На щастя, так, — завершив розповідь Джейсон, посміхаючись.

— І, звісна річ, батьки твої нічого не знають.

— Авжеж ні, — відповів близнюк. — Вони думають, що ми ходили прибирати в підвалі лікаря Боуена… — лише тепер хлопець помітив, що Джулія витріщила на нього очі.

— Гм, скажи мені… — поцікавився директор, відійшовши від шафи. — Тобі не здається, що ти перебрав трохи з цими своїми фантазіями?

— Ні‑ні, о, ні! — вигукнув Джейсон. — Ви просили розповісти вам правду, хіба ні? Ну, це і є правда.

— Хлопче… — пирхнув той, націлившись на нього гостро заструганим олівцем. — Я не знаю, як там у Лондоні, але в Кілмор‑Кові краще, щоб такі, як ти, не брали на глузи таких, як я.

— Але ж я зовсім не глузую з вас! Як і казав, я йшов до маяка, але дорогою подумав, що варто заскочити в кондитерську, щоб узяти два рогалики. Один для мене, інший для сестри.

— А тоді?..

— Тоді туди зайшов мій батько. І я не хотів, щоб він мене побачив… тому вирішив… хай йому грець, вийти через задній двір.

— А чому ти не хотів, щоб він тебе побачив?

— Бо він думав, що я в школі, — ледь чутно завершив свою розповідь той.

Директор розвів руками, а тоді помахав ними перед носом у дітей:

— Отже, що ми, врешті‑решт, маємо: дівчинка розповідає вчительці несусвітню байку, а її брат удає, ніби йде до школи, а насправді мчить у кондитерську, збираючись після цього піти на гульки до маяка.

— Я йшов туди не на гульки.

— Спорожніть‑но кишені, — наказав чоловік. — Якщо не хочете, щоб я подзвонив до вас додому.

Джейсон із Джулією знехотя почали викладати все з кишень, і на кафедрі виросла купка з гумок, дрібняків, половини підсмаленої фотографії, огризків олівців, чотирьох старовинних ключів і прикраси в єгипетському стилі.

— Це оберіг, який подарувала мені одна моя подруга, — пояснив хлопчик, побачивши подив на директоровому обличчі.

— Чудово. Усе це залишиться в мене, — директор згріб усе в коробку, яку потім замкнув у шухляді.

— Але ж це несправедливо! — запротестувала дівчинка. — Залишіть нам принаймні ключі від домівки!

Він на мить витягнув із коробки чотири ключі від Дверей Часу.

— Оці?

Джулія кивнула.

Рука директора підняла телефонну слухавку.

— Ось тільки подзвоню вашій матері, і одразу віддам їх вам.

Побачивши, що близнюки мовчать, директор єхидно кинув їх назад у коробку.

— Марш до класу. І жодних відмовок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У нічному серпанку над лагуною прозирав несміливий світанок кольору гліцинії. Обриси дахів і містків Венеції поступово виринали з останніх залишків нічного туману.

Дві постаті, що підійшли до старовинних дверей і опинилися у проміні світла, який немовби зупинив їх.

— Ти не розумієш, Облівіє… — промовила чоловік, спершись рукою на двері, не даючи їх відчинити. — Тільки один із нас може повернутися…

— Чому це? — різко спитала жінка. Облівія Ньютон чудово знала, що коли хтось пройде крізь Двері Часу, він зможе повернутися. — Ти дістався до Венеції через ці самі двері. І не повернувся. Отже…

Пітер Дедалус відступив на крок, ухиляючись від безцеремонного променя світла, який малював білі плями на старих дерев’яних дверях.

— Нагадаю тобі важливу подробицю, — мовив він. — Тобі вдалося відчинити двері Будинку Дзеркал. А Двері Часу відчиняються лише тоді, коли той, хто пройшов крізь них, повернувся.

— Але ти не повернувся, — здогадалася жінка. — І це означає, що…

— Що хтось із Венеції пройшов крізь двері замість мене.

Вона захихотіла:

— Ти хочеш сказати, що… у Кілмор‑Кові є якийсь мешканець Венеції вісімнадцятого сторіччя?

Тепер настала Пітерова черга хихотіти:

— Точніше, їх там двоє.

— Що ти маєш на увазі?

— Дружина Улісса Мура, Пенелопа, родом звідси. Вона була венеціанкою й жила у вісімнадцятому сторіччі.

— Отже, виходить, що… — пробурмотіла Облівія, намагаючись осмислити інформацію.

— Що хтось погодився залишитися жити у Венеції замість неї, — закінчив за Облівію чоловік.

— А ти знаєш хто?

— Ні, — визнав годинникар. Тоді понишпорив під накидкою й витяг із кишені венеціанську монету. Покрутив її під носом міс Ньютон. На золотій монеті була викарбувана дата — 1751 рік. — Пропоную кинути жереб.

— Ти ж знаєш, я люблю азартні ігри.

— Але спершу я пригощу тебе кавою…

Незмінне у своїй одвічній красі місто вже прокинулося. Кав’ярні виставили надвір бочки для відвідувачів, а продавці тканин розгорнули найгарніший крам. Із човнів вже вивантажили кошики з городиною для ранкового базару, а продавці мітел уже йшли вулицями, пропонуючи свій товар.

Облівія з Пітером умостилися на ослонах у провулку Милосердя й замовили гарячу чорну каву. Коли її принесли, вони обхопили чашки руками, щоб зігріти пальці.

На обох були довгі заношені накидки, але з‑під них визирав дуже різний одяг: чорні від сажі байкові штани на чоловікові й мотоциклетний комбінезон із чорної шкіри на жінці.

— Навіщо вся ця вистава, Пітере? — укотре спитала жінка, допивши каву. Її довгі бузкові нігті лягли на поверхню бочки, мов таємничі екзотичні комахи. — А насамперед, чому ти чекав на мене?

Той промовчав. Він саме вставляв нову лінзу в залізну оправу окулярів. Старі окуляри загубилися напередодні ввечері під час пожежі в його майстерні.

Облівія Ньютон зачекала, доки вправні руки Кілмор‑Ковського годинникаря скінчать свою роботу, а тоді глянула йому прямо в очі.

— Я не чекав на тебе, — відповів урешті Пітер. — Ми просто прибули одночасно.

— Ти міг відчинити Двері Часу, ув’язнити мене тут назавжди… — безжалісно мовила Облівія, — і помчати до своїх друзів, щоб попередити про небезпеку. «Облівія знає про Первинний Ключ! Я відкрив їй останній із секретів! А ще розповів, що Блек Вулкан забрав усі ключі із собою!» Ти ж міг це зробити, хіба ні?

Чоловік кивнув:

— Авжеж. Мабуть, міг.

— А чому не зробив?

— Щось мені не захотілося, — зітхнув годинникар.

— То коли кинемо жереб? — жінка різко обірвала його.

Пітер глибоко вдихнув.

— Ти хочеш повернутися до Кілмор‑Кова, щоб напасти на слід Первинного Ключа й решти ключів, які Блек Вулкан сховав у надійне місце?

— Точно.

— Але цього ти ніяк не зможеш зробити.

— Чому?

— Бо Блек Вулкан був не такий дурний, щоб ховати ключі в Кілмор‑Кові. Саме тому, що є такі люди, як ти, він сховав їх далеко звідти. Дуже далеко. Я вже говорив тобі, як він зробив: відчинив якісь із Дверей Часу в містечку і… опинився по той їх бік.

— Отже, двері, які він відчинив… — Облівія закусила губу.

— Отож‑бо — ті двері замкнені. І вони будуть зачинені, аж поки хтось не пройде через них назад.

— Я трохи поспішаю, Пітере. То киньмо жереб?

— Є тільки один спосіб знайти Блека Вулкана.

— І ти знаєш, який?

— Авжеж.

— А мені скажеш?

— Можливо, — чоловік кивнув на монету й повільно вів далі: — З іншого боку, я теж хочу повернутися до Кілмор‑Кова. І є ще дещо, чого я не знаю.

— Хто повернувся до Кілмор‑Кова замість тебе? — здогадалася вона. — І зачинив двері перед самісіньким твоїм носом.

— Власне. Скажімо, ми обоє маємо причини і бажання повернутися, але на двох у нас лише один квиток.

— То що? — наполягала жінка.

— Тож киньмо цю монету. Орел чи решка — кому який жереб випаде. За першим разом. Хто переможе, той піде назад.

Жінка втупилася в блискучу монету, що лежала посередині бочки.

— Якщо я погоджуся, ти скажеш мені, як знайти Блека?

— Скажу.

— А якщо я на це не пристану?

— Зможеш повернутися до Кілмор‑Кова хоч зараз, але тоді ти не знайдеш Блека.

Вона підчепила лакованими нігтями монету і зважила її в долоні. Глибоко вдихнула, а тоді спитала:

— Якщо я погоджуся, що це тобі дасть?

— Позбудуся останнього секрету, який маю охороняти. І отримаю один шанс із двох повернутися додому.

Крутнувши монету, міс Ньютон дочекалася, поки вона зупиниться, і відповіла:

— Я згодна.

Пітерове тіло випрямилося, немов у ньому розтиснулася пружина. Він поправив на носі окуляри й сказав:

— Тоді ходімо зі мною.

— Куди?

— До моєї механічної гондоли.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли опівдні пролунав дзвінок, учні почали майже одночасно виходити з класів, горлаючи від щастя. Вони ринули сходами, що вели до виходу, ледь помітно сповільнюючись лише тоді, коли минали двері кабінету директора. Там саме височів він, застигши, мов соляний стовп.

Із безформної ріки учнів відділилися три фігури: Джейсон, Джулія та Рік, які мовчки стали поруч із сухорлявим директором.

Чоловік вдав, ніби не бачить їх, аж поки останні учні не покинули будівлю. Він підозріло глянув на Ріка:

— А тобі чого треба, Беннере?

— Він із нами, — пояснив Джейсон.

— О, справді?

— Авжеж. Він закоханий у мою сестру.

Рік із Джулією влупили йому по копняку з такою швидкістю, що директор навіть нічого не помітив.

— Зауваж, Беннере молодший, міс Ковенент покарана, — мовив він вельми серйозним тоном.

Рікове обличчя набуло барви його волосся.

Джулія Ковенент зашарілася ще більше, ніж він, і, не зважаючи на брата, який потирав собі забиті гомілки, запитала:

— Тепер, пане директоре, можете віддати нам ключі від домівки?

Директор зміряв усіх трьох довгим і глибоким поглядом людини, яка вже давно звикла мати справу з найгіршими шмаркачами. Тієї самої миті монотонний стукіт повідомив, що сходами на підборах спускається міс Стелла, і це дало йому нагоду ще трохи насолодитися їхніми муками.

— Треба спитати в міс Стелли! — розсудив він.

— Та ну! — запротестував Джейсон і присів на останній сходинці.

Усі четверо мовчки чекали, доки вчителька завершить свій довгий і нелегкий спуск. Зі свого боку міс Стелла була приємно здивована, побачивши цей несподіваний вітальний комітет.

— Міс, — почав директор, — мені цікаво, чи добре поводилися нині ці двоє близнюків Ковенент.

Її обличчя розтяглося в широкій усмішці. Учителька відповіла, що вони не лише поводилися добре, а й чудово тлумачили значення деяких поезій, які вона читала в класі.

Задоволений директор розпрощався з нею і вона пішла.

— То тепер ви віддасте нам ключі? — удруге запитала дівчинка.

Чоловік мовчки вивів усіх трьох зі школи.

Надворі він одразу побачив автомобіль містера Ковенента по той бік площі. І ставши так, аби його було добре видно, він тріумфально влаштував їм останнього прочухана, який завершився такими словами:

— Тож, якщо я хоч раз спіймаю когось із вас трьох…

— Гей! — запротестував Рік. — А я тут до чого?

— А до того, Беннере! — відрізав директор. — Якби ти був ні до чого, ти б тут не залишився. Отож, якщо я хоч раз спіймаю когось із вас трьох на тому, що ви розповідаєте байки, аби тільки не йти до школи, ніякі маяки, велосипеди чи кондитерські вас не врятують! Я вас так покараю, що ви довіку цього не забудете! — чоловік почекав, поки до дітей дійде серйозність його заяви, а тоді завершив: — Тож сьогодні віддам вам лише деякі ваші речі, а що робити з рештою, вирішу пізніше. Ось ключі, — із цими словами він простягнув Джулії чотири ключі від Дверей Часу, — і ця порвана гумка.

Близнюк із відразою зиркнув на шматок гумки на його долоні.

— А фото? А мій єгипетський медальйон?

— Завтра вранці. Біля входу до школи, — усміхнувся він, картинно крутнувшись на закаблуках. — Глядіть, не спізніться.

— Я думав, що вже вас не дочекаюся, — зауважив містер Ковенент, коли троє дітей підійшли до нього.

— Тату, пам’ятаєш Ріка? — представила його Джулія.

— Звісно, хоча вдень, без сажі та водоростей на голові він має трохи інший вигляд… Ну привіт, Ріку.

— Добридень, містере Ковенент.

— Добридень, містере Ковенент, — передражнив його Джейсон, похмурий на виду, сідаючи на заднє сидіння.

Старший Ковенент глянув на сина й запитав:

— У тебе якісь проблеми?

— У певному сенсі так, — втрутилася сестра. — У нас стільки домашніх завдань, і… можна Рік прийде до нас робити уроки сьогодні ввечері?

— Звісно, — усміхнувся батько близнюків. — Але, можливо, треба ще спитати в мами. Можете зідзвонитися по обіді?

— Авжеж. Я зателефоную. До побачення, містере Ковенент, — відповів Рік. Відступивши на кілька кроків, дійшов до свого велосипеда й кинув останній погляд на дівчинку. — Я тобі подзвоню.

— Ні. Краще я тобі, — пообіцяла вона.

— Мене зараз знудить! — просичав Джейсон, застібаючи пасок безпеки.

Рік із легким серцем натискав на педалі, зі швидкістю мартина проминаючи Кілмор‑Ковську церкву. День здавався йому надзвичайним, а ввечері на нього чекають ще інші таємниці. Махнув рукою отцеві Феніксу, який балакав із кимось у затінку дзвіниці, а тоді помчав до моря, де метушилися рибалки, згортаючи напинала рибних прилавків. Вілла Арго височіла над скелястим берегом. Хлопчик почекав, поки на звивистій дорозі з’явиться срібляста машина містера Ковенента. Побачивши її, зупинився, сперся ногою на кам’яний причал і так стояв, утримуючи рівновагу на велосипеді й стежачи за автомобілем, який долав поворот за поворотом, аж до будинку.

— Краще я тобі подзвоню, — прошепотів він, коли останній відблиск автівки злився із зеленню парку.

Наостанок усміхнувся, зробив швидкий пірует і спрямував велосипед додому.

— Що це? — запитала його мати за кілька хвилин. Вона ніяк не могла втямити, що діється. Рік прийшов додому з невеличким згортком, упакованим як подарунок: прямокутна картонна коробка, загорнута в лискучий жовтий папір і зав’язана темно‑зеленою стрічкою з великим бантом і пшеничним колоском.

— Ну ж бо, розгорни його!

— То це для мене?

— Так, мамо. Для тебе, а може, трохи й для мене.

Жінка взяла подарунок, сіла за стіл і відгорнула край картатої скатертини. Поклала пакет на голий стіл і довго дивилася на нього, як дивляться на щось несподіване. У неї за спиною кипіла каструля з картопляним супом.

— Та ти що, геть здурів?

— Можливо, — усміхнувся син. — Сміливіше!

Зі згортка долинав солодкий запах фруктів. Місіс Беннер зняла фартух. Вона тільки‑но повернулася після прибирання, яке щотижня робила в будинку Коннорів, і була дуже стомлена.

— Що ми святкуємо? — вона торкнулася зеленої стрічки руками, від яких досі пахло нашатирем.

— Може, чудовий вечір? — запропонував рудань.

Стрічка ковзнула на землю, блискучий папір, зашелестівши, розгорнувся. Аж тут вигулькнув десяток гігантських фруктових желе, притрушених цукровими кристаликами.

Уздрівши їх, мати піднесла руку до рота.

— Ріку! Але ж це наші… — вигукнула вона, охоплена глибокими та яскравими почуттями.

— Авжеж, — закінчив син за неї. — Це наші улюблені тістечка. Мої, твої і… татові.

Ринули спогади, як Ріків тато ходив у кондитерську «Чуббер» купувати фруктові желе щонеділі, після меси, поки мати залишалася біля церкви потеревенити, а хлопчик бігав за мартинами, які збиралися на площі, приваблені звуком дзвонів. Іноді малий ішов із батьком і вибирав, які желе покласти в коробку: він брав п’ять рожевих, найулюбленіших, і лише два зелених, які для нього були занадто терпкі, але подобалися старшому Беннеру.

А потім желе щезли з їхнього будинку разом із татом. Який зник десь у морі. А желе залишилися на пахучих прилавках кондитерської, куди місіс Беннер більше не наважувалася заходити.

— Ну ж бо… — сказав Рік, який саме в той день подумав, що варто відновити цю традицію, хоча то була не неділя, і вони не ходили на месу. — Вибери собі.

В очах матері блищали сльози. Вона похитала головою.

— Н‑н‑ні! Краще візьми ти.

Хлопчик узяв одне з двох зелених желе, які подобалися батькові.

Поклав його до рота, тримаючи на язику й не жуючи, боячись тієї миті, коли відчує їхню терпкість. Натомість від тістечка несподівано розійшовся делікатний смак м’яти.

І всміхнувся. Тістечко йому подобалося.

Він виріс.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Леонард Мінаксо поклав слухавку з чорного бакеліту. Відтак повернув на місце деякі морські мапи, які захаращували всю кімнату нагорі маяка. На мапі, поцяткованій барометричними позначками, досі лежав примірник «Допитливого мандрівника», путівника Кілмор‑Ковом, який доглядач забрав у Каліпсо напередодні, аби він не потрапив до дітей.

Доглядач маяка зачинив за собою двері й почав спускатися, долаючи понад тисячу гвинтових сходинок без поручнів, що йшли вздовж зовнішньої стіни, дещо грізної на вигляд. Упродовж багатьох років Леонард прикріплював на неї скелети найбільших рибин, які йому пощастило виловити. Тут була щелепа кита, спійманого на півночі Сибіру, три зубасті пащі акул із Тихого океану, моржові ікла й довгий ріг арктичного нарвала.

Від дверей унизу сходів сторож спустився далі, під землю, і підійшов до зачинених дверей, що перекривали прохід. Перевірив їх, а потім вийшов на поверхню.

Дув сильний західний вітер, притискаючи й приплющуючи хвилі.

Чоловік увійшов до стайні й відчинив бокс Аріадни.

— Настав твій час, — мовив він кобилі, швидко проходячись шкребком по її шиї. — Сьогодні теж погуляємо.

Двома спритними рухами він осідлав її і вивів на моріжок перед будинком. Пригадуючи, чи все зачинив і чи ніж у нього на поясі, хвацько стрибнув у сідло.

— Уперед! — гукнув Леонард конячці у вухо. — Їдьмо в ліс, мала!

Кобила нервово побігла клусом уздовж дороги, а потім помчала нестримним галопом.

Вершник зігнувся в сідлі, мов досвідчений ковбой. Миттю пронісся стежкою, яка від мису здіймалася до прибережної дороги, а тоді попрямував до пагорбів Крукгевена.

Слухаючись кількох рішучих порухів його зап’ястя, Аріадна звернула на вузьку стежку, що тяглася поблизу нерівних кам’яних брил і піднімалася на пагорб позаду містечка. Стежина звивалася аж до верхівки пагорба, далі, не спускаючись, пролягла вглиб суходолу.

Невдовзі морський вітер ущух, поступившись місцем лагідним струменям материкового повітря.

Кобила вибралася на узлісся й попрямувала під дерева. Тільки тоді Леонард розслабився у сідлі й сповільнив Аріадну.

— Зачекай, зачекай… — прошепотів він. — Я вже давно не бував у цих краях.

Ліс був низький і не дуже густий, порослий травою і вряди‑годи барвистими чагарниками. То тут, то там височіли столітні дуби або стрункі дерева зі світлою корою, високі й гнучкі, немов фламінго.

Чоловік вправно вів Аріадну стежками до найглибшої й найдавнішої частини лісу, де гілки спліталися щільніше, а тіні густішали.

Тільки раз він зійшов із коня, щоб краще роздивитися місцевість, і, урешті‑решт, дістався до ширшої ґрунтової дороги. Проїхав нею аж до стовбура, позначеного червоною стрічкою, і там звернув ліворуч.

Зістрибнув на землю і, насвистуючи, почав зрізати гілки ножем. Аріадна скористалася з цього, щоб скубнути трохи свіжої травички.

Попрацювавши так хвилин із десять, Леонард зупинився. Перед ним були обриси накритої зеленим брезентом великої машини, замаскованої зверху сухим гіллям і листям.

Сторож маяка підняв брезент і побачив напис:

ЗНЕСЕННЯ БУДІВЕЛЬНИХ ОБ’ЄКТІВ
«ЦИКЛОПИ і К°».

І зрадів.

Він обійшов машину й зняв полотнище. Перед ним постав великий жовтий бульдозер, піднятий ківш якого робив його схожим на динозавра. Спочатку доглядач здерся на гусеницю, тоді проліз у кабіну й сів, прилаштувавши собі за спину чорну подушку, зняту із сидіння. Поплював собі на обидві долоні та глянув на добре йому знайомі важелі керування. На мить його права брова збентежено піднялася. Тоді згадав, що ключ запалення схований за педаллю акселератора. Зігнувшись, дістав його.

Потім завів двигун і взявся за важелі.

— Нуж‑бо, звірюко. Мусимо знову попрацювати!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон сидів за столом із засмученим виглядом, втупившись поглядом у гору горошку, яку мати поклала йому в тарілку. Поки Джулія розповідала про ранок у школі, хлопець розділив крихітні зеленкуваті гарматні кулі на пірамідки й орудував виделкою як мініатюрною катапультою. Заглибившись у похмурі думки, розмірковував по черзі над своїми клопотами: директор забрав у нього оберіг, що його подарувала йому Марук у Землі Пунт, і єдине фото Улісса Мура; йому не вдалося дістатися до маяка й поговорити з Мінаксо. І тепер він змушений сидіти за столом, охоплений сум’яттям. А ще його дратували ті солодкуваті і, на його думку, огидні погляди, якими обмінювалися Рік та його сестра.

— А як минув ранок у тебе? — спитала сина мати й мало не посковзнулася в нього за спиною на кількох горошинах, що викинуло на підлогу. — Джейсоне! Припини вже гратися з їжею!

Хлопчик різко відсунув від себе тарілку.

— Я не голодний.

— Доїж, — спокійно наказав йому батько. — І відповідай матері.

— Про що?

— Про школу, — підказала сестра.

Тільки тоді Джейсон виринув зі своїх думок і усвідомив, що діється: вони вчотирьох сидять за обіднім столом на веранді напроти кухні, біла лляна скатертина тріпотить на вітрі, а сонце, що проникає крізь дерева парку, мережить світляними плямками все довкола. Витягнута у два боки, вілла Арго сіріла на виступі, і здавалося, що вона ось‑ось пірне в море.

— У школі нічого особливого, — підсумував хлопець, зазираючи в тарілки інших.

— Джулія нам тільки‑но розповіла, що ви там читали вірші, — зауважив батько, підсунувши тарілку з горошком назад йому під ніс.

— Авжеж. Там усе в переносному значенні.

— Тобто?

— Тобто те, що написано у вірші, не означає того, що написано, — пояснив Джейсон.

— Неймовірно, — прокоментував містер Ковенент. — Приблизно так само, як те, що ти кажеш, не означає того, що ти думаєш.

— Джейсон досі полює на привида, який живе в цьому домі, — втрутилася Джулія, намагаючись перевести розмову в інше русло.

Місіс Ковенент поклала на мить стосик тарілок на край стола й спробувала поправити собі волосся, яке вибивалося з‑під шпильок:

— Вірите ви в це, чи ні, але я згодна з малим.

Аж той здивовано підвів очі:

— Тобто?

— Увесь ранок я намагаюся знайти в будинку місце для меблів, які мають привезти. Але це якесь страхіття, повірте. Цей будинок справді зачарований.

— Невдовзі приїде Гомер і допоможе, — зауважив старший Ковенент, дивлячись на годинника.

— Ви хочете його сюди привести? — стривожився хлопчик.

— Аякже. Він же агент із переїзду. Що ж йому ще робити?

— І він пересуватиме речі, як от… столи, крісла або… шафи?

— Джейсоне, що з тобою?

Хлопець кинув сестрі тривожний погляд. Присутність ще одного дорослого тут означає, що день буде ще складнішим. Тоді скористатися Дверима Часу буде абсолютно неможливо.

— Ну, просто коли ви з тим паном тягатимете меблі… — зімпровізувала дівчинка, — буде важко зосередитися на навчанні. Так, Джейсоне?

— Ну.

— Та ну вас, — вигукнув батько. — Цей дім такий великий, що ви нічого навіть не почуєте. Зрештою, ми ж не будемо робити це цілісінький день.

— Не будь такий певний, — відрізала дружина. — Тут же практично неможливо нічого переставити. Знаєш, що зі мною сталося нині вранці? Пам’ятаєш їдальню, де стоїть чорна шафа й два серванти в кутках?

Містер Ковенент ледь кивнув, немов кажучи: приблизно уявляю.

— Зверху на сервантах стоять дві вази. Я зняла їх і занесла у вітальню, бо подумала, що туди варто поставити ті червоні канделябри, які подарувала нам моя мати.

Усмішка застигла на батькових вустах, а на обличчі з’явився вираз меланхолійної поблажливості. Він ненавидів червоні канделябри своєї тещі.

— І що? — буркнув він.

— Я пішла по якусь річ на горішній поверх. А коли повернулася, обидві вази знов стояли на сервантах.

— Тож канделябри твоєї матері поставити нікуди, — полегшено всміхнувся чоловік.

— Ну невже ти не розумієш? Як могли ці дві вази самі повернутися на серванти?

Джейсон хитро примружився і прошепотів:

— Привид.

— Отож‑бо! — вигукнула мати. — Привид, який не хоче, щоб тут… щось рухали.

— Нумо, Джуліє. Мусимо знайти його! — торжествував хлопець, підводячись із‑за столу.

Містер Ковенент примусив його знову сісти.

— Але перед тим доїж горошок.

Невдовзі місіс Ковенент вийшла з кухні з чашечкою кави для чоловіка — цю звичку вона перейняла під час їхньої останньої подорожі до Італії.

— Можемо зробити так… — пропонувала дівчинка, повернувшись до питання домашніх завдань. — Якщо сьогодні ви не переставлятимете меблі в кімнаті з кам’яною стелею, ми спокійно робитимемо уроки там.

Ковтаючи останню порцію холодного горошку, Джейсон високо оцінив ідею сестри: сидячи в тій кімнаті, вони могли також захищати Двері Часу від небезпечних зануд.

— А хіба ви не можете піти в якесь спокійніше місце, приміром, у бібліотеку? — спитав батько, посміхаючись, беручи чашечку з кавою. Насипав у неї пів ложечки цукру й почав щосили колотити проти годинникової стрілки. — А той ваш приятель? Він прийде до вас?

— Який приятель? — утрутилася мати.

— Рік, — сказала дівчинка.

— Отой рудий, — уточнив Джейсон.

Містер Ковенент поклав ложечку на край блюдця, узяв чашечку й підніс до губ.

Саме в той момент задзвонив телефон.

— Ну як це можливо? — вибухнув він, різко опускаючи чашечку. — Не дадуть спокою!

— Це тебе, — засміялася дружина.

Чоловік підвівся, пирхаючи, з‑за стола й зник з кухні, йдучи на звук телефону.

Діти почули, як він відповідає, а тоді зривається дедалі гарячішими й колоритнішими вигуками.

— Обід скінчився, — мовив Джейсон, підводячись. — Я йду.

Джулія подала йому знак сісти й мовчати, і близнята з дедалі більшим хвилюванням втупилися в поріг кухні, очікуючи на новини.

— Це неймовірно! — заволав невдовзі містер Ковенент, повертаючись до столу. Він схопив чашечку і, розгніваний, заразом випив усю каву. — Неймовірно! Та вони всі збожеволіли! Збожеволіли!

— Що сталося?

— А сталося те, що вантажівка поїхала назад!

— Як це назад?

— Кажуть, що спочатку дорогу їм перегородило ціле дерево, розумієш, ціле дерево! Немов буря вирвала його з корінням! Вони пів ранку розпилювали стовбур, і це ще не все! Кажуть, що на дорозі було повно ям, і вони злякалися, що вантажівка розвалиться.

— Ям?

— Ти бачила бодай одну яму вчора ввечері?

— Може, вони поїхали іншою дорогою, — наважилася припустити дружина.

— Але ж іншої дороги немає! Добре, що хоча б оця є! Але й це ще не все: водій вантажівки остаточно вирішив повертатися, коли побачив якогось одноокого велетня, який загрозливо сунув на нього на гігантському жовтому бульдозері!

Діти збуджено перезирнулися.

— Ти жартуєш? — запитала місіс Ковенент.

— Мені це щойно розповів Гомер. Ми домовилися зустрітися на площі й поїхати подивитися, що ж там таке на дорозі сталося.

— А мені що робити?

— Не знаю, — містер Ковенент розшматував серветку. — Відпочинь. Почитай книжку. Погуляй. Я пішов, — а за кілька кроків від автомобіля, вилаявся: — Чорт! Чорт! І ще раз чорт!

Близнята дочекалися, доки він поїде, а тоді, саме тієї миті, коли мати збиралася щось у них спитати, підхопилися й разом сказали:

— Ми йдемо робити уроки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Діти швидко піднялися сходами, на стінах яких висіли портрети власників вілли Арго. Отриманий батьком телефонний дзвінок розвіяв більшу частину похмурих думок Джейсона і, немов подув вітру над жаринами, знову запалив його ентузіазм.

— У кондитерській «Чуббер», уявляєш? — розповідав він сестрі, поки вони пробиралися в кімнату в башточці.

— Ти певен?

— Як у тому, що я зараз перед тобою.

— Вілла Арго, міс Біґлз… — підсумувала Джулія. — Будинок Дзеркал і «Чуббер». Четверо дверей. Та скільки ж їх усього?

Брат похитав головою.

— Цього ми не знаємо. І це необхідно з’ясувати насамперед.

— То звідки почнемо?

— Із бібліотеки, — запропонував хлопець. — Коли ми були на Острові Масок, Пітер згадував книжку, у якій можна знайти двері Кілмор‑Кова та зображення Первинного Ключа, — він підняв очі, щоб упіймати погляд сестри, але та стояла спиною до нього. Огорнена денним світлом, немов мерехтливою оболонкою, вона дивилася крізь шибки башточки на бухту Кілмор‑Кова. — Джуліє?

Дівчинка здригнулася й випірнула зі своїх думок.

— Гаразд. Бібліотека. Піду подзвоню Рікові.

Джейсон узявся читати латунні таблички, якими були позначені численні стелажі бібліотеки вілли Арго. Із кухні долинав брязкіт — це мати мила посуд. За вікном вітер хилив додолу гілки дерев у парку. Задерши носа, він пройшов повз старе фортепіано, диван, оббитий буйволячою шкірою, обертові крісла, уважно розглядаючи корінці шкіряних палітурок — деякі з них були золотими, з витертими від часу літерами, а інші були чорні й безіменні. Високі й вузькі книжки, де були намальовані гриби з їхніми пишномовними латинськими назвами, трактати з анатомії, повні огидних ілюстрацій, невеличкі довідники із зображеннями сузір’їв і масивні фоліанти енциклопедій. Проминув довгі ряди романів, дорожніх щоденників, збірників географічних мап і філософських праць. Поки оглядав том за томом, із великого генеалогічного дерева, намальованого на стелі, на нього немов із цікавістю дивилися предки родини попередніх власників.

Нарешті хлопець знайшов те, що шукав. Зрадів, виявивши високу вузьку книжку, оправлену в червоний сап’ян.

Елегантними модерновими літерами була витиснута назва «Посібник для втікачів. Ключі, замки, таємні ходи та механізми для втечі».

Він підтягнув до стелажа крісло, виліз на нього, витяг книжку і виявив, що в обкладинку вставлене кругле дзеркальце.

До кімнати зайшла Джулія зі «Словником забутих мов».

— Рік прийде пізніше, — вона вмостилася на килимі поруч із братом. — А ти що знайшов?

Хлопчик нічого не відповів, захоплений книжкою. Він гортав вузькі тоненькі, мов із цигаркового паперу, алебастрового кольору сторінки з текстом у дві щільні колонки, які розділялися елегантним квітковим візерунком. Іноді траплялися чорно‑білі ілюстрації. Переважно вони зображували вигадливі навісні замки й окремі деталі механізмів і пристроїв, завдяки яким роблять таємні відсіки всередині шаф, скринь і помешкань. Кожен рисунок супроводжувала густа мережа стрілок і чисел, які детально пояснювали функціонування механізму: наприклад, тягнучи за важіль номер один, уставлений у канделябр, можна зрушити гирю, сполучену з блоком номер два, який примусить спрацювати штир номер три і відчинить двері в стіні номер чотири, які виглядають, як звичайне велике дзеркало.

Джейсон ретельно вивчив механізм кодового замка «Воронофф», який можна відкрити лише один раз, і з’ясував, як було зроблено особливий зубчик ключа «Кокебрюн», завдяки якому французьким аристократам вдавалося безпечно тримати вдома свої коштовності.

— Надзвичайно… — вигукував Джейсон з кожною новою сторінкою, захоплено роздивляючись ланцюги й засуви, сейфи та клямки для ляд, обертові двері й таємні сходи.

Тоді, згадавши раптом, навіщо він шукав цю книжку, рвучким рухом розгорнув її наприкінці, шукаючи зміст.

Посібник складався з багатьох окремих статей, написаних різними авторами й по‑різному ілюстрованих. Поклавши книжку посередині, щоб і сестра могла бачити, Джейсон пробіг очима зміст, де автори перелічувалися без видимого порядку, аж поки не натрапив на таке: Раймонд Мур. Коротка наукова розвідка з питання восьми дверей Корнуолла. Інженерні цікавинки і мрія зломника. Сторінка 223.

— Вісім дверей! — вигукнув хлопець, шалено гортаючи книжку в пошуках сторінки 223.

— Раймонд Мур… — прошепотіла, натомість, Джулія, підводячи очі до намальованого на стелі генеалогічного дерева. Вона шукала це ім’я серед багатьох, написаних на гілках дерева, починаючи від останнього, Улісса, і до родоначальника цілої родини, древнього Ксав’єра. — Ось він! — вигукнула вона, знайшовши Раймонда, розташованого ближче до Ксав’єра, ніж до Улісса. Він був одружений із якоюсь мадам Фіоною.

Дівчинка полічила покоління, що відділяли його від колишнього власника, й мовила:

— Йдеться про особу, яка жила щонайменше чотириста років тому.

— Леонард Мінаксо теж мені про нього говорив, — зауважив Джейсон.

— Про Раймонда Мура? Із якої це нагоди?

— Учора, коли ми минали вхід до Парку Черепах, — згадав хлопчик, — він сказав мені, що парк спроєктував один із предків родини Мурів: а саме Раймонд, — і хлопець показав на ім’я поруч із назвою статті. — Хоча, якщо бути точним, Леонард обмовився, нібито Раймонд був його предком.

— Отже, доглядач маяка теж…

— Точно, — погодився Джейсон і почав читати.

Стаття була написана застарілою, надміру врочистою мовою, типовою для тієї доби. Після пишномовного звернення до читачів, Уліссів предок перейшов до розгляду питання, оголошеного в назві. Коротко кажучи, він твердив, що дізнався про існування однієї тихої місцини в південному Корнуоллі, до якої можна дістатися тільки морем і де можна знайти низку чудернацьких замків. Раймонд відтворив їх у точних розрізах. Містечко складалося з кількох кам’яниць і не мало жодних інших вартих уваги особливостей, окрім чарівного краєвиду, проте цим могли похвалитися багато інших місцин у тих краях.

Джулія звернула братову увагу на те, як старанно Раймонд уникає назву Кілмор‑Кова й наголошує на тому, що жодна дорога не сполучає містечка з іншими поселеннями і що його можна дістатися лише морем.

Ці вісім замків вмонтовані у восьмеро дверей, розкиданих по різних будівлях містечка: на поштовій станції, у романтичному будинку з совою, у домівці якогось рибалки, у стайні, у старовинній капличці на пагорбі, на фермі якихось Бімішів, у сторожовій вежі й у маяку.

Цікаво, зауважував автор статті, що всі двері розташовані не у важливих будівлях містечка, як, приміром, церква, а радше в якихось безіменних місцях. А одні двері взагалі стояли без стін, приставлені ззаду до якогось воза.

Усі вони були виготовлені з міцного й вельми твердого темного дерева. Одні з цих восьми дверей мали старіший за інші вигляд і водночас складніший замок. Двері ці були вставлені у внутрішню стіну колишньої сторожової вежі, збудованої римлянами й розташованої на вершині скелі.

Близнят пройняв дрож, коли вони впізнали на малюнку Двері Часу на віллі Арго.

— Отже… цей будинок стоїть на місці давньоримської вежі? — прошепотіла Джулія.

— Колишньої сторожової вежі, — уточнив Джейсон і прочитав уголос: — «Дивовижні замки цих дверей не потребують ніякого догляду, їхні механізми працюють без жодних важелів, гир і будь‑якого тертя, немов вони зроблені з рідини. На особливий інтерес заслуговує сам матеріал, із якого вони були неперевершено виготовлені: найвищої якості сплав металів, що не піддається навіть найретельнішому алхімічному аналізові. Реактиви, які я використав у мінімальних кількостях, щоб визначити природу цього матеріалу, засвідчують, що найбільшою мірою сплав цей складається із золота, бо жоден реактив, окрім ртуті, не зміг його розчинити. Проте механізми не мають ані властивої золоту крихкості, ані здатності проводити тепло, тому залишаю тим ученим, які захочуть податися в зазначене місце, щоб ретельніше їх дослідити, таблицю з результатами (№3)», — хлопець на мить замовк, а тоді знову став читати далі: — «Ці механізми приводяться в рух ключами, на вигляд простими й елегантними, на головках яких вирізьблено вигадливі образи тварин. Провадячи цю розвідку, я мав змогу дослідити п’ять таких ключів, рисунки яких я вам тут наводжу (таблиця 5): кінь, кіт, лев святого Марка, велика морська риба і примхлива мавпа. Маю підстави вважати, що всього ключів одинадцять: чотири для складного замка вежі й сім для інших дверей містечка. Проте форма цих ключів мені невідома». Зачекай‑но… зачекай… — прошепотів Джейсон, припинивши читати. Він узяв аркуш і переписав назви ключів, перелічені Раймондом Муром, разом із тими, які він уже знав. Вийшов такий список:

Кінь

Кіт

Крилатий лев святого Марка

Велика морська риба (кит?)

Алігатор

Ібіс

Лев звичайний

Дикобраз

— Вісім ключів. Бракує трьох.

— І чотирьох дверей, — додала Джулія. — Окрім дверей вілли Арго, домівки міс Біґлз, Будинку Дзеркал і кондитерської «Чуббер».

— Але Раймонд каже, що одні двері є в маяку…

— Точно.

— А інші місця доволі складно ідентифікувати… Що таке домівка рибалки або ферма Бімішів?

— Можемо спитати в Ріка, — запропонувала дівчинка.

Джейсон замислився.

— Усі двері позначені на мапі, яку вкрала в нас Облівія, — сказав він через деякий час.

— І яку хтось сховав у давньому Єгипті, щоб вона була в безпеці.

— І точно так само хтось сховав у якомусь іншому місці всі ключі.

— Блек Вулкан?

— Авжеж, — мовив хлопець, перегортаючи сторінку книжки. — Майстер, що виготовляє ключі.

Стаття Раймонда Мура закінчувалася багатослівними міркуваннями про ключі та про те, чому на них зображення різних тварин. Аж на останній сторінці, був малюнок, від якого близнятам забило подих.

Первинний Ключ.

Він був геть такий, як оті ключі, що вони вже мали, окрім головки: на ній були зображені три черепахи.

— Звісно, черепахи! Як ми раніше не здогадалися? — вигукнув Джейсон.

Під картинкою Раймонд Мур писав: «Глибше дослідження форми замків і дверей спонукає мене до думки, що вони є справою рук єдиного творця. Або ж групи надзвичайних ремісників, які виконали ці механічні дивовижі відповідно з єдиним початковим замислом, а потім надали їм різної форми, щоб зробити кожен ключ неповторним. Ніхто в містечку не знає, ким були ці будівничі дверей, ані того, чи була то одна людина, група людей, а чи цілий народ давніх різьбярів, обдарованих неповторними ремісничими знаннями й уміннями. Однак у мене є підстави вважати, що початкова форма, за якою було виготовлено всі ключі, відповідає зображенню, яке ілюструє ці мої завершальні міркування: я називаю його Первинним Ключем, тобто ключем, здатним відмикати й замикати всі вісім дверей, про які я говорив. Він має, чи, точніше, міг би мати — бо в мене відсутня жодна певність щодо його існування — таку саму форму й розміри, як і решта ключів, а головка його могла б мати вигляд трьох черепах. Адже саме вони є підписом, печаткою й розпізнавальним знаком майстрів, що збудували двері: три черепахи, тобто мирні й мудрі тварини, здатні жити й на суходолі, й у морі, дослідниці‑довгожительки. Символіку інших тварин доведеться тлумачити вам, читачам».

— Три черепахи є символом майстрів дверей, — погодився Джейсон.

— Вони є у гроті під скелею, — згадала Джулія.

— І вирізьблені в Парку Черепах, який не випадково так називається.

— І не випадково парк цей спроєктував Раймонд Мур.

Близнята якусь хвилину мовчали, усвідомлюючи сенсаційність відкриття, яке вони зробили.

— Гадаєш, двері виготовив хтось із родини Мурів? — запитала дівчинка через деякий час.

Але брат похитав головою.

— Ні. Не думаю. Точніше, не знаю.

Його погляд усе ще був зачарований намальованим Первинним Ключем із головкою у вигляді трьох черепах.

Тієї самої миті близнята почули кроки матері.

Джейсон згорнув книгу і рішуче промовив:

— Мусимо поспішати.

— Із чого почнемо?

— Необхідно знайти той ключ. А отже, варто знайти Блека Вулкана.

— А як?

— Насамперед ходімо до Нестора.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Механічна гондола Пітера Дедалуса повільно ковзала каналами, рухаючись без допомоги весел, жердин чи двигунів. Насправді кілморковський годинникар прилаштував до чорного корпусу човна простий педальний механізм, який давав йому змогу кермувати гондолою, зручно сидячи на кормі.

Човен тихо проплив Великим Каналом, тоді звернув у бік моста Ріальто, все ще оповитого туманом, мов сірими гамаками.

— Уранці Венеція чудова, чи не так?

Облівія щось нерозбірливо буркнула у відповідь. Вона нервувала, сидячи на носі гондоли, і була геть нечутливою до чарів стародавнього міста.

— Ну скільки ще чекати? — спитала Облівія, нахиляючи голову.

Пропливаючи під черговим містком, годинникар сповільнив хід гондоли, показуючи знервованій жінці викарбуваний під склепінням моста напис, видимий тільки для тих, хто пливе водою.

— Деякі речі можна відкрити, лише коли вмієш спостерігати з належної перспективи, — зауважив він спокійно.

— Прошу тебе, не накидай мені свою човнярську філософію, — вибухнула вона. — Краще переходь до суті справи.

— До суті справи, Облівіє? Суть справи в тому, що коли не маєш потрібного ключа, не відчиниш відповідних дверей.

— Кому ти це розповідаєш? — саркастично відповіла жінка. — Я витратила цілі роки, щоб дізнатися, як користуватися ключем із котом. І дізналася геть випадково.

— І той випадок був таки неабиякий, оскільки, як ти мені сказала, він привів тебе прямо до мапи, на якій позначені всі вісім дверей у містечку.

— Ну, не зовсім прямо… — Облівія мало не здригнулася від згадки про власника Крамниці забутих мап та його жахливого крокодила.

— Тоді ти знаєш, що одні з Дверей Часу розташовані на віллі Арго.

— Якщо хочеш і далі насміхатися з мене, Пітере, то так і скажи, тоді я одразу заберуся з цієї калоші! — годинникар мовчки взявся педалювати швидше, щоб обігнати іншу гондолу. Вона вела далі: — Я вже багато років намагаюся купити той будинок. Але попередній власник і той його дурнуватий садівник не дають мені цього зробити.

— І причина зрозуміла, — зауважив чоловік. Відтак помовчав кілька хвилин, старанно зважуючи, що казати, а чого говорити не варто. — Тому що двері на віллі Арго не є… простими Дверима Часу. Це найдавніші Двері Часу, — останню фразу він просто виштовхнув із себе, немов скинув величезного тягаря. А тоді додав одним махом, аби не передумати: — Це єдині двері, які відчиняються не одним ключем, а чотирма, і також єдині, які можуть щоразу змінювати пункт призначення.

— Як це?

— Завдяки дуже видовищному механізмові, який винайшов Раймонд Мур, а потім удосконалив його внук Вільям. Хлопець мав справжній талант до театру та сценографії і додав до всього ще й корабель.

Жінка одразу нашорошила вуха.

— А який це ти корабель маєш на увазі?

— На віллі Арго повно несподіванок. Її населяли цілі покоління оригіналів, які мали пунктик щодо таємних переходів.

— Обожнюю таємні переходи!

— І не кажи… — Пітер немов поринув у меланхолійні спогади, але невдовзі виринув із них, несподівано бовкнувши: — Один такий перехід можна знайти, приміром, у бібліотеці, досить повернути латунні таблички на стелажах із книжками з історії, — тоді вражено застиг, одразу пошкодувавши про своє чергове зізнання. — Але перехід цей нікуди не веде, — спробував він применшити важливість сказаного: — Це лише забавка. Справжні таємні переходи деінде…

— Деінде, Пітере?

— Звісно — під цією будівлею починається майже безкінечна мережа підземних ходів, які ведуть у великий грот. І навіть… — цього разу він вчасно зупинився. — У гроті є корабель… а далі є ще одні двері, які ведуть до будь‑якого з інших місць, куди можна потрапити… крізь інші Двері Часу, розташовані в містечку.

На ці слова очі Облівії блиснули, мов ліхтарики.

— Тепер розумію! Ось як ці шмаркачі потрапили до Єгипту… і сюди, до Венеції. Двері на віллі Арго керують усіма іншими дверима!

— Які шмаркачі? — спитав чоловік.

— Не зважай, — кинула йому жінка. — Отже, дітлахи мають усі чотири ключі.

— Про яких дітлахів ти говориш? — наполягав Пітер.

Зневажливо зітхнувши, Облівія коротко розповіла йому те, що знала про продаж будинку та про близнюків Ковенентів.

— Але… — замислилася вона наприкінці розповіді. — Хіба Блек Вулкан не мав забрати й ті чотири ключі від вілли Арго?

— Справді, мав, — відповів годинникар. — Але я більше нічого не знаю, бо втік раніше за нього.

У її голові завирували думки. Якщо двері на віллі Арго вели в кожне з місць, куди можна було потрапити крізь інші двері, тоді…

— Я знала, що конче мушу купити той дім! — майже заверещала міс Ньютон.

— Отже, якщо хочеш знайти Блека… — закінчив ледь чутним голосом чоловік, — єдиною можливістю є пройти крізь Двері Часу вілли Арго.

— Пройти куди? Ти знаєш, куди втік Блек Вулкан?

— Ключ із конем відчиняє двері з конем, — уточнив Пітер Дедалус. — А двері з конем ведуть до чарівного саду…

— Тобто?

— Глянь… — мовив годинникар.

Механічна гондола звернула в досить вузький канал і пристала біля непримітного будинку з великим внутрішнім двором.

— Цей сад тут? — поцікавилася Облівія.

— Та ні… — захихотів він. — Тут народився Марко Поло. Насправді нема певності, що це саме той будинок, але венеціанцям подобається так думати.

— Який стосунок до саду має якийсь Марко Поло?

— Має, має… бо саме Марко Поло розповів про цей дивовижний, багатющий сад, де пливуть смарагдові ріки й дощить золотом…

— Цікаво, — буркнула вона.

— Сад завбільшки з ціле королівство, розташований десь на Сході, а може в Ефіопії, хтозна? Ніхто його ніколи не бачив, навіть Марко Поло на прізвисько Міліон, який у книжці своїх спогадів під назвою «Книги чудес світу» переповідає лиш чутки, які дійшли до нього.

— Мене цікавить геть інший мільйон. Фунтів стерлінгів, — відрізала жінка. — Але розповідай далі.

— Далі нема що розповідати. Гадаю, Блек Вулкан подався туди, щоб сховати ключі з Кілмор‑Кова. І якщо хочеш знайти їх, єдиною можливістю є потрапити на віллу Арго.

Проминувши стос книжок, Каліпсо мало не скрикнула. Жінка не думала, що в крамниці хтось є. Не чула жодного звуку, навіть дзвінка над дверима, і була переконана, що вона тут сама.

Відступила на крок і приклала руку до серця, немов намагалася не дати йому вистрибнути з грудей. Тоді сперлася об стіну і, повільно заспокоюючись від переляку, промовила:

— Постукати не можна було, еге ж?

Чоловік, що стояв перед нею, посміхнувся. Була то колюча, ущиплива посмішка. Він торкнувся пов’язки на оці та спробував незграбно вибачитися.

— Даруй. Самотнє життя примусило мене забути гарні манери.

Каліпсо кинула на нього докірливий погляд і підійшла ближче, намагаючись згадати, що хотіла зробити.

— Чого тобі треба, Леонарде? — спитала вона прямо. — Останніми днями я бачу тебе тут, у книгарні, частіше, ніж за весь минулий рік.

— Нас розкрили, — сказав він.

— Хто нас розкрив? Що саме розкрив?

— Дітлахи. З Лондона.

— Я тішуся.

— А я ні.

Жінка зміряла його поглядом знизу догори:

— Ти ж прийшов не для того, щоб повідомити мені про це. І, якщо хочеш знати, то наніс купу болота.

Обличчя Леонарда Мінаксо раптом проясніло:

— Я знову сів за кермо бульдозера. Як у давні часи.

Вона похитала головою, а тим часом на її маленькому обличчі з’явився гнів:

— Не кажи, що ви знову взялися за своє!

— Так і є.

— На якій дорозі?

— На тій, що веде до Лондона.

— Хай йому чорт, Леонарде! Це ми знову відрізані від світу?

— На кілька днів, мабуть, так, — визнав сторож маяка, роздивляючись свої міцні долоні. — Ну, знаєш… кілька повалених дерев, трохи добрячих ям…

Каліпсо вибрала з останніх надходжень трилер про Другу світову війну й поставила в центрі вітрини.

— Отже, доведеться кликати брата Фреда Сонька, щоб він відремонтував дорогу.

— Уже зроблено. Я попередив Фреда.

— Леонарде, можна дізнатися, навіщо ви знову затіяли це божевілля? Чи, може, точніше буде сказати, ти затіяв? Це ж була твоя ініціатива, чи не так?

— Ні. Послухай мене. Діти такі, якими були ми у їхньому віці. Вони геть не дурні.

— Погоджуся з тобою, коли вони повернуть мені книжки, які я порадила їм прочитати.

— Річ не лише в книжках.

— Не тільки? А в чому тоді? У затонулих суднах, в аквалангах і зануреннях?

— Вони викликають у мене бажання… почати знову, — зізнався сторож маяка. — Я знов усе це побачив: руду чуприну молодого Беннера, ключі й Венецію…

— Ти знову подорожував?

— Авжеж. Я знову подорожував. І зрозумів, що ніколи не був так близько до правди.

— Скільки років ти вже це говориш.

— Інші здалися. Але не я, Каліпсо. Я думаю, мені відомо те, що сталося. І піду далі.

— Та в тебе це вже якась манія.

— Я близько, запевняю тебе.

— А я запевняю тебе, що насправді ти зовсім не близько. Піди краще вмийся!

Мінаксо нерухомо стояв у центрі книгарні, а її мініатюрна власниця, врешті‑решт, роздратовано запитала:

— Навіщо ти прийшов, Леонарде?

Він довго переступав з ноги на ногу, аж поки не наважився відповісти:

— Хотів попрощатися.

— Леонарде, не треба, — прошепотіла жінка тоном, що виявив усю стурбованість, яка раптом її охопила.

— Я знову вирушаю в море. Знову шукатиму, — мовив насамкінець доглядач маяка, різко обертаючись.

Цього разу, коли чоловік виходив, дзвіночок над дверима задеренчав, мов божевільний.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Одразу після дзвінка Джулії Рік попрощався з матір’ю, вийшов із дому, прив’язав старий батьків годинник до керма велосипеда й вирушив стрімким підйомом на Солону скелю. Щосили натискаючи на педалі, він уже передчував, що на нього очікує сьогодні надвечір. Він розпитав матір, про Леонарда Мінаксо та Блека Вулкана, і тепер йому не терпілося розповісти все друзям. Не те, щоб то було щось надзвичайно цінне: Леонард завжди був відлюдьком, мовчазним і небагатослівним. Про його родину практично ніхто нічого не знав, невідомо було й те, чому саме він опікувався маяком. Мало хто в містечку знав його близько, і одним із таких людей був Ріків тато. Що стосується Блека, то це був іще один приклад вовка‑самітника: він був останнім начальником Кілмор‑Ковської залізничної станції і багато років жив біля вокзалу, а коли залізницю закрили, виїхав із містечка. Ось і все. Але оптимістична вдача змушувала хлопця вірити, що то вже щось.

Діставшись до першого повороту, рудань пришвидшив темп. Після трьох божевільних днів пошуків, переслідувань і пожеж він був у прекрасній формі. Він відчував у повітрі щось дивне, що не мало нічого спільного ні з примхливою погодою Корнуолла, ні з солоним вітром, який безнастанно тут дув. Немов хтось невидимий їхав разом із ним на цьому велосипеді й крутив педалі. Хтось, хто давав йому силу, впевненість і спокій. Хто показував йому шлях у доросле життя. А якщо замислитися, не тільки заради нього, а й заради його матері.

Проїхавши через велику браму вілли Арго, Рік залишив велосипед біля входу на кухню. Покликав Джейсона, а тоді, намагаючись приховати ледь помітне тремтіння в голосі, Джулію, бо йому було важко спокійно вимовляти її ім’я. Тремтіння легко було пояснити: ніколи до того хлопець не цілував жодної дівчини.

І хоча то був украдений і швидкий поцілунок, уся ця мить, аж поки дівчинка не розплющила очі, глибоко закарбувалася в пам’яті.

— Добридень! — привіталася з ним худа й розпатлана мати близнюків, вигулькнувши несподівано з котрихось дверей вілли Арго.

Рік чемно привітався з нею і спитав про своїх друзів. Вона відповіла, що вони тільки‑но пішли на пляж разом із Нестором, який погодився приглянути за ними.

Зрозумівши, що вони його не дочекалися, рудий хлопець відчув, як його кольнуло щось неприємне, можливо, заздрощі. Але, зрештою, вілла Арго не була його домівкою. Кам’яні східці та приватний пляж, який невеличким віялом білого піску простягався між двома відгалуженнями скель, теж йому не належали. І хоча Нестор посвятив його, разом із Джейсоном і Джулією, у Лицарі Кілмор‑Кова, у цьому будинку Рік завжди був чужинцем.

Чужинцем, який любив цей дім, мабуть, більше, ніж могли собі уявити близнята Ковененти.

Мати Джейсона та Джулії почекала, поки рудань зникне на східцях, а тоді повернулася в будівлю. «Хороший хлопець», — подумала вона, йдучи вздовж коридору першого поверху. Її зупинило велике дзеркало в позолоченій рамі ліворуч. Вона кілька секунд стояла перед ним, роздивляючись себе.

— Матінко рідна… — промовила, дивлячись на своє нечесане волосся, кола втоми під очима, пожмакану, мов старе плаття, шкіру. Спробувала трохи привести себе до ладу, але відповідь дзеркала далі була безжалісною. — Ось що буває, коли перебираєшся на нове місце.

Вона швидко розвернулася й підійшла до телефону. Набравши напам’ять номер чоловіка, вона даремно чекала відповіді. Уявила собі, як разом з архітектором вони застрягли на якійсь загубленій дорозі в пошуках вантажівки з їхніми меблями, і несподівано сама для себе усміхнулася. Можливо, сказала собі місіс Ковенент, усе варто робити спокійніше, забути про божевільну лондонську метушню та призвичаїтися до повільнішого життя в провінції. Варто було влитися в спокійну гармонію містечка, заприятелювати з кимось. І звикнути до того, що вже тут було, не намагаючись змінити його. Але звідки почати?

Жіночий інстинкт одразу ж допоміг їй. Із хитруватим виглядом вона взялася шукати в шухлядах біля телефону якийсь записник чи щось подібне.

І знайшла старий блокнот яскраво‑жовтого кольору, на якому аквареллю було намальовано пейзаж. Розгорнувши його, побачила низку імен і телефонних номерів, старанно переписаних вишуканим дамським почерком.

«Це, мабуть, телефонна книжка колишньої власниці вілли», — подумала місіс Ковенент дещо збентежено.

Проте почерк Пенелопи Мур був їй дивним чином знайомий, а ретельність, із якою були занотовані номери, спонукали її погортати блокнот.

Знайшовши те, що вона інстинктивно шукала, господиня зраділа:

Перукарка: Ґвендаліна Майнофф, «Стильні зачіски»(по вівторках обслуговує вдома).

Дерева навколо будинку зовсім не шуміли. Місіс Ковенент озирнулася навколо, тоді набрала номер і зачекала.

Ґвендаліна взяла слухавку після третього гудка.

Якщо дивитися з моря, східці, що спускалися із Солоної скелі, здавалися просто лінією на камені. Вони були стрімкі, з несподіваними поворотами, вологі від моря.

Рік спустився ними майже бігцем, незважаючи на те, що за кілька днів до того з Джейсоном тут стався нещасний випадок. Біле сонце немилосердно виблискувало серед неба, схожого на рядно, оторочене хмарками. Мартини, здавалося, непорушно зависли, розпростерши крила, немов їх тримали невидимі нитки. Хлопець почув ізнизу відлуння голосу й висунувся, щоб подивитися: він упізнав сиву голову Нестора поруч із молодшими Ковенентами. Тоді далі помчав униз, дуже зосереджений, і за кілька хвилин дістався до пляжу.

— Ріку! — першим привітався з ним Джейсон. — Ми якраз говорили про тебе.

— Справді? — усміхнувся той. — Привіт, Несторе. Привіт, Джуліє, — він навмисне уникав погляду дівчинки. — Із якої це причини?

— Умієш веслувати?

Брат із сестрою коротко повідомили Несторові про те, що сталося у Венеції, а коли надійшов Рік, розказали, що вони дізналися про кількість Дверей Часу та їхні ключі.

Рудань слухав, роззявивши рота.

— Тобто в Кілмор‑Кові сім дверей? — перепитав він, перелічуючи на пальцях ті, про які вони вже знали. — А де решта?

Близнята показали йому перелік місць, переписаний із «Посібника втікача», і стисло переповіли те, що прочитали в статті.

— Це просто фантастично! — вигукнув хлопчик. — Це, зрештою, пояснює, чому Улісс Мур і його друзі зробили все, щоб захистити містечко від безцеремонних поглядів. Але нам треба знайти всі двері!

— Річ у тім, що… — пояснював Джейсон, киваючи на верхівку скелі, — коли наша мати отак насторожі вдома, у нас мало шансів спуститися в містечко на велосипедах.

— Розумію, — погодився Рік. — То з чого почнемо?

Діти глянули на старого садівника, а той щось буркнув.

— До того, як ти прийшов, ми розповідали Несторові про пожежу і про те, що Пітер, можливо, загинув під уламками.

— Авжеж, — похмуро кивнув рудий хлопець. — А можливо, що загинула й Облівія!

Нестор похитав головою.

— Не думаю…

— Є тільки один спосіб упевнитися, — припустила Джулія. — Піти до Будинку Дзеркал і подивитися, чи вона повернулася, а чи залишилася у Венеції.

— Або ж можемо податися на пошуки ключів, які сховав Блек Вулкан, — додав Джейсон.

Почувши це ім’я, Рік розповів ту дещицю, яку дізнався про колишнього залізничника. Тоді троє друзів зачекали, поки Нестор щось додасть.

— Не знаю точно, куди він подався з ключами, — мовив садівник. — Його домовленість з іншими саме в тому й полягала — не розповідати, що він зробить з ключами, аби тільки вони були в цілковитій безпеці. Блек — давній друг Мура: він великий майстер, зі справжньою пристрастю до всього, що пов’язане з… горінням. Неважливо для чого: це міг бути вогонь, на якому пекли хліб, піч для випалювання горщиків чи для плавлення металу… коли йшлося про полум’я, він був тут як тут.

— Він жив сам?

— Так. Він завжди волів самоти посеред власних речей і життя за власним ритмом і твердив, що одруження — це тільки марнування часу. Але коли в поле його зору потрапляла якась жінка, Блек одразу перетворювався на справжнього підлесника. Вишуканість ніколи не була його сильною рисою, але… у цьому він був мастак. Умів робити вельми приємні компліменти. І подобався жінкам.

Дівчинка зневажливо скривилася:

— Та ну… він був такий низенький і товстий!

— Повірте мені. Він так гарно умів грати словами, що ніхто не помічав його зросту. Не зважав навіть на те, що понад половину свого часу він був увесь у шмаровидлі й мастилі для двигунів. Блек завойовував жінок лише тому, що йому подобалося їх завойовувати… хоча, подейкують, якось одній зі своїх пасій він розбив серце.

— Кому?

Нестор буркнув щось собі під ніс, а тоді нарешті повів далі:

— Не люблю таких розмов, але… кажуть, що сестра міс Біґлз, Клітемнестра, виїхала з Кілмор‑Кова через нього. Вони були друзями, добрими друзями, і Кліо була на кілька років старша за нього, але… — старий похитав головою. — Що тут казати, такі речі трапляються. Хоча не думаю, що особисте життя Блека Вулкана допоможе нам знайти його. Вам варто знати хіба лише те, що він красномовець і справжній майстер, який вправно орудує своїми велетенськими ручищами. Ота статуя рибалки на веранді вілли Арго його робота.

— І знову таки жінка! — пожартував Джейсон.

— Авжеж, — погодився Нестор. — І саме він полагодив в’їзну браму вілли, коли вона потребувала ремонту.

— І коли це було?

— О, майже тридцять років тому, здається. Десь тоді, коли я почав доглядати сад, — задивившись на далекий обрій, де швидко пробігали хмари, вів далі: — Коли попередній власник вирішив оселитися тут із Пенелопою, вілла була в не найкращому стані. Геть занедбана. Тут гуляли протяги, а меблі здебільшого були не придатними для вжитку.

— Але… це означає, що Мури не завжди тут жили?

— Не завжди, — відповів він. — Будинок довгі роки стояв пусткою.

— Тож, батько Улісса тут не мешкав? — спитала Джулія, пригадавши передостанній портрет на сходах, який висів перед відсутнім портретом Улісса Мура.

— Не весь час. Але він любив цю садибу, і якщо не жив тут, то не тому, що сам не хотів.

— А хто не хотів?

— Дідусь.

— Той чоловік у солдатському однострої? — припустила дівчинка.

— Саме він. Розумієте, батько Улісса не був із Мурів. Він був з іншої родини й одружився з Анабель Мур, донькою Меркурі Малькольма Мура. Дідусь не міг собі пробачити того, що в нього народилася тільки донька, вважаючи, що через це династія Мурів закінчиться.

— Усі завжди кажуть, що краще мати сина! — засміявся Джейсон.

— Дурниця, — цитьнула його сестра.

— Вони домовилися, що син Анабель візьме прізвище дідуся, але все одно щось пішло не так. Пара збиралася оселитися тут, але Анабель померла під час пологів, народжуючи малого Улісса.

— Ого! — вигукнули діти. — Це означає, що Улісс ріс без матері.

— Не лише без матері. Старий Меркурі вперто думав, що його улюблена донька померла через цей шлюб. У нього зародилася неприязнь і до батька Улісса, і до власного онука. Він ненавидів того чоловіка, якого вважав слабаком і мрійником, і не терпів хлопчика з таким гучним ім’ям.

— Звідки ти все це знаєш? — Джулія була вражена цією оповіддю.

Садівник знизав плечима.

— За всі роки, що минули… Хоча на такі теми ніхто не воліє говорити, час від часу щось та й випливе. Щоразу, як на віллі доводилося щось лагодити, згадували, як старий усе тут занедбав. І що він вважав Кілмор‑Ков глухим закутком, де живуть тільки неотесані рибалки.

— Але потім, на щастя, все змінилося.

Нестор занурив долоні в пісок.

— Звісно. Тут оселилися двоє останніх Мурів.

— А тепер настав час Ковенентів, — бовкнув, не подумавши, Джейсон. — І Беннерів. Це ми тепер нові Лицарі Кілмор‑Кова!

Хвилі на пляжі коротшали, непомітно починався відплив.

— Вибачте, але щось не можу зрозуміти, чому ви питали, чи вмію я веслувати, — мовив Рік.

Дівчинка показала на скелі, що оточували пляж:

— Бо ми з Джейсоном не вміємо, — рудань запитально глянув на неї, а вона вела далі: — Нестор сказав нам, що за тими скелями є невеликий човник із веслами. Ми думали дістатися на ньому до містечка.

Рік витріщився, стурбований тим, що доведеться долати течію навколо скель.

— Хочете попливти до Кілмор‑Кова човном?

— Еге. То ти вмієш веслувати?

— Якщо ні, то я відвезу вас, — втрутився чоловік. — Але варто поспішати. Я мушу повернутися в сад до того, як ваша мати щось помітить.

— І що ти їй скажеш?

— Те, що завжди, — відповів Нестор. — Що пильнувати вас не моя справа. І що якщо ви подалися до містечка морем, то, наскільки я знаю, дісталися туди вплав.

Джулія дивилася на Ріка, який спантеличено розглядав пінисте море.

— То що?

Рудань чув багато історій про човни, розтрощені об скелі. Про хвилі, які кидали човни на рифи. Про підводні камені, які розбивали кіль недосвідченим морякам.

— Звісно, я вмію веслувати, — запевнив їх хлопець.

Нестор повів дітей до моря. Моторно стрибаючи по вологому камінні, він дістався до великої брили, що виростала позаду скелі. Уздовж неї пролягала вузька стежка, по якій слід було обійти скелю, тримаючись за неї руками.

Брила утворювала щось на кшталт навіси, під кам’яним захистом якої, видимий тільки для тих, хто уважно шукає, стояв невеликий човен із веслами.

— Допоможіть мені витягти його… — буркнув садівник, пояснивши, що насамперед необхідно зняти парусинове покривало, яке захищало його від вологи.

Через кілька хвилин човен лежав на піску, чекаючи, щоб його виштовхнули в море.

Рік зважив у руці дерев’яні весла й уставив їх у кочети.

— То що?

— Без проблем.

Тим часом Джейсон роздивлявся затерте ім’я, викарбуване на носі човна: «Анабель».

— Мусите повернутися через дві, щонайбільше три години, — наказав Нестор, допомагаючи дітям зіштовхнути човен у воду.

Близнята, стоячи по коліна у воді, намагалися тримати його нерухомо, але море весь час піднімало йому ніс.

— Але ж ми не встигнемо всього зробити за три години! — запротестував Джейсон. — Нам треба знайти п’ять Дверей Часу, з’ясувати, де сховав ключі Блек Вулкан, дізнатися, чи повернулася Облівія з Венеції і піти до маяка.

— Навіщо до маяка? — спитав Рік, але Джулія так зиркнула на нього, що він замовк.

— Тоді вибирайте, що з цього встигнете зробити, — відрізав садівник, не зважаючи на цей обмін поглядами.

— Почнімо з ключів, — вирішив за всіх Джейсон. Він зняв футболку, щоб не замочити, і кинув у човен. Відтак востаннє штовхнув його і махнув, щоб інші стрибали на борт.

Рік узявся за весла і, спочатку трохи помучившись, зумів спрямувати човен у відкрите море.

Нестор стояв на березі й дивився на них, аж поки діти не обігнули мис.

Тоді прошепотів:

— Куди ж ти, Блеку, сховав ці ключі, га?

На маяку Леонард Мінаксо напоїв кобилу. Тоді знов піднявся гвинтовими сходами на саму гору, пильно дивлячись собі під ноги. Дістався до кабінету, який обладнав у приміщенні, розташованому якраз під прожектором маяка, і перевірив правильність налаштування автоматичного ввімкнення. Тоді зосередився на морських мапах.

На мапі Кілмор‑Ковської бухти лежало кілька папірців із нотатками та різними обчисленнями. Він швидко перечитав їх.

Потім обійшов стіл, розгорнув одну із сотні книжок із розповідями про кораблетрощі, які він колекціонував упродовж усього життя, і почав там щось шукати.

Повернувся до карти, поставив ще один хрестик і пальцем проклав приблизний курс від мису, де стояв маяк, у відкрите море, не більше ніж на дві морські милі.

Глянув на годинник. Якщо поквапитися, то сьогодні ще можна буде щось зробити. Устигнути раз зануритися та провести швидку розвідку. Ну чому йому досі так не щастило в житті!

— Я вже близько, тепер уже близько… — задоволено прошепотів доглядач маяка.

Поклавши на місце книжку про кораблетрощі, скрутив морську карту, взяв її собі під пахву й бігцем спустився гвинтовими сходами. Потім сходив по балони для акваланга, свою стару маску, ласти, гідрокостюм і поніс усе це на своїх плечах.

Спустився до моря й пішов до моторного човна, пришвартованого до причалу. Стрибнув на борт, прикріпив до рами балони, а решту обладнання кинув на дно човна. Розгорнув мапу на столику біля стерна, віддав швартові та завів двигун, спрямувавши човен у відкрите море.

Його охопила справжнісінька ейфорія.

— Цього разу не втечеш… — сказав він, а тим часом його човен ритмічно розбивав морські хвилі.

Пропливши лише кількасот метрів, Леонард побачив, як на рівні Солоної скелі щось рухається. Невеличкий човник за кілька ліктів від скель, що височіли під віллою Арго.

— Хай мені чорт, якщо це не «Анабель», — пробурмотів він, сповільнюючи оберти своєї моторки. — Та що ж надумав отой старий дурень? Теж вирішив вийти в море?

Доглядач захихотів і, повернувшись до своїх справ, почав перевіряти щось на морській карті, яку взяв із собою.

«Спокійне море й ідеальна температура», — повідомляли йому власний інстинкт і барометр.

— Чудовий день, щоб знову попірнати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

«Анабель» м’яко виходила у відкрите море, пливучи вздовж скель. Човник легко ковзав по хвилях перед пляжем і наближався до «Гострих Закаблуків», пари скель, що виринали з моря й позначали початок бухти Вейлз Кол.

— Щодо маяка… — мовила Джулія Рікові, коли постать садівника достатньо віддалилася. — Річ у тім, що ми не хотіли говорити про наші підозри в Несторовій присутності.

— Ти маєш на увазі підозри, що Леонард — це насправді Улісс Мур?

— Точно, — запевнив Джейсон. — Оскільки якщо це правда, значить садівник нам брехав.

— Може, він був змушений брехати, — припустив Рік, переставши на мить веслувати й віддавши човен на волю течії.

— Хто ж його примусив? — спитала дівчинка.

— Доглядач маяка, — відповів їй брат. — Може, він хоче, щоб це залишилося секретом. Покинув віллу Арго, вдавши мертвого, а сам сховався на маяку, де його ніхто не потурбує.

— І навіщо йому це?

— Цього ми ще не знаємо.

— Якщо це так, то припущення про привид у будинку остаточно спростовується.

— Зовсім не остаточно, — уточнив Джейсон. — Скажімо, його варто тимчасово відкласти. Хочеш, я допоможу тобі веслувати?

— Удвох буде легше, — погодився Рік і посунувся на лавці.

Близнюк підвівся, пройшов, хитаючись, уздовж човна й сів біля нього.

Рік показав, як веслувати, і віддав праве весло. Джейсон повторив за ним, але човен закрутився, немов дзиґа.

— Не так! — загорлав рудань. — Потрібно занурити весло у воду, штовхнути і тоді підняти його!

— Хлопці, годі! — застогнала Джулія. — Мені вже голова обертом іде!

— Я тільки хотів допомогти…

— А натомість потопиш нас!

— Чому б тоді тобі самій не спробувати? — вигукнув брат, різко підводячись із лавки.

Він зачепив весло коліном і мало не скинув його в море. Двома стрибками, ледь не звалившись у воду, він сів на кормі й розлючено обернувся в бік скель. Тут він побачив, що сестра не перебільшувала.

Скелі були тепер так близько, що чутно було, як море, вируючи, з глибоким ревінням кидалося на них.

— Ми зараз розіб’ємося! — повторила дівчинка, дивлячись на білу піну від хвиль, яка стікала зі скелі.

— Не хвилюйся, — рудань схопився за обидва весла й енергійно погріб у протилежному напрямку. — Усе під контролем.

Але перші три помахи веслами не дали жодного результату, наступні теж, і на Ріковому обличчі почали з’являтися ознаки деякої паніки.

— От дідько! — закричав він, якомога швидше рухаючи веслами. Але після кожного гребка, який штовхав їх ближче до відкритого моря, човен іще більше відносило у бік скель.

— Ріку! Ми зараз розіб’ємося!

Скелі були вже не більше ніж за десять метрів від носа. Скеля праворуч була висока й гостра, мов церковна дзвіниця, на її верхівці у ролі глядача сидів мартин. Друга ж скеля була вигладжена хвилями й виткнулася з води, мов спина черепахи. Навколо скель вирувало море, а між ними грізно клекотіли коловороти.

Рудань зробив останнє зусилля, щоб вивести човен у відкрите море, але схоже, що після Джейсонового втручання він потрапив у течію, яка невблаганно несла їх на скелі.

— Якщо не можеш опиратися течії… — наважився тоді хлопець із Кілмор‑Кова, цитуючи одну з улюблених батькових фраз, — пливи за нею!

Із цими словами він опустив весла й почав гребти в напрямку течії.

Суденце вдвічі швидше стрибнуло до скель.

— Допоможіть! — заволала Джулія, побачивши, як ніс човна задерся, мов катапульта.

Джейсон лише застиг, роззявивши рота.

Рік підняв обидва весла й порахував до десяти, тоді ще порахував до двох і, врешті‑решт, опустив ліве весло, різко відштовхнувшись від течії.

«Анабель» повернула у відкрите море, ближче, ніж за двадцять сантиметрів оминувши високу скелю. Відтак Рік підняв ліве весло та опустив праве, повторюючи такий саме маневр, тільки навпаки. Гребінь хвилі підняв човен над другою, пологішою скелею.

Діти почули, як камінь дряпнув дно, а потім човен вихопився з течії і ковзнув поза скелі.

Тепер хлопець веслував із впевненістю справдешнього морського вовка. На чолі в нього блищали краплини поту, а рукави футболки закотилися аж до плечей.

— Чорт… — буркнув Джейсон. — Мало не розбилися.

— Я ж казав тобі, що вмію веслувати, хіба ні? — усміхнувся Рік.

Джулія вибухнула сміхом, уперше за кілька хвилин вільно дихаючи.

— Але по дорозі назад зробімо ширше коло, гаразд?

— Досить буде, якщо твій брат сидітиме спокійно.

— Дотепник, — буркнув той і обернувся до містечка, яке все більше наближалося.

Натомість дівчинка розглядала стрімчаки, що виринали з моря, і величний скелястий берег. Їй згадалося, як вона скинула звідти Манфреда, і їй ледве вдалося стримати дрож.

Тоді між чагарником і скелею, трохи нижче від дороги, вона побачила щось дивне.

— А це що таке? — здивувалися всі втрьох.

Рік дав змогу підійти човнові по течії на кілька метрів до того місця й почав роздивлятися, захищаючи очі від сонця долонею.

— Здається, це машина, — сказав він через якийсь час.

— Не просто машина, — поправив Джейсон. — Це «багі». Принаймні колись було.

— А що робить «багі» на скелі, даруйте? — спитала Джулія.

— Хто його знає? Може, хтось намагався скинути його в море та не зміг.

— Мені підпливти до нього, чи?.. — Рік маневрував одним веслом, щоб розвернути човен у правильному напрямку.

— Та ні! До дідька той «багі». Нам треба в КілморКов, на вокзал, — вирішив Джейсон.

Менш ніж через десять хвилин друзі вже витягали своє суденце на берег. За порадою Ріка вони пришвартували його до залізного кільця й пішли до готелю «На всіх вітрах».

Далі діти проминули площу, де стояла кінна статуя Вільяма V, англійського короля, якого ніколи не існувало, пройшли по Пемблі‑Роуд до сходів.

За сходами розташувався порослий бур’янами просторий майданчик, а на протилежному боці стояла монументальна будівля, колишня залізнична станція.

Був то великий триповерховий будинок із двома рядами вже давно сліпих вікон, над забитим наглухо входом якого нерухомо застиг годинник. Навколо свистів вітер, розносячи пил і насіння чагарників. Із кожним кроком тисячі липких насінин чіплялися до шнурків на дитячому взутті.

— Ласкаво просимо на станцію «Кларк Біміш»… — мовив Рік, проходячи разом із близнюками під аркою, де колись був вхід до кас. — Тобто на колишній вокзал Кілмор‑Кова.

Троє друзів, задерши носи, довго роздивлялися купол великого мансардного вікна, над яким прогулювалися круки.

— Зачекай… — зупинився раптом Джейсон. — Як ти сказав?

— Колишній вокзал Кілмор‑Кова.

Хлопець витяг із кишені одну зі своїх карток:

— І називається?..

— Станція «Кларк Біміш», — повторив рудань.

Близнюк задоволено стиснув кулаки. Викреслив одні Двері Часу зі свого списку й вигукнув:

— Ось ми й знайшли колишню ферму Бімішів зі статті Уліссового прапрадіда!

— То що?

— А те, що на цьому вокзалі є Двері Часу!

— Хтозна, чи Блек Вулкан продавав квитки й на такі маршрути?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пітер Дедалус вів свою педальну чортопхайку вздовж заплутаного лабіринту каналів, легко ковзаючи спокійною водою лагуни. Жодному з двох пасажирів, схоже, не хотілося говорити. Набурмосений ще більше, ніж завжди, годинникар хтозна вкотре пережовував відчуття провини за те, що він розпатякав Облівії. А вона, натомість, аж стогнала від нетерплячки, і в її голові маніакально крутилася одна‑єдина думка: вілла Арго. Вілла Арго. Знову ця вілла Арго.

Утома останніх годин вилилася в шалене бажання якомога швидше повернутися до Кілмор‑Кова, породивши цілий рій ідей як увійти до вілли Арго, не останньою з яких було взяти її штурмом. Це, звісно, якщо Манфред справді вміє стріляти так, як присягався їй, коли вона брала його на роботу.

Але насамперед жінці необхідно було розібратися з жеребом. І позбутися Пітера.

Після котрогось незрозумілого повороту впізнала місце, звідки вони вирушили. Завулок Любові друзів.

— Нарешті! — роздратовано вигукнула вона. — Я вже боялася, що ми ніколи сюди не дістанемося. Котра година?

Чоловік глянув на годинника.

— Полудень, — мовив він. А тоді пояснив: — Окрім моїх, усі інші механізми перестають працювати, пройшовши крізь Двері Часу.

— О, справді? — здивувалася Облівія. — Якби я це знала, я б прихопила пару твоїх пристроїв, коли перевернула догори дриґом твою майстерню.

— Тобі вдалося туди пробратися? — ошелешено пробелькотів Пітер.

— Авжеж, — злісно посміхнулася жінка. — Хоча мені довелося зробити там чорний хід, розбивши тобі стіну.

Годинникар до крові закусив губу.

— Вище носа, Пітере! Якщо тобі випаде жереб, зможеш повернутися до своєї майстереньки й усе полагодити. До речі, де твоя монета?

Він витяг монетку з кишені.

— Першим вибиратиму я, — заявив він. — А я вибираю…

— Мені орел, — випередила його Облівія, не давши договорити.

— Ні… — зашамкотів Пітер, — я хотів…

— Тобі — решка. А мені орел. У чому проблема?

— Орла хотів я, — наполягав чоловічок, нервово спітнівши. — Тобто мені потрібен орел.

Жінка підхопилася на ноги, розхитуючи гондолу, і накинулася на годинникаря, учепившись за його одяг.

— Усе залежить від випадку, так, Пітере Дедалусе, генію ти мій?

Монета впала в руки жінки, а потім покотилася по дерев’яному дну гондоли. Облівія навіть не глянула на неї:

— І що там випало? Орел? Дивіться‑но, ото збіг!

— Облівіє, я…

Вона підняла монету з дна човна і, не відриваючи погляду від співбесідника, кинула її знову.

— А тепер? Це просто фантастично! Знову орел! Хіба не дивно? А може, ця монета підроблена? — жінка жбурнула Пітера на корму, немов якийсь клунок, і додала: — Ти справді думав обдурити мене фальшивою монетою? Ти справді такий хитромудрий? Навіщо ти запропонував мені цю сміховинну забаву?

— Але як ти?..

— Ніколи не показуй липову монету шахраєві, — засміялася вона. — Коли раніше ти запропонував мені кинути жереб, я зробила кілька спроб, вдаючи, ніби обмірковую твою пропозицію. Завжди випадав орел. Та хай там як… але я перемогла. Прощавай.

І, сховавши монету до кишені, зібралася вибратися з гондоли.

— Ні! — заволав тоді годинникар. У нього на мить прокинулася відвага, і чоловік спробував її зупинити. Двома стрибками він перетнув гондолу й учепився за її ноги. — Я тебе не пущу!

— Пітере! — заверещала Облівія. — Ти що робиш?

Вона намагалася вирватися, але чоловік щосили тримав її.

Човен шалено захитався.

Це перетягування тривало добру хвилину. Тоді Облівія, тендітне тіло якої роками тренувалося в дуже дорогих спортзалах, зуміла звільнитися й двічі сильно копнула чоловіка в підборіддя.

Кілмор‑Ковський годинникар хитнувся назад, перечепився через поруччя гондоли й беззвучно шубовснув у воду.

Міс Ньютон глибоко вдихнула і стрибком, гідним найкращого особистого тренера, опинилася на березі каналу.

— Бачиш, Пітере, як корисно займатися пілатесом? — захихотіла вона, погладжуючи собі живіт, поки той борсався в темній воді. — До зустрічі!

Не чекаючи на відповідь, жінка прослизнула в провулок, тоді в темну кімнату, де були Двері Часу, а потім пройшла крізь них.

І зачинила їх за собою.

Вона знов була в Кілмор‑Кові.

— Манфреде? — гукнула Облівія. — Гей! Манфреде?

Їй відповіла тиша, і жінка пішла блукати порожніми, запилюженими кімнатами Будинку Дзеркал.

— Куди ти, до дідька, подівся, Манфреде? — репетувала Облівія Ньютон, проклинаючи того ледаря, якого ніколи нема, коли вона повертається з подорожі.

Зупинившись посеред просторого салону з балконом на верхньому поверсі, жінці здалося, ніби хтось за нею спостерігає.

— Манфреде? — спитала знову, обертаючись.

Але то був не її прихвостень. То були водянисті, жовті очі сови, що вмостилася вгорі на сходах. Вони з мовчазним вироком втупилися в неї.

— А тобі чого треба? — напустилася на птаху Облівія, збентежившись від цього проникливого погляду.

Сова не ворухнулася.

Жінка нахилилася, підібрала з підлоги якийсь уламок і шпурнула в неї, примусивши злетіти. Тільки почувши, як та літає десь далеко, у порожніх кімнатах третього поверху, Облівія пішла далі.

Упізнала двері, які впали Манфредові на голову попереднього дня, і обережно вийшла надвір. Там вона озирнулася в дедалі більшому розпачі. Навколо розкинулися порослі травою пагорби. На гребені дальньої гори повільно обертала свої крила вервечка вітряків. У дворі, все ще небезпечно нахилений уперед, стояв покинутий великий бульдозер фірми «Циклопи і К°».

А трохи далі стояв її мотоцикл, обидва його колеса були спущені.

— Манфреде! — знов заверещала Облівія Ньютон. — Куди ти пропав, клятий нездаро? Манфреде!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Діти обійшли геть увесь вокзал, шукаючи бодай якийсь отвір, аби зазирнути всередину. Але вкрита пилюкою сувора будівля здавалася непроникним монолітом. Невдовзі вони були на колії, що тяглася в протилежних напрямках, зникаючи десь серед пагорбів. В один бік колія проходила повз стару цистерну для зберігання води, схожу на велику перевернуту лійку. У другий бік, минаючи дві запасні колії і дві будки з металу, рейки зникали поміж дерев. Електричні дроти, які колись живили локомотиви, безживно гойдалися на вітрі.

— Де ця колія закінчується? — запитав Джейсон.

— Десь на сході… — відповів Рік. — У тунелі під Шемрок‑Гілз. А з другого боку… ну, з другого боку — ліси Крукгевена й пагорби, де вічно дмуть вітри й де стоїть Будинок Дзеркал.

— А що там, у кінці колії?

— Не знаю. Купа землі?

— А може, поїзд?

— Не думаю, що після закриття лінії сполучення залишився бодай один вагон.

— Піду гляну на тунель, — вирішив Джейсон, нахиляючись і мацаючи метал рейок. Він був гарячий і вібрував. — Це дуже далеко звідси?

— Тунель під отим пагорбом, — рудань показав на купку чагарників і круглих каменів, що бовваніла посеред Парку Черепах.

— Даруй, Джейсоне, — втрутилася сестра, — що ж ти сподіваєшся знайти в тунелі?

— Не знаю. А хіба ти не просила мене залишити вас на кілька хвилин самих?

Від цієї його репліки дівчинка застигла, мов статуя, і тут же взялася цілою гамою червоної барви. Рік обернувся, удаючи, ніби не чує й далі зосереджено шукає способу пробратися всередину вокзалу.

Джейсон пішов, сміючись собі під ніс і залишивши Джулію на поталу шаленої бурі збентеження.

— Май на увазі, те, що говорив Джейсон, неправда! — кинула дівчинка через якийсь час рудому хлопцеві в спину.

— Неважливо, — буркнув він, далі наполегливо вивчаючи фасад вокзалу.

Рік ішов навмання, втупивши погляд у порожнечу між дахом та небом і намагаючись приховати вирування думок, які не давали йому змоги ясно міркувати. Якщо Джейсон це сказав, то це означає, близнята розмовляли про нього. А може, і це ймовірніше, вона про щось зізналася братові. Але про що саме? Що дівчинка йому розповіла? Може, про поцілунок? Чорт.

— Тобі не боляче? — поцікавилася Джулія.

— Про що ти? — пробурмотів він, зустрічаючись із нею поглядом.

— Тут стільки колючок.

Аж тепер хлопець помітив, що, у полоні своїх думок, він забрів у густий ожинник, який оповив його майже до колін. Він безпорадно глянув на ноги, заховані в колючих гілках. Ну як це він утяв таку дурницю? І чому так б’ється серце?

— Та ні… — лише й спромігся мовити, намагаючись хоч якось зберегти гідність. — Мені не боляче, — аби здатися ще переконливішим, показав їй на третій поверх станційної будівлі. — Тільки звідси я зміг подивитися на дах і на оцей скляний купол.

Вона глянула туди, куди показував Рік, але не виявила там нічого надзвичайного.

— І що?

— Ну… та нічого, — визнав рудань. — Гадаю, тут і справді все наглухо забите.

Він спробував підняти праву ногу і відчув, як колючки вп’ялися в голу шкіру литки. Але хлопчик не зупинився. Колючки дерли його, та він щосили зціпив зуби. Права нога, ліва, права, ліва.

Урешті‑решт, Рік виліз з ожинника, обидві його литки прикрашав лабіринт червоних подряпин.

Коли Джейсон повернувся зі своєї розвідки тунелю, Джулія і Рік намагалися вирвати дошки, прицвяховані до бічних дверей касового залу.

Хлопець із Кілмор‑Кова зумів витягти пару заіржавілих цвяхів і, сопучи, мов ковальський міх, розхитував уперед‑назад шматок дерева завширшки тридцять сантиметрів і завтовшки один.

— Нічого там нема, друзі, — повідомив Джейсон, взуття якого почервоніло від іржі. — Тунель геть порожній. І це навіть не справжній тунель. Це просто діра в горі, без виходу з того боку. А у вас що?

— Нічого нового, хіба що ось два цвяхи, — дівчинка простягла йому скарлючені трофеї.

— Щоб увійти всередину, нам потрібні інструменти! — уточнив Рік.

— У тебе із собою немає нічого? Навіть твоїх улюблених п’яти метрів мотузки?

Той від здивування аж здригнувся, збагнувши, що це, мабуть, уперше він не взяв свого наплічника.

— Ні. Немає нічого. І навіть «Словника забутих мов», і…

— У нас немає нічого, — підсумувала Джулія, яка теж здивовано усвідомила, що того дня вони все робили абсолютно безладно й неорганізовано. — Ми прийшли шукати Блека Вулкана голіруч. Ну чи знайдеш більших дурнів?

— Мої речі все ще в директора школи, — нагадав брат.

— Мабуть, варто сходити до мене додому бодай по молоток, — запропонував Рік.

Джейсон узявся ходити туди‑сюди, задерши носа.

— Шкода йти звідси…

— Ми швидко.

Джейсон задумався.

— Блек мешкав тут?

— На горішньому поверсі.

— Але він любив працювати з вогнем. А це небезпечно.

— Ніколи не думав, що наш пекар у смертельній небезпеці, — відповів Рік, розвеселивши дівчинку.

Брат похитав головою.

— Ти не розумієш. Я маю на увазі, що Блек, звісно, не міг працювати з вогнем на третьому поверсі вокзалу, так?

— Авжеж, не міг.

— Це правда.

— То де ж він працював?

Джейсон підозріло принюхався.

— Мені здається… він, можливо, використовував одну з цих будок біля колії.

Рік із Джулією пішли за ним до першої з двох будок, розташованих обабіч залізниці. То було щось на кшталт комори для інструментів, бляшані пластини під впливом часу зморщилися, мов висохла шкіра. Усередині була тільки пилюка, скляні уламки й усякі безладно розкидані предмети, серед яких Джейсон знайшов стару гасову лампу й запальничку.

Друга будка, натомість, була цікавішою — цілковито цегляна і, як слушно зауважила дівчинка, мала величезний, почорнілий від диму комин. Двері були замкнуті на навісний замок, який, попри свій вік, здавався міцним на вигляд, а єдине вікно закрите надійними віконницями.

— Приїхали… — розчаровано зауважив Рік. — Тут теж зачинено.

— А може й ні, — Джейсон обійшов будку навколо.

Джулія стояла трохи далі, неспроможна відірвати погляд від того велетенського комина.

— Проте… — мовила вона, — є один спосіб туди дістатися.

Рік виліз на дах і зазирнув у димар.

 — Отвір достатньо широкий… Як нас двоє разом, — хлопець кинув туди камінь, узятий на колії, і вони почули, як він ударився об підлогу.

— Витяжка відчинена, — заявив Джейсон.

— Тобто, туди можна залізти? — спитала дівчинка.

Рік знизав плечима.

— Чому ні? Але в нас немає мотузки. А крім того, є невеличка проблема — там повно сажі. Якщо заліземо туди, то виліземо геть чорні.

— Я вже вчора вимазався смолою, — відказав Джейсон.

— У мене є ідея! — вигукнула Джулія.

Рік зрозумів, на що натякають близнята, і запротестував:

— Е‑е, ні, я туди не полізу! Ліпше розіб’ю цю стіну.

— Ріку…

— Як гадаєш, яка довжина димоходу?

— Метр?

— Два?

— Не в цьому річ!

— Ми можемо тебе опустити.

— Можемо зробити мотузку, зв’язавши наші футболки…

— Та перестаньте!

— Це наша єдина можливість дістатися туди.

— І що? Кому це потрібно?

— Це може бути важливо!

— Надзвичайно важливо!

— А крім того, через кілька годин ми мусимо бути знову вдома.

— А до завтра чекати не можна!

— Друзі! — перебив їх Рік. — Це кепська ідея, зрозуміло? Я в той комин не полізу!

— Ти готовий? — за п’ять хвилин Джейсон уже сидів на даху.

Рік умостився на димарі, опустивши ноги в отвір. На його обличчі водночас можна було побачити й огиду, й упокореність долі.

— Це погана ідея, — уже вкотре пробубонів він.

Джулія, яка сиділа поруч навпочіпки, усміхнулася йому.

— Ми це робимо задля того, щоб дізнатися, де сховані ключі. Тобто де схований Первинний Ключ.

— Я можу тут загинути, — бурчав Рік, підозріло роздивляючись темний отвір димоходу. — Там, унизу, може бути щось гостре, і воно пронизає мене.

— Може, середньовічний спис? — пожартував Джейсон. — Або лицар в обладунках? Ну, а чого ж ні?

— Якщо тобі так смішно, чому туди не лізеш ти?

— Бо мені набридло бути в сажі від ніг до голови.

— А хіба мене там теж не було вчора, під час пожежі? — відрубав Рік.

— Але не ти вилив бочку смоли на двох венеційських злодюжок!

— Та вже годі вам… — втрутилася дівчинка, підводячись. — Або зробимо це зараз, або ніколи. Я серйозно.

Хлопці перезирнулися.

— Гаразд, спробуймо, — зітхнув рудань, розхитуючись на краю комина.

Джулія присунулася до нього й цьомнула його в щоку.

— Молодець, — похвалила вона. І, шепочучи, щоб не почув Джейсон, додала: — Як пощастило, що вчора, під час пожежі, ти теж там був.

Рік спалахнув, зокрема тому, що коли Джулія прошепотіла цю фразу, її обличчя затрималося біля його вуха, немов дівчинка побачила щось особливе в нього за спиною.

— Гей! — запротестував Джейсон, думаючи, що той поцілунок у щоку щось занадто довго триває.

— Там хтось іде, — прошепотіла дівчинка, відриваючись від Ріка.

Вона показала на геть зарослий бур’янами двір, який парував під полуденним сонцем.

Хлопці обернулися.

До вокзалу підходив якийсь чоловік, човгаючи ногами по пилюці.

— Хто це?

— Що йому потрібно?

Діти перезирнулися. Джейсон стрибнув на землю, після нього Джулія. Рік теж виліз із димаря.

У глибині димоходу павук, роздратований постійним вібруванням стіни, виліз зі своєї павутини. Вісьмома довгими лапками він учепився у вістря списа, розташованого під входом у димохід, спустився древком і дістався до середньовічних обладунків, припертих до стіни. Між стиками гойдалася, мов гамак, сіра запорохнявіла павутина. Сотні чорних очиць споглядали його і кількасот волохатих лапок вряди‑годи примушували скрипіти заіржавіле залізо шолома. Повільно й акуратно павук пройшовся по наколіннику, тоді почав видиратися на стіну, курсуючи якимось своїм особливим маршрутом.

Дістався до великої в’язки ключів, що висіли на цвяху, похитавшись на ній, мов на невеличкій гойдалці, і почав плести ще одні тенета для мух.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Жінка в мотоциклетному комбінезоні з чорної шкіри швидко йшла босоніж прибережною дорогою Кілмор‑Кова. Вона брела вже зо дві години й не тямилася від люті. Несучи в руках туфлі з височенними підборами, могла порахувати кожен камінець, що врізався в підошви ніг.

— Ти й за це мені заплатиш, Манфреде! Аякже, заплатиш обов’язково!

Сонце немилосердно метало проміння, і кожна крапля поту щоразу більше наповнювала чашу її гніву. Але він жодним чином не втомлював її і не спонукав перепочити.

Облівія лише іноді зупинялася, щоб роздивитися, до якого з численних поворотів дороги, що сполучала Кілмор‑Ков із цивілізацією, вона дісталася. І щоб поскаржитися на те, що тією дорогою не проїздила жодна машина.

Облівія розуміла, що, повернувшись, їй доведеться зіткнутися з безліччю проблем. Але їй навіть не спало на думку, що вона може не знайти жодного сліду свого шофера! Облівія була певна, що він чекає на неї в Будинку Дзеркал: спить у якомусь закутку або вивчає результати кінних перегонів у якійсь спортивній газеті.

Але це були лише її припущення.

А сталося інакше. Манфреда ніде не було.

Спочатку жінка сіла на мотоцикл, збираючись дістатися додому нехай навіть коштом розтрощених дисків, але, звісно, ключів вона не мала.

Отже, єдиним транспортним засобом, який залишився, були власні ноги.

Упізнавши дерево, що росло неподалік від її будинку, Облівія Ньютон прискорила ходу і сама собі подякувала за всі ті години, що витратила, пітніючи на біговій доріжці.

— Нью‑Йоркський марафон? Тьху! — вибухнула вона, коли побачила на схилі пагорба круглі обриси своєї футуристичної вілли бузкового кольору у формі перевернутого торта.

Подякувала небесам, що не залишила тому нездарі ще й ключі від домівки, і підійшла до воріт. Електронне дзижчання автоматичного замка, разом із жовтими спалахами лампочки, були для жінки немов справжня ін’єкція енергії.

— Удома, — пробурмотіла Облівія, ідучи алеєю без клумб.

І тоді вона помітила, що ворота гаража відчинені.

— МАНФРЕДЕ! — крикнула вона, коли на мить воскресла надія.

Аж раптом лють зросла вдесятеро. Гараж був порожній. Не було ні спортивної автівки, ні мотоцикла, не було навіть «багі».

— А де всі мої машини? Можу я дізнатися, до дідька, куди зникли ВСІ МОЇ МАШИНИ?

Жінка так оскаженіла, що зайшла до будинку, не відімкнувши сигналізацію. Тільки‑но вона переступила поріг кухні й ласо глянула на холодильник із крижаними напоями, коли активувалася страхітлива сирена, а все довкола пронизали червоні лазерні промені.

— Ні, прокляття! Це ж я! — зарепетувала Облівія. — Вимикайся! Вимикайся! ВИМИКАЙСЯ!

Кинулася до дверей, зірвала зі стіни щиток сигналізації і, замість того щоб деактивувати його пультом, почала лупити в нього кулаками, аж поки сирена з лазером не втихомирилися.

Вона глибоко вдихнула, знову пішла до кухні, відчинила холодильник і нарешті спрагло припала до упаковки помаранчево‑морквяно‑лимонного соку.

Спокійне дихання повернулося до жінки лише за пів години. Загорнувшись у пухнастий купальний халат бузкового кольору, сіла у вітальні за стіл з алюмінію й ударостійкого скла. Бальзам для волосся поширював делікатні пахощі маракуї. Крем із кокосом проти старіння, яким вона намастилася, виблискував на шкірі. На столі височів келих із червоного кришталю, повний бовтанки для поповнення в організмі мінеральних речовин.

— Добре, — сказала Облівія, хоча нічого доброго не було. — То що мені тепер робити?

Вона примусила себе випити келих до дна, контролюючи дихання, а тоді насолодилася десятьма хвилинами релаксації, розплановуючи собі день. Пріоритет був незмінним: дістатися на віллу Арго. Але тепер з’явився невеличкий додаток: живцем здерти шкіру з Манфреда.

Жінка спробувала згадати, куди поділа номер телефону тієї агенції з працевлаштування колишніх в’язнів, де вона його знайшла. Бо була переконана: «Ніхто не дасть йому кращої науки, ніж колишній колега».

Підійшла до телефону, шукаючи записник, і помітила блимання лампочки автовідповідача — там були три нових повідомлення.

Пі‑і‑п.

«Міс Ньютон, добридень! — привітався з нею голос, який здався їй знайомим. — Даруйте, що турбую. Це Ґвендаліна Майнофф».

«Якесь знайоме ім’я», — подумала Облівія.

«Стильні зачіски. Ваша перукарка».

«О,  так, — згадала Облівія Ньютон, упізнаючи її. — Але ти не моя перукарка. Ти їхня, Кілмор‑Ковська перукарка».

«Ваш шофер лежить у мене вдома», — вела далі Ґвендаліна.

Нігті миттєво вп’ялися в блискучу коробочку автовідповідача.

— Що це ти таке кажеш?

«Тобто принаймні я думаю, що це він. Чоловік увесь час згадує вас. Правду кажучи, він не так говорить, як марить. Бо в нього гарячка. Почувається він не дуже. І це не дивно: коли вчора ввечері я знайшла його на пляжі, він був геть мокрий. І…»

Пі‑і‑п.

Жінка ввімкнула друге повідомлення.

«Це знову я, даруйте. Мабуть, скінчилася плівка для першого повідомлення. Це все через мою балакучість, я це знаю… Просто я хотіла сказати, що ви можете прийти в будь‑який час, тепер він заспокоївся. Я поклала його на дивані в себе вдома. Я живу над перукарнею, пам’ятаєте? Дала йому антибіотиків, і тепер мені здається, що йому трохи кращ…»

Пі‑і‑п.

Третє повідомлення.

«Присягаюся, що більше не дзвонитиму. Річ у тім, що насправді нині ви можете прийти, але не в будь‑який час… О шостій мені треба йти — одна клієнтка покликала мене підстригти її вдома. Я не можу їй відмовити. Це нова клієнтка. Місіс Ковенент, ви її знаєте? Вона живе в будинку на скелі. У кожному разі, крім шостої, приходьте, коли захочете. Даруйте ще раз за…»

Пі‑і‑п.

Ошелешена Облівія Ньютон підвела очі догори. Її не цікавило, що робив мокрий Манфред на пляжі й чому перукарка вирішила забрати його до себе додому. Ба навіть не питала себе, що він вибовкав у гарячковому маренні. І що могла зрозуміти з того перукарка.

У свідомості непорушно закарбувалося лише третє повідомлення — дівчина збирається йти стригти місіс Ковенент.

На віллу Арго.

О шостій.

І поки в голові Облівії почала блимати запаморочлива ідея, губи її розтяглися в подобі усмішки. Відтак із горла їй вирвався хрип, схожий на сміх. Але це відбувалося лише мить. Урешті‑решт, із глибини її серця ринула радість визволення, яка швидко перейшла в нестримний напад судомного, майже болісного сміху, аж до сліз.

— І як це йому вдалося?! Отому нездарі! Як це йому вдалося? Ох, Манфреде, ти незрівнянний! Пробач! Пробач! Він просто фантастичний! Фантастичний!

Жінка знайшла носовичок, витерлася й пішла у ванну зняти халат.

— Ми з ним таки потрапимо на віллу Арго! — вона задоволено подивилася в дзеркало і нарешті впізнала образ справжньої Облівії Ньютон.

— Гарна стрижка нікому не завадить! — засміялася вона.

Міс Ньютон перетрусила всю свою чорну лаковану шафу для одягу, шукаючи костюм у спортивному й водночас неформальному стилі. Тоді спустилася в Манфредову кімнату, де підібрала бейсболку, білу сорочку і пару кремових у чорні смужки штанів. Розклала все це на ліжку й зауважила:

— Усе це вельми личитиме перукарському підмайстрові.

У нападі зичливості навіть подумала, що варто б узяти з шухляди комоду пару його улюблених дзеркальних окулярів.

— Любий Манфреде… — злісно прошепотіла вона. — А ось і твої окуляри справжнього чоловіка.

Запхала все в наплічник, спустилася в гараж і, зважаючи на повну відсутність інших транспортних засобів, пошукала коробку зі своїми старими чорними роликовими ковзанами.

І з певними сумнівами знов пустилася в путь, ковзаючи з розміреною гідністю по асфальту.

Їй так не терпілося дістатися туди, що жінка залишила незамкненою хвіртку й не ввімкнула охоронну сигналізацію. Її геніальний мозок уже уявляв собі той момент, коли о шостій вечора вона ввійде у віллу Арго в товаристві Ґвендаліни Майнофф і її нового помічника.

— Досконалий план. Ба навіть… стильний план! — наспівувала Облівія Ньютон, нахиляючись до асфальту, щоб рухатися швидше.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Жінка в мотоциклетному комбінезоні з чорної шкіри швидко йшла босоніж прибережною дорогою Кілмор‑Кова. Вона брела вже зо дві години й не тямилася від люті. Несучи в руках туфлі з височенними підборами, могла порахувати кожен камінець, що врізався в підошви ніг.

— Здоровенькі були, дітлахи! — привітався він. — А яким це вітром вас занесло сюди? Що ви тут робите?

— Та нічого такого… — і Рік познайомив Сонька з близнятами. — Я оце показую їм колишній вокзал.

— О так, звичайно, — пробурмотів той. Понишпорив у кишенях штанів, таких глибоких, що вони сягали йому майже до колін, витяг звідти паличку локриці, загорнуту в кілька чеків із крамниці.

— Локриці хочете? — запропонував він.

— Ні, спасибі, — хором відмовилися діти.

Фред узяв паличку в зуби, дістав із кишені ще кілька чудернацьких предметів, тоді примірник спортивної газети, який затиснув під пахвою, і потім в’язку ключів.

— О, так ось же вони.

Решту почав запихати назад до кишень так повільно, що дівчинку охопив розпач, тоді, немов згадавши про присутність дітей, спитав:

— То що ж ви тут робите?

— А ви? — Джулії терпець геть урвався.

Фред стомлено глянув на наглухо забиті двері колишньої залізничної станції і зморщив лоба, побачивши на стіні велику тріщину від арки до годинника.

— Треба не забути заліпити ту шпарину, поки все не розвалилося.

Він дзеленькнув ключами й підійшов до ланцюга з навісним замком, який перекривав вхід.

— Я? — перепитав він через кілька секунд, згадавши, що його про щось запитували. — Роблю свою роботу.

І взявся підбирати один за одним ключі, аж поки не натрапив на правильний.

Замок клацнув, Фред зняв ланцюг і сперся рукою об одвірок, немов щоб перевірити, чи той не впаде на нього.

— А хіба ви не в мерії працюєте? — уточнив Рік.

Фред легко штовхнув двері, і вони відхилилися настільки, щоб пропустити його худорляву постать.

— Ох, любі мої, якби ж я міг працювати тільки там… У наші часи варто мати принаймні пару підробітків, щоб звести кінці з кінцями.

— Можна нам теж зайти? — спитав Джейсон, коли побачив, як Фред зник у дверях, мов рак‑самітник у своїй черепашці.

— Звісно, — пролунав ізсередини Фредів голос. — Заходьте!

Діти зайшли, нарешті, в будівлю станції «Кларк Біміш». Вони опинилися в просторій залі, стеля якої сходилася вгорі у великому центральному вікні зі скла та кованого заліза. Із цього купола, немов із вітражів собору, струменіли стріли світла. У центрі звисала велика люстра, де вже звили собі гнізда пташки. Стебла витких рослин, що оповили вікно, гойдалися в порожнечі, мов ліани.

Унизу глухо відлунювали звуки їхніх кроків. На пилюці, яку вітер і дощі, що потрапляли згори, наносили на мармурову підлогу, утворився килим із тендітних жовтих квіток.

Центральну залу відокремлював від решти приміщення ряд колон, з’єднаних елегантними арками, під якими, немов сухі букети, висіли кулі ліхтарів. Напроти квиткової каси з високими віконцями й прилавками зі світлого каменю скупчилися лавки з кованого заліза, під якими принишкли якісь барвисті гриби.

Із протилежного від входу боку була така сама арка, як і та, під якою вони щойно пройшли, вона вела на перон. Над нею височіло непропорційно велике табло розкладу, теж із кованого заліза, прикрашене квітковим візерунком. Воно трималося на дзеленькучих ланцюгах, немов підвіска величезного намиста. Приміщення доповнював непримітний вхід до туалетів і кіоск із зачиненими віконницями.

Усій компанії знадобилося кілька хвилин, щоб роздивитися ці деталі, а тим часом Фред своїм методичним повільним кроком прямував до каси. Борозенки на колонах і лінії на склепінні здавалися прожилками велетенських скручених листків, а моріжок із маргариток був схожий на роботу майстерного різьбяра по мармуру.

— Якесь безглузде місце… — буркнув Джейсон.

— Закладаюся, що вже багато років ніхто сюди не заходив…

— Окрім нього.

Фред знов порпався в ключах, шукаючи, котрий із них відчинить двері каси.

— Хтозна, навіщо він сюди приходить…

Вони пішли за ним, далі зачаровано озираючись навколо. Усередині вокзалу повітря було тепле й вологе, як у парнику.

Порівняно з рештою будівлі, каса мала кращий вигляд. То була невелика, просто обставлена кімнатка: прилавок, на якому стояв величезний розклад руху потягів, машина для друкування квитків і обертове крісло.

— Дедалус, — пробурмотів Рік, упізнаючи в машині руку годинникаря.

— Безсумнівно, — погодився Джейсон, захоплено розглядаючи низки круглих клавіш, схожих на клавіші старої друкарської машинки. На кожній із них були позначені якісь дивні склади й одна, дві або три цифри, без жодного видимого логічного порядку. — Одна з його незбагненних машин…

Джулія тихо скрикнула в них за спиною.

— Що сталося? — хлопці різко обернулися.

Розклад руху потягів біля дівчинки піднявся на кілька сантиметрів над прилавком.

— Та нічого… — сказала вона. — Я тільки ледь торкнулася книжки і… вона сама піднялася.

Рік схилився, щоб зазирнути під запилюжену книгу, і побачив, що вона лежить на чорній залізній підставці, яка обертається.

— Це лишень дуже чутливий пюпітр, — він підняв підставку. Тоді штовхнув її, і велетенський розклад руху потягів немов поплив догори.

Джулія усміхнулася.

— Звісно. Усього лишень звичайнісінький пюпітр.

Вони озирнулися навколо: Фред Сонько зник в іншій кімнаті, одразу за касою.

— Ого, скільки потягів вирушало з цієї станції, — зауважив Джейсон, намагаючись підняти тверду палітурку розкладу.

Здмухнув із неї пилюку, яка полетіла на сестру, а тоді прочитав назву:

ПОСТІЙНИЙ РОЗКЛАД УСІХ ПОТЯГІВ
ДО/ІЗ І ЧЕРЕЗ Кілмор‑Ков
ЧИННИЙ ІЗ 18 СІЧНЯ 1936 РОКУ

Він перегорнув кілька сторінок із нескінченними таблицями розкладів, у яких зазначалися назви різних місцевостей, де зупинялися потяги.

Угорі кожної таблиці жирним шрифтом виділялася назва кінцевої станції, номер потяга, а іноді траплялися написи «спеціальний потяг», або ж «звичайний потяг», або ж «тільки у вихідні дні».

Почувши шум із сусідньої кімнати, Джейсон утратив інтерес до розкладу й запропонував з’ясувати, що там із Фредом Соньком.

Увійшовши, друзі побачили, що він запхав голову у великий отвір у стіні.

Помітивши їх, Фред, здається, засмутився.

— А, малеча, це ви. Даруйте, але… гадаю тут деякі проблеми.

— Що ви робите? — поцікавився Рік.

То був не просто отвір, він здавався чимось на кшталт щитка керування, через нього в різних напрямках проходили труби, на яких були червоні та сині вентилі.

Сама ж кімната була оперативним центром вокзалу. На значній її частині розташувалася чорна металева плита з горизонтальними борозенками, які відтворювали залізничну колію. Від цієї головної колії у двох напрямках відходили інші колії, позначені числами. У точках перетину колій були зображені залізничні стрілки, що приводилися в рух червоними важелями.

Очевидно, то був пункт управління, звідки контролювалися всі залізничні стрілки місцевості.

— Добре хоч, що тут тільки одна колія… — буркнув Джейсон, хитаючи головою. Уся ця така складна машинерія здалася йому геть недоречною на станції такого маленького містечка, і так само непропорційно гігантськими були табло прибуття й відбуття та розклад руху потягів.

Фред Сонько обернувся до дітей, витираючи спітніле чоло:

— І не кажи…

— Але що конкретно ви тут робите? — запитала Джулія.

Чоловік показав їй на труби в стіні й безпристрасно відповів:

— Кручу вентилі, що ж іще?

— А… навіщо їх крутити?

— Бо якщо цього не зроблю я, то хто ж зробить?

Діти розгублено перезирнулися.

— Але для чого потрібно крутити вентилі на цих трубах?

Фред почухав собі вухо.

— Правду кажучи, не маю уявлення. Знаю тільки, що двічі на тиждень мушу приходити сюди й крутити всі вентилі. Червоні мають закритися, а сині — відкритися.

— Схоже на водогін, — зауважив заінтригований Рік. Приклав до труб вухо й мовив: — Ба, я б сказав, що це він і є.

Найбільше з усіх спантеличилася Джулія:

— Отже, двічі на тиждень ви приходите сюди, крутите вентилі… і йдете геть?

— Це моя робота.

— Але ви не знаєте, навіщо все це.

— Правду кажучи, більшість людей у такому самому становищі, що й я.

— Даруйте, що допитуюся, але хто це вам доручив?

Чоловік зітхнув.

— Ну, доручив це мені старий Блек, до того, як поїхав звідси.

Усі аж завмерли.

— Ви знаєте Блека?

— Звісно.

— А… він не повідомив, куди їде?

Фред замислився.

— Правду кажучи… мабуть, говорив, але я точно не пам’ятаю.

— Будь ласка!

Той потупцяв по землі, роздратований прогалиною в пам’яті.

— Ви що, малі, минуло ж стільки років!

— Для нас це дуже важливо…

Фред зітхнув, сперся об стіну.

— Ну гаразд, я можу й трохи перепочити, — вирішив він. — Питаєте про Блека? Тож дайте подумати…

Рік, Джулія і Джейсон мовчки застигли, прислухаючись, як пальці Фреда Сонька барабанять по залізяччі.

— Перед від’їздом, — почав він розповідь, коли діти вже геть утратили будь‑яку надію, — Блек прийшов у містечко й зайшов до мене в мерію. Ми всі знали з оголошень, що станцію закривають. Тому для мене не було новиною, що начальник станції звільняється. Навіщо і як керувати потягами, якщо жодного вже нема?

— Точно, — хором підтвердили діти.

— Він сказав мені: «Соньку, друже мій». Бо ми були давніми друзями. Разом ходили до школи. Правду кажучи, усі ми ходили разом до школи, бо в ті часи тут було не так багато дітей… Тож він сказав «друже мій» і попросив про послугу. Оскільки він покидав містечко, йому був потрібен хтось, хто міг би приходити давати лад цим вентилям. «Двічі на тиждень», — сказав він мені. П’ятихвилинна справа. Оплата наперед, бо він знав мене й був певен, що я все робитиму, як треба. Я відповів, що вкрай заклопотаний роботою в Кілмор‑Ковському архіві, а він пообіцяв платити вісім фунтів на місяць. І на цьому ми й домовилися. А потім пішли в таверну обмити угоду.

Діти мовчки слухали.

— Тоді я спитав його: «Коли від’їжджаєш, друзяко?» І він розповів, що їде завтра вранці — тобто ні, після обіду, тепер я згадав. Пополудневим потягом.

— Пополудневим потягом?

— Авжеж, — буркнув Фред Сонько. — Так і сказав: «Пополудневим потягом».

— Але ж тоді потяги тут уже не курсували?

— Маєш рацію, хлопче, — погодився той. — Не було ніякого пополудневого потягу. І ранкового не було. То ось чому він тоді засміявся… Він пожартував зі мною. Хай йому чорт! А я й повірив, що він поїде потягом… — Сонько сперся обома руками об коліна і став схожий на великого павука. — Ото добрий жарт утнув старий Блек. Потягом він їде!

— Може, він поїхав спеціальним потягом? — припустила Джулія.

— Яким чином? — уточнив Джейсон. — Адже колія закінчується в тунелі.

— А з другого боку?

Усі обернулися до Фреда.

— А ви знаєте, де закінчується колія з боку Крукгевена?

— Авжеж, вона закінчується в Крукгевені. Доходить до лісу й там зникає. Здається, там є кілька стрілок, але це все тупики. Ми з братом завжди ходимо по гриби вздовж цієї колії.

— Отже, жодного потяга не було?

— Не було. Справді не було ніякого потяга. Ото вдався йому жарт… — чоловік похитав головою. — І все ж я це пам’ятаю, ніби це було вчора, зокрема тому що… того дня, коли він поїхав, я чув сигнал на залізничному переїзді, а це мені просто закарбувалося в пам’яті, любі мої! До того ж Блек дав мені ще один фунт стерлінгів, аби я зробив ще одну річ.

— А що саме?

— Це я мав зробити лише раз. І то було трохи складніше, ніж крутити вентилі. «Трохи складніше», так він сказав мені. Я мав перемкнути всі стрілки на пульті… а потім вимкнути його, потягнувши за цей важіль. Ось так…

Фред торкнувся важелів, які приводили в рух стрілки, і пульт почав тихенько клацати.

— Зрозуміло, — мовив Джейсон. — А коли ви його вимикали, ви бачили, чи був на колії якийсь потяг?

— Та ні… — згадував той. — Потягів не було вже роками. Було тільки число, ось тут…

І він показав дітям на прямокутник, розташований під відтворенням колії.

— Яке число? — поцікавився близнюк.

Фред усміхнувся.

— Хочеш вір, а хочеш не вір, але я знав, що раніше чи пізніше хтось мене про це спитає. Що хтось запитає мене: «Гей, Фреде, а ти пам’ятаєш, яке число бачив на пульті станції «Кларк Біміш», коли вимикав його»?

— То ви пам’ятаєте?

Фред Сонько ще хитріше усміхнувся.

— У мене хороша пам’ять, знаєте? І саме тому зазвичай я нічого не записую. Але для того числа я зробив виняток.

Він почав нишпорити у своєму пожмаканому гаманці й серед купи карток і папірців дістав потертий від часу аркушик із майже нерозбірливими цифрами.

— Дідько… — пробелькотів чоловік, розглядаючи його проти світла. — Поганенько видно. Це, мабуть… 1374?

Діти зачаровано дивилися на пульт зі стрілками.

— Може, це номер потяга? — перепитав Джейсон.

— Ти справді гадаєш, що Блек поїхав потягом? — прошепотіла Джулія. — Сісти на потяг, коли залізниця не працює, досить важко…

— Заждіть! — вигукнув службовець мерії. — Тепер я згадав, я подивився, у залі на табло відбуття, там було щось написано.

— Що саме?

Фред почав нервово чухати голову.

— Там було написано… написано…

Із кожною його спробою згадати, діти нахилялися вперед, немов хотіли підштовхнути спогад.

— Еге! — вигукнув урешті Сонько. — Там було написано: Остання зупинка Кілмор‑Ков.

— Остання зупинка Кілмор‑Ков… — повторила трійця в унісон, дивлячись на пульт.

— А тут було число 1374, — додав Джейсон, торкнувшись руками кількох залізничних стрілок. — І оці стрілки? Як ці стрілки тоді стояли?

— Ну, любі мої… тепер ви справді забагато хочете! Я ж не можу всього пам’ятати! — буркнув чоловік. — Тепер, будь ласка, дайте мені скінчити роботу. Гаразд?

— Гаразд, — неохоче погодилися друзі, геть не переконані.

Фред знову запхав голову в нішу з трубами і з повільністю, яка доводила до відчаю, став знову крутити червоні та сині вентилі.

Діти перезирнулися. Тоді Джулія простягнула руку до важеля, який запускав пульт керування, і потягла за нього. Чорна металева плита здригнулася й завібрувала, видаючи тихе гудіння.

— Працює, — прошепотіла вона.

— Що ви сказали? — Фред Сонько навіть не витягнув голови з ніші.

— Та нічого такого! — мерщій запевнили його діти.

Номери колій загорілися слабким червоним люмінесцентним світлом, і так само загорілися важелі керування стрілками.

Рік поклав руку на мініатюрне кільце і почав крутити чотири невеличкі залізні циліндри. За кілька секунд він набрав цифру 1374.

Із великої зали вокзалу долинув якийсь галас.

Вони побігли через приміщення каси в залу й побачили, що це зарухалося табло прибуття та відбуття, яке й видало цей звук. Кілька металевих циліндрів почали шалено обертатися навколо власної осі й нарешті показали точний час. Після цього всі чорні рядки на табло знерухоміли, немов очікуючи наступної команди.

— А тепер що робити? — спитав Джейсон.

Джулія на мить замислилася, а тоді повернулася до каси. Сіла біля прилавка поруч із величезним залізничним розкладом і розгублено глянула на Ріка та брата.

— Це місце мене трохи непокоїть. А вас?

— Може, варто далі його дослідити.

— Зрештою, ми ще не бачили помешкання Блека Вулкана. Воно, мабуть, десь нагорі.

— Ти бачив сходи?

— Ні. Імовірно, вхід туди з двору.

— Можемо запитати у Фреда.

— Це, мабуть, саме він мене непокоїть, — уточнила дівчинка. — Він так повільно все робить, і мене це страшенно дратує.

— Але він — останній, хто бачив Блека Вулкана в Кілмор‑Кові!

— І саме йому залізничник дав доручення.

— Яке здається геть безглуздим…

— Це щось схоже на регулювання якоїсь системи водопостачання, — вів далі Рік. — Може, вона сполучена з цистерною біля колії.

Джейсон підійшов до машини для друкування квитків, розглядаючи плетиво круглих клавіш, позначених числами від 1 до 10 та дивними комбінаціями літер: ТП, СГ, КР, ВА, ІО…

— Гей, Ріку, — покликав він, — ану подивися, чи ти щось тут розумієш?

Рудий хлопець довго розглядав клавіатуру разом із близнюком, аж врешті здався.

— Усе це абсолютно нелогічне, — зауважив він. — Зокрема оті літери.

— Може, це позначки поїздів, — припустила Джулія.

— А як їх розшифрувати?

Дівчинка підштовхнула до них гігантський розклад поїздів.

— А це одоробало нам не допоможе?

Рік схопив й розгорнув книгу. Джейсон, який її вже розглядав, пояснив йому, як вона побудована:

— Угорі є вказівка на пункт призначення, тоді номер потяга, а внизу всі розклади…

— Спробуй пошукати Кілмор‑Ков як пункт призначення, — запропонувала Джулія.

— Чому це?

— Якщо на табло відбуття було «Остання зупинка Кілмор‑Ков», це означає, що пункт призначення потяга — Кілмор‑Ков.

Хлопці перезирнулися.

— Можливо, й так!

Вони почали гортати розклад, здіймаючи хмари пилюки та розтрушуючи павутину.

— Ось потяги, що їдуть до Кілмор‑Кова! — вигукнув Джейсон, знайшовши відповідну сторінку.

— Їх два, — Рік перевірив і наступну сторінку. — Південний прогулянковий потяг номер 3458, що прибуває із… Зеннора, і ось цей — 1974.

— Який прибуває з?..

— У розкладі зупинки не вказані, — зауважив рудань. — Точніше, вони всі закреслені.

— Закреслені?

— Чорним чорнилом, — хлопець подивився на сторінку проти світла, намагаючись розібрати хоч щось під густим чорнилом. — Дещо можна прочитати… Сад Йоана.

— Сад Йоана?

— Сад Йоана, — підтвердив і Джейсон. — А тут, внизу: Шемрок і ще щось.

— Шемрок‑Гілз, — здогадався Рік. — Пагорби, під якими проходить тунель. Отже, оце слово — Крукгевен, із того кінця колії.

— А оця зупинка може бути… Че… Парк Черепах?

— Схоже на місцевий метрополітен, — прокоментувала Джулія.

— Окрім того факту, що в Парку Черепах немає залізниці, — зауважив Рік. — Він отут, нагорі.

Дівчинка встала зі стільця й узялася разом із ними розглядати закреслену сторінку.

— Це він, — запевнила вона через кілька секунд.

— Хто?

— Потяг, про який говорив твій приятель.

— Він не мій приятель, — заперечив Рік.

— Він сказав 1374, але папірець той був геть потертий. Там цілком могло бути написано 1974, як вважаєте?

— Сходиться… — буркнув її брат. — То що?

— Не знаю. Але можемо спробувати виставити цей номер на пульті.

— Я піду, — зголосився Рік і одразу по тому повернувся. — Зроблено. Але треба поспішати: Сонько фактично вже скінчив із цими трубами. І тільки‑но висуне голову звідти, помітить, що ми все тут повмикали.

— То придумай щось!

Тут ініціативу знову взяла на себе Джулія:

— Гадаю, нам варто спробувати купити квиток.

— Яким чином?

— У розкладі вказані якісь конкретні числа або скорочення?

— Є число 1974 і ще… ще щось… авжеж, але воно закреслене. Можливо… це… К. Щось, що починається на К.

Дівчинка підійшла до клавіатури й зітхнула:

— Спробуймо. Починаю з номера потяга, як у розкладі.

Натиснула пальцем на клавішу 1. Клавіша з металічним клацанням опустилася та так і залишилася втопленою. Потім глянула на Ріка й продовжила.

— Тисяча дев’ятсот сімдесят чотири, — промовляла вона, натискаючи послідовно цифри. Усі клавіші залишилися втопленими.

— Більше схоже на дату, ніж на номер потяга, — зауважив Джейсон.

— Тепер шукай літеру К, — підштовхнув її Рік.

Джулія швидко оглянула клавіатуру й похитала головою:

— Нема.

— Як це нема?

— Є тільки КЛ.

Рік знов спробував вичитати щось на сторінці розкладу.

— Ну, не знаю… Спробуй натиснути на КЛ, однаково нічого не зрозуміло.

Вона натиснула, і клавіша теж залипла, як і решта.

— Підозрюю, що ця машина зламалася, — розчарувалася дівчинка. — То на що мені тепер натискати?

— 1974, КЛ… — повторював уголос Джейсон. — 1974, КЛ…

Рік знай розпачливо вдивлявся в розклад.

— ВБ? ТР? ОЕ? АА? — читала Джулія позначки на решті клавіш.

— А є клавіша ІО? — Джейсонові немов раптом сяйнула якась ідея.

Кілька секунд вона шукала.

— Так, є. А що?

— КЛ‑ІО, — сказав брат. — Хіба не так звалася сестра міс Біґлз?

— Клітемнестра Біґлз, — відповів Рік. — Кліо. Так. Саме так її звали!

— Спробувати? — спитала Джулія.

— Авжеж.

Дівчинка натисла на ІО. Машина востаннє клацнула, і всі досі втоплені клавіші одночасно відскочили.

Тоді почувся шум, ніби якесь всмоктування, і ззаду в апарат втягнувся аркушик — машина вочевидь збиралася друкувати.

— Далі не йде, — мовила Джулія після кількох секунд гарячкового очікування.

— Чого ще бракує?

— Ми ввели номер потяга, код… що іще?

— Три, — сказав Рік.

— Що — три?

— Натисни на три. Може, вона хоче знати кількість пасажирів, — припустив він.

Вона натисла на 3. Клавіша на кілька секунд запала, а тоді різко відскочила, і машина заторохкотіла. Усе це тривало якийсь час, а відтак машина виплюнула прямокутний аркушик із елегантною модерновою рамкою, на якому було написано:

«МІСТО Кілмор‑Ков — станція «Кларк Біміш»

Квиток на спеціальний потяг — КЛІО 1974 — Потяг вічної молодості

Квиток дійсний: тільки на сьогодні

Кількість пасажирів: 3

Щодо умов посадки звертатися до довідкового бюро й інформаційного табло».

— Чудово… — прошепотіла дівчинка, зачаровано дивлячись на цей свіжонадрукований папірець. — А тепер?

У сусідньому приміщенні зарепетував Фред Сонько.

— Тепер ходімо гляньмо, що там діється!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Облівія Ньютон зупинилася перед вивісками перукарні Ґвендаліни Майнофф, намагаючись утримувати рівновагу на тих клятих роликах.

Урешті‑решт вона сіла на землю, геть неелегантним жестом стягла їх із себе й пожбурила подалі. Відкрила наплічник і витягла з нього пару кросівок, які чудово пасували до приталеного комбінезончика, у якому вона вирушила в містечко.

Подзвонила.

Після другого дзвінка у вікні верхнього поверху з’явилася Ґвендаліна, тримаючи біля вуха слухавку.

— Хто?.. — почала було питати, але, швидко кинувши погляд, одразу впізнала Облівію, і її голова пружиною сховалася всередині. — Чудово! Даруй, мамо, прийшла міс Ньютон. Зателефоную пізніше!

Облівія зморщила чоло. Почула на сходах кроки, тоді побачила, як відчиняються двері під вивіскою «Чоловіча перукарня: догляд за бородою та волоссям».

Ґвендаліна вийшла на вулицю, на ногах у неї були велетенські капці у вигляді кроликів.

— Міс Ньютон! — покликала вона її. — Сюди, будь ласка.

Облівія витиснула з себе усмішку й підійшла до неї.

— Добридень, Ґвендаліно.

— Даруйте, що я примусила вас прийти аж сюди, але я просто не знала, що робити.

— Манфред нагорі?

— Манфред? А, звісно, Манфред… Він усередині. Прошу йти за мною, та не зважайте на безлад! Перепрошую, але… я самотня дівчина, багато працюю, а отже… — Ґвендаліна провела її через перукарську залу, а тоді крізь невеликі задні двері. — Зачиніть, будь ласка, за собою. Отак, дякую.

Короткий коридор у формі підкови вів до другої половини перукарні, стрімкими сходами з обдертими стінами вони піднялися на горішній поверх.

— Сюди… — знов сказала Ґвендаліна. — І не зважайте на безлад.

— Зрозуміло, зрозуміло. Я теж самотня жінка, яка багато працює.

— О, справді? Чудово! Тобто, мені шкода, але… це означає, що ми розуміємо одна одну. Я знала, що в нас із вами є щось спільне, я одразу в цьому впевнилася. Сюди, будь ласка. Заходьте, обережно, тут сходинка, ну ось…

Помешкання було щонайменше прегарне. За сіньми з бірюзовими шпалерами знаходилася невеличка кухонька, а тоді — вхід у вітальню бузкового кольору, на стелі якої були намальовані гірлянди з листя та блакитне небо. Крісла з плетеної лози, на яких лежали м’які білі подушки, були розташовані навколо килима кольору слонової кістки з позолоченими вставками. Ще один килим висів на стіні, а низький дерев’яний стіл прикрашала композиція із сухих гілок ліщини.

— Ось він, — дівчина показала на чоловіка, що лежав на плетеному дивані. — Я намагалася зробити все можливе, і гадаю, що лихоманка вже зникла.

Почувши кроки, Манфред жалібно, а водночас театрально застогнав, а одна його рука знесилено впала додолу.

Облівії вистачило десятої частки секунди, щоб зрозуміти, що він блефує.

— Манфреде, — різко промовила вона.

Шофер широко розплющив очі, немов його шмагнули батогом, і сховав руку під ковдру. Погляд його сфокусувався на двох жінках у глибині кімнати, і, упізнавши Облівію, він миттєво зірвався на ноги.

— Міс Ньютон! — вигукнув він, сяк‑так прикриваючись ковдрою. — Я… як це?..

— Спокійно, спокійно, — зупинила вона його. — І що ти мені розкажеш?

— Я… — Манфред так і стояв, роззявивши рота. — Я… впав…

— Звідки впав?

— З… з… — почав белькотати він, метикуючи, що б йому таке розумне розповісти.

Ґвендаліна замахала руками, мов крилами.

— Із Солоної скелі. Він повторював це цілий ранок!

Манфред щось пробурмотів.

— А що ти робив на Солоній скелі?

— Я піднімався на «багі»… дорогою, що веде до вілли Арго…

— І як це ти примудрився, їдучи на «багі», впасти з дороги до вілли Арго?

Манфред стовбичив із голим торсом і, відчуваючи дедалі більший дискомфорт, намагався загорнутися в ковдру.

— Я хотів оминути коня.

— Еге, — і крижаним тоном Облівія повторила: — Ти хотів оминути коня.

Ґвендаліна відчула, що ситуація напружена, і прийшла на допомогу:

— Може, хтось хоче чашку чаю?

Облівія перевела погляд на перукарку й сліпуче всміхнулася.

— Та ж це чудова ідея! Піду з тобою — треба ж дати Манфредові час… одягнутися, — із цими словами вона кинула йому старанно підібраний раніше одяг. — І більше нічого не хочу чути, — холодно прошепотіла вона йому. — Інакше звільню!

Кухня Ґвендаліни була так само витончена, як і решта помешкання, у синіх кольорах, із поличками, прикрашеними засушеними квітами та соняшниками.

Дівчина поставила на стіл три порцелянові філіжанки з посрібленими вінцями й запалила вогонь під чайником, на накривці якого була пташка на пружині.

— Коли вода закипає, — пояснила вона, — він свистить.

— Незрівнянно! — вигукнула Облівія Ньютон. — У тебе пречудове помешкання.

— Вважаєте? Я тут все зробила сама, тобто… я все це сама придумала, а потім мені допомогли.

— Просто розкішне. Послухай, люба… — рішучим тоном почала жінка, — не знаю, як і перепрошувати за те, що сталося. І гадаю, що мушу тобі віддячити.

— Та навіть мови не може бути! Мені було… було приємно, повірте. У цьому домі вже багато років ніхто не хропів, і… хоча він марив і час від часу щось вигукував, це було гарно.

— Ти чула, що він говорив?

— Переважно повторював ваше ім’я. А крім того, щось згадував про якісь ключі та двері.

— О, ці двері! — театрально застогнала Облівія. — Завжди те саме.

— Що таке?

— Манфред має пунктик на дверях. Він… ну, не знаю, він у певному сенсі колекціонує двері.

— Як захопливо, — зітхнула Ґвендаліна, додаючи цю деталь до іншої інформації, яку вона про нього зібрала.

— Так, але це суцільний стрес. Надзвичайно великий стрес. Ти ж бачила, що сталося, хіба ні?

— Маєте на увазі скелю?

— Так, саме скелю.

— Він твердить, що це вже вдруге він звідти падає.

— І знову через ті двері.

— Боюся, я не розумію, міс Ньютон.

Тут, немов приходячи на допомогу, защебетала пташка на чайнику, і дівчина налила гарячої води в заварничок.

— На віллі Арго… — пояснювала жінка, — є якісь старовинні двері вісімнадцятого сторіччя, чи, можливо, дев’ятнадцятого, які він будь‑що хоче побачити. Але… з тієї чи тієї причини йому це чомусь не вдається.

— Бідолашний!

— І не кажи! Фактично ні про що інше не говорить, бо коли щось уб’є собі в голову, важко його від цього відмовити. А йому досить було б тільки раз на них глянути, всього лише раз! Але поки все якось не ладиться… — Облівія зробила невиразний жест, і Ґвендаліні здалося, ніби вона зрозуміла, що та має на увазі.

— О так, звісно. Маєте на увазі, що там нові власники і… ну й таке‑сяке…

— Точно. Таке‑сяке. Ти ж розумієш, не можна ж прийти до тих лондонських панів і попрохати їх упустити до них додому, щоб подивитися на якісь двері.

— Еге ж. Ризикуєш зажити слави оригінала.

— Отож‑бо.

— Або впасти зі скелі.

— Ще гірше.

Дівчина взяла тацю, збираючись занести її у вітальню.

— Манфред, мабуть, уже вдягнуся?

— Бідолашний Манфред… — простогнала Облівія, заступивши шлях і намагаючись заволодіти її увагою. — Якби тільки знайшовся спосіб дати йому пробратися на віллу Арго… — вона зиркнула на Ґвендаліну, а тоді додала: — Якби тільки хтось туди йшов…

— Зачекайте хвилинку, — перебила її перукарка.

— Так? — зітхнула Облівія, задум якої, схоже, вдавався.

— Якраз нині я маю йти на віллу Арго постригти господиню! — вигукнула Ґвендаліна. — О шостій!

— О, справді? — та закліпала очима, вдаючи здивування. — А не могла б ти взяти туди й нас?

Дівчина похитала головою.

— Ну, я ж працюю сама.

— Точно?

Ґвендаліна пильно подивилася на Облівію Ньютон.

— Що конкретно ви мені пропонуєте?

Жінка пропустила її до вітальні, де Манфред саме застеляв диван.

— О, все дуже просто, моя люба. Я залишуся в машині, а ти й твій новий помічник… «Манні» стригтимете місіс Ковенент. А коли ви вже закінчуватимете, він покине тебе на хвилинку, щоб подивитися на ті чудові двері… Повір, він буде тобі вічно вдячний. Еге ж, Манні?

— Буду вічно вдячний, — підтвердив той, натягаючи бейсболку.

Ґвендаліна помітила, що в цьому одязі Манфред справді дуже милий.

— Ну… що ж… — пробелькотіла вона. — Гадаю, що й справді можна зробити так, як ви кажете.

— Чудово! — защебетала Облівія, умостившись на одному з плетених крісел. — А тепер, гадаю, можемо насолодитися чаєм.

Дівчина всміхнулася і, дещо збентежена, передала їй філіжанку.

Вона вже збиралася налити чаю собі, але враз зупинилася. Із відчинених вікон долинав далекий, але наполегливий передзвін, немов щосили теленькав якийсь дзвоник.

Облівія теж це почула.

— А це що? — спитала вона.

Ґвендаліна кілька секунд прислухалася, а тоді знизала плечима.

— Навіть не знаю. Якби все ще працювала залізниця, я б сказала, що це сигнал колишнього залізничного переїзду.

Діти побігли в кімнату з пультом і побачили, що Фред Сонько розпачливо галасує.

— Що діється? Що ви зробили? — повторював він, учепившись руками собі у волосся.

Пульт ходив ходором, мов бігова доріжка, а лампочка колії номер три шалено миготіла.

— Чому вона миготить?

— Стрілка! — здогадався Рік.

— Яка стрілка? — застогнав чоловік.

Нічого йому не пояснюючи, Рік смикнув важіль, який керував стрілкою між третьою й головною коліями. Лампочка враз перестала блимати.

— О, молодець… — похвалив Фред, але переляканий вираз не сходив з його обличчя.

Тільки‑но він це промовив, як пульт знов зарухався, а всі три лампочки на коліях із протилежного боку почали шалено мерехтіти.

— Ну ось, знову! — бідкався чоловік, далі смикаючи себе за волосся. — І ще гірше, ніж раніше!

Близнюки поклалися на Ріка, який втупився в пристрій, намагаючись зрозуміти, як він працює.

— Ну ж бо, Ріку…

— Зроби щось!

— Легко вам говорити! — буркнув рудань. А тоді взявся думати вголос: — Якщо стрілка колії номер три блимає, бо надходить потяг…

— Як це — надходить потяг? — далі скиглив Фред.

Рік провів пальцем уздовж колії.

— Потяг прибуває на станцію… а тоді… їде сюди… і ці три стрілки блимають, бо… нам треба вирішити, куди його спрямувати.

— І куди ж ми його спрямуємо? — утрутилася Джулія.

Хлопець узявся потирати собі кісточки пальців, а на його світлу шкіру лягали відблиски рудуватого, мов його волосся, світла лампочок.

— Ми спрямуємо його… сюди! — і він натиснув на два важелі.

— Тобто?

— У тунель.

І пульт раптом перестав миготіти.

— Як це — в тунель? — вигукнув Джейсон, який пів години тому побував у тунелі. — Там же тупик!

Рік спробував було пояснити, але тут якийсь гамір знов примусив їх усіх обернутися до виходу. Здавалося, ніби в головну залу станції влетів вихор.

Затамувавши подих, вони побігли туди й зрозуміли, що було причиною всього цього рейваху: запрацювало табло прибуття й відбуття, а всі літери й цифри шалено вирували, із неймовірною швидкістю змінюючи одні одних. Гуготіння, що відлунювало в порожнечі зали, справляло враження гігантської колоди карт, яку тасували якісь залізні пальці.

Відтак літери почали поступово зупинятися, а гуркіт помалу стихав.

— Що сталося? — знову спитав Фред Сонько.

— Блек залишив нам повідомлення… — пробурмотів Джейсон, задерши носа догори.

Літери на табло зупинилися.

— Повідомлення?

— І що воно означає? — запитала Джулія.

— Не маю анінайменшого уявлення, — збентежено визнав Рік.

— Означає, що ми на правильному шляху, — заявив Джейсон.

— Ви геть здуріли! — вигукнув Фред, а тоді вголос прочитав напис на табло відбуття:

Щоб міг подорожній у потяг зайти,

Він має собі сотню друзів знайти

І в серці своїм оселити нехитру

Дорожнюю куряву й подмухи вітру.

Тільки‑но він закінчив читати, долинув якийсь далекий, приглушений звук, від якого аж затремтіла вкрита маргаритками підлога. Глухе гудіння, наближаючись, струсило цілі хмари пороху з великого скляного купола зали.

— Він прибуває! — вигукнув Джейсон, миттю здогадавшись, що відбувається. І озирнувся гарячково навколо, шукаючи виходу з вокзалу.

— Хто прибуває? — чоловік усе ще був зосереджений на віршику.

— Тисяча дев’ятсот сімдесят четвертий потяг! — вигукнув Рік.

І справді, то був локомотив, що мчав із величезною швидкістю. Він їхав із заходу, з лісів Крукгевена.

— Мерщій! Відчиняйте двері, що виходять на перон! — загорлав Джейсон до Сонька й побіг до дверей навпроти входу до станції. — Потяг прибуває!

— Зачекайте, зачекайте… — белькотів той, роздратований цим раптовим розгардіяшем. — Що я маю зробити?

— Знайдіть ключа й відчиніть ці двері!

Чоловік витяг із кишені в’язку ключів і пошкандибав по маргаритках за Джейсоном. Ревіння потяга тим часом дедалі наростало, і тепер від нього гуділа вся будівля. Люстра почала гойдатися, мов дозрілий плід.

— Дітки, хвилинку спокою! — благав працівник Кілмор‑Ковської мерії, один за одним перебираючи ключі.

— Покваптеся!

— Не той… Не той… — повторював Фред, смикаючи за ключі по черзі.

Джейсон більше не чекав. Він помчав до виходу з вокзалу, подумавши, що він швидше оббіжить навколо цілу будівлю, аніж дочекається, доки Сонько відімкне двері. Перетнув моріжок із маргаритками й кулею вилетів надвір, а там блискавично завернув за ріг.

Хлопець уже добігав до колії, коли відчув, як вихор перехоплює йому подих.

Повз нього стрілою промайнула якась темна маса, а хлопець так і застиг, роззявивши рота.

Він упав на землю й усе, що побачив, було якесь чорне й водночас блискуче одоробало, яке шалено промчало по колії, залишивши по собі порив гарячого повітря.

Потяг проїхав станцію «Кілмор‑Ков», не зупиняючись.

— Ви бачили? — спитав Джейсон у друзів, що якраз вийшли на перон.

— Ні, — відповіла Джулія. — А ти?

— Бачив тільки темну пляму, яка промайнула, мов ракета, у той бік.

Рік кинувся до колії.

— Тож рухаймося, швидше!

— Але ж ми його ніколи не наздоженемо! — запротестувала дівчинка.

— Ми спрямували його на колію, що веде до тунелю… — нагадав їй Рік, — а там же тупик!

— Тоді ми вже мали б почути гуркіт! — вигукнув Джейсон і побіг по колії слідом за Ріком.

Перед тим, як побігти за ними, Джулія помацала рукою рейки.

Вони не вібрували.

— Друзі! Гей, друзі! — прошамкав Фред Сонько їм у спину, марно намагаючись привернути їхню увагу. — Що мені робити з пультом?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Біжучи вздовж колії, близнята й рудий хлопець дісталися до пагорба трохи більше, ніж за п’ять хвилин. Рейки губилися в темряві, поглинуті чорним отвором тунелю.

Діти зупинилися перед входом у тунель, не наважуючись іти далі. У них було відчуття, що вони стоять перед роззявленою пащею, порослою бур’яном і гірляндами витких рослин, що колихалися від вітру.

— Тож, кажете, що він там усередині… — буркнув Джейсон.

— Він може бути лише там, — притакнув йому Рік.

— Якщо він існує, — уточнила Джулія, дратуючись через те, що трава коле їй лікті.

Її брат нахилився над рейками, намагаючись запалити знайдену раніше гасову лампу. Довго вовтузився із запальничкою та ґнотом, аж поки не видобув із лампи чорну хмарку з нудотним запахом.

— Не можна було взяти ліхтарика? — докірливо запитала в нього сестра.

Той пирхнув, не перестаючи порпатися коло лампи. І йому таки вдалося перетворити смердючу хмару на червонуватий вогник.

— Ну ось, є! — вигукнув він, сяючи.

Переступивши рейки, близнюк першим попрямував у морок.

Джулія з Ріком пішли за ним, намагаючись щось розгледіти.

— Ти щось бачиш, Джейсоне? — спитала дівчинка через кілька кроків.

— Тільки каміння й рейки.

— Цікаво, який він завдовжки? — наполягала вона.

— Цього ми не знаємо, — відповів рудань. — Знаємо лише, що з того боку гори рейки назовні не виходять. А отже…

Він не договорив.

Джейсон підняв лампу догори.

— Чорт… — буркнув він. — Ви теж це бачите?

Джулія різко обернулася до Ріка.

— Він справді тут! Ти мав рацію!

Рік усміхнувся і взяв її за руку, пильно вдивляючись уперед, на колію, де виблискував, ледве припорошений пилом, метал заблукалого локомотива Блека Вулкана.

— Напис на табло… — прошепотів рудий хлопець, зупиняючись перед східцями. — Там сказано: щоб сісти на цей потяг, потрібно оселити в серці дорожню куряву й подмухи вітру.

— Та й ще знайти собі сотню друзів, — нагадала дівчинка.

— І що? Тут є якийсь сенс?

Діти дивилися на обтічну форму локомотива, що, здавалося, збуджено дихав на рейках, немов звір, який на мить завмер, готовий будь‑якого моменту зірватися з місця.

— Думаю, тут нема ніякої загадки, — промовив Джейсон. — Це просто поезія.

— Звідки ти знаєш?

— Бо інакше ці рядки взагалі не мають жодного сенсу, — запевнив хлопець. — Пам’ятаєте, що розповідала нам міс Стелла цього ранку? Це просто поетичні образи. Тобто слова, які насправді мають дещо інший сенс, ніж здається.

— То який же саме сенс?

— Ну, їх можна зрозуміти, наприклад… — почав Джейсон і затнувся. — Ну, курява — це не курява, а…

— … а, скажімо, спогади, — підхопив Рік. — Які нагромаджуються з часом, чіткі та конкретні.

— Браво!

— Але водночас не гнітючі, — вів далі рудань. — Бо ж є ще й вітер — уява, а подмухи можуть і пошарпати спогади, і піднести, і розвіяти. До того ж сам вітер, стикаючись із курявою, сповільнюється… і потроху вгамовується.

Близнюки витріщилися на друга.

— А сотня друзів, — хлопець поспішив завершити свою думку, — не обов’язково сотня, це просто всі почуття й емоції. Блек саме хотів нам донести, що цими трьома речами мають сповнитися серця тих, хто хоче сісти на його потяг.

— Е‑е‑е, так, — нарешті підтвердив Джейсон. — Отже, я можу зайти в потяг.

— Ти не казав мені, що ти поет, — прошепотіла Джулія, куйовдячи Рікові руде волосся.

— Ну, я й сам не знав, — засоромився хлопець.

«Це тому, що серце моє переповнене», — хотів ще додати і, щоб Джулія відчула це, пильно на неї подивився.

Бічною драбинкою вони піднялися на локомотив. Поет Рік ішов першим, потім дівчинка, а останнім — її брат. Сталь локомотива була гладенька, мов поверхня діаманта, і парувала, ніби дихала.

Рудий хлопець відчинив дверцята на самій горі драбинки. Це була кабіна машиніста — невелике приміщення, покрите червоним паласом, із панелями з темного металу та круглими індикаторами, які немов за всім спостерігали. Із підлоги, наче букет негнучких квітів, стояв цілий ліс невеликих важелів, кожен із яких був позначений символами.

Скляні дверцята відділяли машинне приміщення від невеличкого купе, де могло поміститися кілька пасажирів. На стіні висіла в рамці стара фотографія, на якій перед локомотивом позували Блек Вулкан, Пітер Дедалус і Леонард Мінаксо. До того ж Пітер і Леонард були набагато молодшими, ніж тоді, коли діти познайомилися з ними.

— Їх, мабуть, сфотографували ще до випадку з акулою… — зауважив Джейсон, помітивши, що на світлині Леонард пов’язки на оці не має.

— Сам цей випадок геть підозрілий, — прокоментував Рік, — оскільки в цьому морі акул нема взагалі.

— Отож‑бо, — буркнув Джейсон, який не мав анінайменшого уявлення про те, де насправді живуть акули.

Усі троє озиралися навколо, шукаючи щось корисне, коли їхню увагу привернули двері в глибині кабіни, які мали б вести у вагони, якби вони були.

— Друзі… — прошепотів Джейсон. — Сьогодні, либонь, щасливий день.

— Чому це?

— Це вже другі нині… — і він став навколішки перед дверима й провів по них рукою. — Ще одні Двері Часу!

— Ти певен? — спитала його сестра.

— Безперечно.

— Так, — підтвердив Рік, підходячи до дверей і намагаючись їх штовхнути. — Авжеж, зачинені. І, звісно, ключа немає.

— Це перші Двері Часу, які можуть рухатися, — зауважила дівчинка. — Я маю на увазі, що вони не вбудовані в стіну старого будинку. Якби колія тут не обривалася, ми б могли возити їх усюди!

— Точно… — прошепотіли хлопці.

— Ось чому Блек подбав про те, щоб добре їх заховати.

— І ось як Блек зник звідси.

— Думаєш?

— Звісно! — вигукнув близнюк. — Пам’ятаєш, Джуліє, що було написано в книжці? Що одні двері були приставлені ззаду до воза.

— Справді!

— А яким чином рухалися вози до того, як винайшли паротяг?

— Їх тягли коні, — відповів рудань.

— Власне.

— То виявляється, це, — здогадалася дівчинка, — двері… коня?

Джейсон кивнув:

— Саме про це розповідав Пітер. Блек мав ключа з конем. А ось двері, які він відчинив. Зібравшись у дорогу, він приготував свій локомотив до останньої подорожі, сховав його на запасній колії в лісах Крукгевена й пройшов у ці двері. Але перед тим дав такій людині, яка поза підозрами, а саме — Фредові Сонькові, завдання замести всі сліди та обнулити числа. І якби хтось, як оце ми, поговорив із Фредом і зумів викликати локомотив, він знайшов би лише прощальний вірш і… зачинені двері.

— До того ж ці двері неможливо відчинити, аж поки той, хто крізь них пройшов, не повернеться…

Джейсон постукав у двері.

— Утім, ми однаково не знаємо, куди вони ведуть. А отже, не знаємо, куди потрапив хранитель ключів.

— А може… — прошепотіла Джулія. — Відповідь на запитання, куди ведуть ці двері, можна знайти саме тут, у цьому… щонайменше незвичайному локомотиві. Пам’ятаєте зупинки в розкладі?

— Авжеж. Вони були закреслені.

— Але ж ми йдемо за викресленими вказівками з самого початку цієї пригоди. Як у Єгипті! — вигукнула вона.

— Отож‑бо. Закреслені реєстри Будинку Життя, — згадав її брат, зі смутком подумавши про Марук.

— Що ж ти пропонуєш? — спитав Рік у Джулії.

Дівчина зробила пірует.

— Ми в найнезвичайнішому потязі на світі, який може завезти нас у місце, про яке ми й гадки не маємо…

Джейсон закусив губу:

— Куди, наприклад?

— Не маю жодного уявлення.

— І яким чином? — напосідав брат.

— Може, спробуймо? — припустила Джулія. — Наприклад… — вона сіла навпочіпки, щоб краще роздивитися позначки на важелях, які стирчали біля механізмів локомотива. Через кілька секунд дівчинка розсміялася.

— Що тут смішного?

— Бо ми безсумнівно на правильному шляху. Це не звичайні написи. Ці написи зроблені літерами Фестського диска!

Хлопці теж присіли біля неї на підлогу.

Дівчинка мала рацію: на важелях вони впізнали ієрогліфи таємного письма, яке досі використовував у своїх посланнях Улісс Мур. Таємне письмо, яким послуговувався він і його друзі.

— Ми не взяли із собою «Словника забутих мов», то хто ж може мені сказати… — замислився Рік, — куди завезе нас цей локомотив?

Джейсон зосередився. Він уже запам’ятав значну частину літер Фестського диска, тому торкнувся одного важеля:

— Тут написано: На початок.

Діти перезирнулися.

Був то захопливий і страхітливий пункт призначення, і Джулія відчула, як її шкіра взялася сиротами.

— Ми справді хочемо дізнатися, де все почалося? — ледь чутно спитав близнюк.

Рудань кивнув і поклав руку на плече друга. Сестра поклала свою руку на друге його плече.

— Тоді на початок! — вигукнув Джейсон, штовхаючи важіль.

І локомотив рушив.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У відкритому морі Леонард вимкнув двигун, і човен загойдався в повільній течії. Берег КілморКова був лише темною лінією на обрії, і небо застеляли хмари, мов сніжно‑білі подушки. Було ще досить світло.

Доглядач маяка перейшов на корму, розмотав якірний ланцюг і кинув якір за борт. Почав вимірювати глибину. П’ять, десять метрів. Двадцять. Тридцять. Сорок. Сорок шість. І якір торкнувся дна.

— Нарешті, — буркнув він.

Ще кілька метрів — і ланцюга б не вистачило. Чоловік повернувся в кабіну й востаннє подивився на мапу. Він ще ніколи не занурювався так глибоко. Усе‑таки вже не юний хлопець, хоча духом і був молодий.

Зітхнув і промовив:

— Гаразд, спробуймо.

Надягнувши гідрокостюм, відкинув назад волосся й припасував маску, пильнуючи, щоб вона добре прилягала до чола. Тоді причепив до надувного жилета балони й натяг на себе ласти. Прикріпив до пояса ніж і випробував підводний ліхтарик. Урешті‑решт, застібнув на зап’ясті годинник і глибиномір, щоб можна було вираховувати зупинки під час декомпресії, коли повертатиметься, і взяв на спину два балони на 250 бар.

Чалапаючи, мов гусак, дійшов до борту човна і довгим кроком уперед — кроком велетня — ступив за борт.

— Чекай‑но, чортів ключ… — сказав він, а тоді вставив у рот мундштук і залишився сам на сам із морською безоднею.

Леонард опускався вниз головою, орієнтуючись на чорну діагональ якірного ланцюга. Поринав, мов веретено, у тишу моря. Чорною тінню занурювався, залишаючи за плечима сріблясті бульки, що здіймалися на поверхню. Проплив крізь косяк блакитних рибин, який розсипався перед ним, наче збожеволіле віяло. І занурювався дедалі глибше, сповнений ейфорії та страху. Оточений темрявою, що приглушувала відблиски від його маски та балонів і перетворювала пістряві спинки рибин на різнобарвні тіні.

Увімкнув ліхтарик і спрямував перед собою блідий конус світла.

Глянув на годинник і глибиномір.

Вісім хвилин. Тридцять три метри.

І продовжив спускатися далі.

Дна він торкнувся майже несподівано. Довкола була широчінь, усіяна великими брилами порізаних тріщинами темних скель із ділянками світлого піску.

Леонард зупинився, намагаючись зорієнтуватися в підводній пустелі.

Вибрав навмання напрямок і пішов по дну щоразу ширшими колами, водячи ліхтариком навколо.

Риба, темні скелі, пісок, тріщини.

Нічого незвичайного.

Він знай кружляв і кружляв. Минуло двадцять хвилин.

Глянув на годинник і перевірив уміст балонів.

Нічого незвичайного.

Аквалангіст шукав далі.

Минуло ще десять хвилин, але досі не траплялося нічого цікавого. Лише безмежний та однорідний морський краєвид, де мовчки панували риби.

«Ще п’ять хвилин, і вже час повертатися», — подумав він. І підніматися треба буде з усіма необхідними застережними заходами.

Але за мить до того, як чоловік мав почати підйом, його увагу привернула вузька й довга тінь. Це якийсь великий камінь, чи дуже довга рибина, а може, край підводної тріщини.

Леонард глянув на годинник.

Він мав ще чотири хвилини і тридцять секунд до підйому.

Вирішивши піти подивитися, проминув піщану западину та обійшов два чорні камені, схожі на велетенські кубики.

І остовпів.

Почав повертати ліхтарик у різні боки, не вірячи своїм очам. То була його мрія. Мрія, за якою він ганявся роками. Аквалангіст стиснув кулак і привітав самого себе зі вдалою ідеєю знову зануритися в море. Із тим, що слушно прислухався до поклику.

«Ось він, — подумав Мінаксо. — Це він».

Леонард так довго роздивлявся його на картинках, ретельно вивчаючи, а тепер він лежав отут, за кілька метрів, крихкий і величний.

Чотири хвилини.

Але хіба тепер міг доглядач маяка повертатися на поверхню?

Украй схвильований, він плив низько над дном.

Менш ніж за тридцять кроків від нього, у заглибині дна, лежали рештки великого вітрильника. А тінь, що привабила його увагу, була грот‑щоглою, задрапованою водоростями, яка, хоч і нахилена, стриміла догори. Саме судно майже повністю занесло піском, але неушкоджена щогла стояла сторч, і її не можна було ні з чим сплутати.

Леонард підплив до уламків, розлякуючи численних дрібних рибок. Тоді торкнувся корабля.

Дерево. П’ятсотлітньої давнини.

Він проплив уздовж величного борту, аж поки не дістався до того, що, мабуть, було носом, обшивка якого здавалася й досі неушкодженою. Під піском і намулом біліли невиразні обриси старовинної фігури.

Побачивши її, аквалангіст відчув невимовне напруження. Усі ці роки! Увесь цей час судно було тут, спокійно лежало на глибині сорока шести метрів під морською поверхнею. І за якихось п’ять миль від берега.

Дві хвилини до підйому.

Хоча чоловік був уже певний, що знає, що то за корабель перед ним, він поплив уздовж носового борту, шукаючи те місце, де в рукописах, які він вивчав, було ім’я. Спочатку відгрібав пісок руками, а тоді витяг ножа, щоб було швидше. Лезо ковзнуло по слизькому дереву, аж поки не торкнулося латунної пластини.

Майже божевільними рухами Леонард відгортав пісок.

І врешті освітив п’ять літер імені.

ФІОНА

Тепер сумнівів не було. Це справді був саме той вітрильник.

Глянувши на годинник, чоловік засмутився тим фактом, що мусить покинути все саме зараз, щойно знайшовши, і погладив корпус, немов прощаючись.

За хвилину, яка ще в нього залишалася, спробував завершити огляд уламків. Там, де корпус судна зіткнувся з морським дном, побачив глибоку тріщину й вирішив: це останнє, що він дозволить собі подивитися перед підйомом.

Спритно поплив, мало не черкаючи животом по дну, і взявся за край тріщини — зблизька на вигляд глибокої та чітко окресленої. Найімовірніше саме це й стало причиною кораблетрощі.

Тридцять секунд.

Леонард зазирнув у пробоїну, присвітивши ліхтариком.

Зогниле дерево, водорості, довгі клешні ракоподібних, розтривожені риби. Він не помилився: розколина справді була дуже велика й сягала самого серця судна.

П’ятнадцять секунд.

Леонард відчув, що в цій пробоїні є щось дивне. Щось неприродне, що заслуговує ще на пів хвилини його уваги… Аквалангіст надумав зменшити час одного етапу декомпресії. Це не вперше він змушений підніматися, не вживши всіх засторог.

Поводив променем ліхтарика серед гнилих дощок. Уклинився в отвір торсом, намагаючись з’ясувати, у чому річ. Тоді побачив, що внизу щось блищить. Відгорнув пісок пальцями. То був якийсь металевий предмет. Браслет.

Він підняв його.

Але то був не браслет…

То було щось, чого тут бути не могло.

Леонард відчув, що задихається, і, немов попереджений шостим чуттям, різко повернув ліхтарик угору. Із мундштука з клекотом вибулькнуло повітря: якби він міг закричати, він би закричав. Інстинктивно відскочив назад, урізавшись балонами в дерев’яну обшивку за спиною. І шалено заборсався, намагаючись вискочити звідти якомога швидше. Дерево розламувалося, чоловік іще раз сіпнувся, із мундштука вирвався ще один клуб повітряних бульок і, нарешті, він звільнився, вибрався з уламків.

Знайдений у розколині предмет сховав собі під гідрокостюм і рішуче попрямував до поверхні.

Але ніяк не міг прогнати з голови спогад про те, що він тільки‑но побачив.

Череп людини, ув’язненої в уламках корабля.

Череп людини, на якій досі був чорний гідрокостюм.

На першу паузу декомпресії Леонард зупинився на глибині двадцяти п’яти метрів. Він розпачливо намагався заспокоїтися й дихати повільніше, але не міг. Чоловік спожив набагато більше повітря, ніж використав би за звичайних умов. І кисню залишалося недостатньо, щоб бути під водою ще п’ятнадцять хвилин, як того вимагали правила. Аквалангістові необхідно було ризикувати, піднімаючись швидше.

Глянув на годинника, наказуючи собі не нервувати. На який час він може затримати дихання? На три хвилини? Чотири? Доглядач маяка вже не був хлопчиком, але мав зробити це — хай там що, мусив дістатися до поверхні, до свого човна, до берега, до Кілмор‑Кова.

Чоловік нарешті знайшов вітрильник, який розшукував довгі роки, хоча тепер очевидно, що він був не першим.

Хто був ув’язненим в уламках корабля? Хто?

Леонард глянув униз, запам’ятовуючи координати затопленого корабля в спробі позбавитися напруження.

Хто була та людина?

І раптом він зрозумів, і це розуміння вразило своєю несподіванкою.

Чоловік струснув головою в темній морській воді. Але здогад нікуди не зник, він міцно там застряг.

Доглядач маяка вкотре перевірив глибиномір і рівень повітря в балонах. Або він спробує піднятися, повільно вдихаючи рештки повітря, або ніколи нікому не зможе про це розповісти.

Намагаючись розвіяти думки, що вирували в голові, заплющив єдине око й віддався на волю течії.

Тоді здригнувся та насторожився, відчувши якийсь рух, точніше усвідомивши чиюсь присутність. Легкий порух води. Тоді на аквалангіста насунула якась велетенська тінь.

Він обернувся.

І знерухомів на глибині двадцяти п’яти метрів, занадто ошелешений, щоб навіть ворухнутися.

То був кит.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Локомотив випірнув із тунелю, розрізавши навпіл полудневе повітря Кілмор‑Кова. Двигун механічно свистів водночас із якимось звуком, що здавався людським криком.

Денне світло осяяло їх ненадовго, бо зникло так само швидко, як і з’явилося. Локомотив зупинився всього лише через кілька хвилин після відбуття. Почулося якесь гепання, немов щось упало на землю.

Тоді запала тиша. І темрява.

Діти виткнулися з вікон, щоб подивитися.

Темно, хоч в око стрель.

— Уже ніч, — повідомив Джейсон.

— А мені здається, що ми просто в’їхали в ще один тунель, — заявив практичніший Рік.

— То що робитимемо, виходьмо? — прошепотіла Джулія.

— Гадаю, так.

— Хвилинку. Поміркуймо хвилинку… — рудий хлопець на стелажах у кабіні знайшов дещо, що здалося йому корисним: електричний ліхтарик, синю і червону сигнальні ракети, клейку стрічку, ручку, порожню пляшку, коробку сірників і, на його величезне задоволення, довгу нейлонову мотузку з гаком на одному кінці.

— Тепер ти задоволений? — спитав Джейсон.

— Буду задоволений, коли знайду наплічник, аби все це покласти туди, — відповів Рік.

Вони повільно спустилися драбинкою й виявили, що опинилися не в тунелі, а у великій природній печері.

Біля локомотива був перон, вузький хідник, який зникав у темряві.

Джейсон вирушив першим. Над собою він відчував невидиму присутність великої маси вологого повітря й далеке крапання, коротке тріпотіння крил і відлуння. Гарячий двигун локомотива був немов огорнутий шаром дрібних крапель роси.

— Джейсоне, зачекай! — гукнув рудань, і досі стоячи біля локомотива. — Візьми ліхтарика.

— Рік має рацію, — втрутилася Джулія, яка навпомацки йшла в темряві. — Зажди!

Та близнюка вже геть охопила невгамовна нетерплячка, цікавість перехоплювала дух, він підійшов до стіни печери, помацав її і, на велике здивування, виявив щось схоже на вимикач світла.

Хлопець натиснув на нього.

У темряві печери, розсіюючи навколо слабке, тьмяне сяйво, запалилася вервечка ліхтарів уздовж стрімких сходинок угору.

— Дідько… — прошепотіла дівчинка, оглядаючи велетенську печеру, у якій вони опинилися.

Ліхтарі й далі запалювалися, один за одним, немов молочно‑білі гриби, освітлюючи звивисті східці. Із невидимої стелі білим мереживом звисали сталактити, а із землі, мов вежі, здіймалися сталагміти. Волога клубочилася, наче з білої марлі, оповиваючи затінені закутки, безкінечні плавні вигини кам’яних брил, видовбані потоками води опуклості й заглибини скель, вертикальні кручі й фантастичні форми, що нагадували хатинки гномів, вапнякові дерева, крихітні вежі чарівників, і звідусіль із темряви благально випиналося щось, схоже на плетиво жовтуватих, вологих пальців.

— Ліхтарик більше не потрібен, Ріку, — усміхнувся Джейсон, озираючи велетенський кам’янистий амфітеатр, який оточував його.

То було воно — місце, де все почалося.

Вони почали підніматися й за першим поворотом сходів між двома сталактитами, які немов стояли на сторожі, опинилися перед чимось на кшталт клітки з кованого заліза, прикрашеної делікатним квітковим орнаментом. Вона висіла на металевому канаті, що зникав десь у висоті.

Джейсонові здалося, ніби в слабкому світлі ліхтарів, серед нереальної тиші печери, він помітив обриси підйомного механізму, що ледь‑ледь виднівся трохи вище, у темному серпанку, що їх оточував. Він підійшов до клітки, відчинив дверцята й побачив, що всередині вона була вистелена таким самим червоним килимом, що й кабіна локомотива.

— Хто хоче піднятися ліфтом? — спитав він.

Джулія та Рік, сумніваючись, глянули на металеву линву й тісну чорну клітку.

— Я краще пішки… — вирішила дівчинка.

Рудань не сказав нічого. Чоло йому всіяли краплини поту, за плечима в нього висіла стара дорожня торба з минулого сторіччя, яку все‑таки пощастило знайти в потягу.

— Не зважайте, — буркнув близнюк, зачиняючи скрипучі дверцята ліфта.

Діти здіймалися сходами, повертали і знов піднімалися, майже не розмовляючи і рахуючи кроки між ліхтарями. Вони йшли на певній відстані один від одного, і Рік, який ішов останнім, часто геть утрачав з очей Джейсона з Джулією, лише чув їхні кроки. А коли вони наближалися до ліхтарів, Рік знову бачив похилені спини близнюків, огорнуті тьмяним світлом.

Здавалося, що цей підйом безкінечний. Мальовничі контури сталактитів і сталагмітів тривожили уяву. І самих звуків крапання води, їхніх подихів і кроків було зовсім недостатньо, щоб заповнити той запаморочливий темний простір, який залишався позаду.

Коли діти дійшли до крихітного струмка, що перетинав стежку, Рік попрохав зупинитися та наповнив водою пляшку.

Спершу він скуштував цю воду, вона була холодна і з піском, тоді передав пляшку Джулії й насамкінець Джейсону.

— Цікаво, а куди ми потрапили? — запитав хтось із близнюків.

— У надзвичайне місце, — Рік, витер собі чоло тильним боком долоні. — Просто надзвичайне.

— Так, але де воно?

— Там, де все почалося.

Рудий хлопець узяв пляшку й востаннє набрав води:

— Усе — що саме?

— Усе те, що ми маємо з’ясувати, — відповів Джейсон і знову почав підніматися вгору.

Пройшовши тисячу сходинок і сотню поворотів, Джейсон опинився на майданчику, де в темряві височів металевий гак у формі чаплі, яка тримала в дзьобі линву ліфта.

— Ми, мабуть, дійшли… до самого склепіння печери, — пробурмотів він, спершись об підпору.

Джулія глянула вперед, де закінчувалися ліхтарі, а сходи підходили до урвища.

— Що там, попереду? Брама?

— Ні. Схоже на хвіртку, — відповів брат. — Зачинену хвіртку.

Невдовзі Рік наздогнав їх і скинув торбу на землю. Відлуння прокотилося печерою.

— Чудово! Зачинена хвіртка. І що тепер?

— Тепер спробуймо її відчинити, — запропонував Джейсон.

Хвіртка не перекривала проходу повністю. Стежка, якою піднімалися друзі, вела повз неї далі, повертала праворуч, до бічного гроту, вузького й низького, розташованого, здавалося, лише за кілька метрів від поверхні землі.

Перед чорною масивною хвірткою були три сходинки з білого мармуру, а над нею височів химерний різьблений архітрав. По боках підносилися дві невеликі кручені колони, які поєднувалися вгорі, утворюючи гостру арку, в її центрі розташувався кам’яний картуш, а на ньому викарбувано три літери: «МУР».

Нижче на мармурі було вирізьблено латинський вислів: «Curiositas anima mundi».

— Допитливість — душа світу, — переклала Джулія.

— Це гасло родини Мурів, — прокоментував її брат. — Тобто… саме тут усе й почалося.

Діти вхопилися за вертикальні опори хвіртки, а Рік, присвічуючи ліхтариком, намагався роздивитися, що там, по той її бік: вимощений світлим каменем коридор, наполовину природний, наполовину збудований людськими руками.

— Дивіться! — вигукнув раптом Джейсон, хапаючи Ріка за руку й спрямовуючи світляне кружало ліхтарика на напис, який він побачив на стіні.

І справді, там, куди показував хлопець, посеред стіни висіла табличка з кутастими літерами:

Тут спочивають

сповнені допитливості

минулі покоління

родини Мурів.

Уродженці Лондона,

що вирішили оселитися в Кілмор‑Кові.

У місці, яке вибрав

прабатько їх Ксав’єр

і оздобили

високовчені Раймонд Мур

та мадам Фіона.

І яке удосконалив

зі скромністю й запалом

онук їхній Вільям.

Кілмор‑Ков — Парк Черепах

129 — 1580 р. після Р. Х.

— Це ж вхід до усипальні! — здогадався Рік, поки Джейсон читав. — Тут поховані члени родини Мурів. Саме про це місце говорив мені отець Фенікс.

— Це означає, що… ми перебуваємо під Парком Черепах? — спитав близнюк.

— Гадаю, так.

Діти вдивлялися в білий коридор, який губився в темряві, не знаючи, що й сказати.

— Коли уявити, що там поховані якісь люди, стає зовсім моторошно… — прошепотіла Джулія. — Може, нам краще піти геть?

— Гадаю, навпаки, нам варто спробувати ввійти туди, — запропонував Джейсон. — Думаю, що за цією хвірткою може бути… чимало відповідей, яких ми шукаємо, — він спробував штовхнути її, але марно, лише печерою пішло глухе відлуння. — Нема ради, — пирхнув він.

— Може, не варто тривожити мертвих… — похмуро зауважив Рік, якому кожен сталактит перетворювався на невловиме обличчя привида.

— Вони мертві, — заперечив близнюк. — І нічого не можуть нам зробити!

— Сподіваюся, щось все‑таки можуть… — пробурмотів рудий хлопець, думаючи про батька.

Спокійним і рішучим жестом Джулія зупинила брата.

— Джейсоне, у нас немає ключів, щоб увійти.

— А хто може їх мати? — поцікавився той, відходячи від хвіртки з якимось дивним неспокоєм: у нього з’явився певний страх, змішаний із глибоким розчаруванням.

— Напевно, їх мав колишній власник, як і решту ключів від вілли Арго, — припустила дівчинка. — Запитаймо в тата. Або в Нестора.

Рік віддав ліхтарика Джейсону й відійшов на кілька кроків. Йому був нестерпним холод, яким віяло звідти.

Він вийшов на початок стежки, яка пролягала праворуч від хвіртки, зупинився й подивився вгору.

Дівчинка постояла кілька секунд біля брата, а тоді, відчувши Рікове хвилювання, підійшла до нього.

Поклала руку йому на згин ліктя.

— Ходімо? — лагідно спитала вона. Хотіла мовити ще щось, але слова завмерли їй на вустах.

Вона обернулася в бік печери, яку знов оповивала мантія мороку. Глянула на гак у формі чаплі. Почала уважно його роздивлятися.

І помітила, що трос, який підтримував залізну клітку, з невловимим скреготом повільно намотується на барабан.

Хтось привів у рух ліфт.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нестор уже кілька разів нервово позирав на годинник. Дітей не було вже занадто довго, вони давно мали повернутися.

Але, на щастя, ніхто його нічого не питав. Місіс Ковенент цілковито заглибилася в домашні справи, а її чоловік після обіду зателефонував і підтвердив, що дорога справді непроїзна й він повернеться додому на вечерю, разом з архітектором.

— Марнування часу, — запевнив Нестор сам себе. — Просто гаяння часу.

Садівник прокульгав у свій флігель, що потопав у тіні старезних дерев садка, і зупинився перед дзеркалом. Занурився поглядом у власні глибокі очі:

— Чи варто розповідати їм про Леонарда?

Потім мовчки взявся лагодити одяг. Працюючи, він хитав головою, мов старий, неспокійний кінь. І щосили намагався здогадатися, чим таким зайняті діти в містечку, та ніяк не міг заспокоїтися.

Коли Нестор побачив, у якому стані діти повернулися з Венеції, він злякався й подумав, що варто б сповільнити перебіг подій. Вони занадто ризикували у спробах відшукати Пітера. І зовсім не хотілося, щоб це повторилося ще й у пошуках Блека.

Зокрема тому, що в нього дедалі більше визрівала здогадка щодо того місця, куди Блек сховав усі ключі.

Садівник добре знав Вулкана, і добре знав його славнозвісне вміння тішитися життям, тому було дуже ймовірно, що серед бурхливих океанів, вічної мерзлоти, джунглів, засніжених гір і… спокійного, повного насолод саду той обрав би саме сад. Зрештою, це місце Блек знав якнайліпше.

Нестор розумів, що це лише припущення, а вирішувати повинні діти. Вони мають переконатися. І хотіти далі розгадувати таємницю.

— Звісно, вирішуватимуть діти… — буркнув чоловік, знову ставши перед дзеркалом. — Але я, либонь, зможу їм трохи допомогти.

Садівник надів вовняну шапку, вийшов із флігеля і через двір дістався до задніх дверей вілли Арго.

«Якраз вчасно», — подумав він.

І саме повертав за ріг, як у ворота вілли Арго заїхав блакитний автомобіль із кількома людьми й зупинився посеред подвір’я. Нестор насупив брови й почув кроки місіс Ковенент, яка підійшла до дверей і спитала:

— Ґвендаліно, це ви? Дуже приємно. Моє прізвище Ковенент.

«Перукарка», — полегшено зітхнув і заспокоївся Нестор.

Потім прослизнув у дім, піднявся сходами, лагідно торкнувшись рам кількох картин, що висіли вздовж сходів, і завернув до бібліотеки. Заходячи, озирнувся і, впевнившись, що він там цілком сам, повернув чотири латунні пластини на стелажах із книжками з історії.

Стіна бібліотеки ледь чутно клацнула. Старий садівник іще раз огледівся, а тоді втиснувся у вузький таємний прохід, який щойно відчинився.

По той бік була крихітна кімнатка без вікон, освітлена лампочкою, яка засвічувалася щоразу, коли задіювався механізм. Звивисті східці вели до кімнати в башточці, а доповнював обстановку низький столик із купою невеликих моделей суден і з десятком чорних записників.

Нестор швидким жестом почухав бороду, тоді з‑посеред кількох корабликів із терпляче відтвореними найдрібнішими деталями вивудив щось схоже на ганчір’яного верблюда в багатій збруї:

— Ось він, корабель пустелі. А ще потрібен дорожній щоденник.

Ставши навколішки біля записників, швидко погортав кілька з них, знайшов потрібний і поклав його до кишені.

І вже хотів було піднятися сходами нагору, аж раптом зупинився, немов підкорюючись якомусь дивному передчуттю. Приклав вухо до внутрішнього боку бібліотечних стелажів і прислухався.

Йому здалося, ніби звідкись долинає знайомий голос. Похитав, засумнівавшись, головою. Потім зігнувся й дістав з‑під сходинок згорнуте в сувій старе полотно картини.

— Винесу‑но я тебе провітритися… — мовив садівник портретові Улісса Мура, який колись висів на сходах. Узяв полотно під пахву та піднявся східцями нагору.

Відчинивши другі таємні двері проходу, опинився в кімнаті башточки. Як завжди, вікно, що виходило у парк, різко розчинилося.

І поспіхом зачинив його, сподіваючись, що ніхто нічого не почув.

Глянув на машину перукарки: вона скидалася на льодяник, до якого причепили чотири колеса.

Не побачивши нічого особливого, Нестор поклав записник і верблюда на середину стола й вийшов із башточки, причинивши за собою дзеркальні двері.

Він уже збирався спуститися сходами, коли почув якісь звуки, що долинали з нижнього поверху: місіс Ковенент із перукаркою вибирали, у якій кімнаті найкраще буде стригтися.

Садівник, знову почухавши бороду, попрямував до дитячої кімнати. Зупинився під люком, що вів на горище, потягнув за важіль, спустив драбину й виліз нею нагору, опинившись у куряві й тиші горища.

Затягнув назад драбину й зачинив за собою люк, рухаючись у темряві зі звичною вправністю.

Діставшись до студії Пенелопи, глянув на манекен у капітанській куртці та кашкеті й поклав долоню на руків’я шаблі.

Зітхнув, а тоді попростував до протилежної стіни кімнати.

Клац, озвався ще один механізм.

Через хвилину він був уже в садку.

Лише одним словом можна описати вираз відображеного в позолоченому дзеркалі вітальні вілли Арго обличчя Облівії Ньютон — тріумф!

Жінка прослизнула всередину будинку з тією легкістю, з якою соломинка встромлюється в склянку з тропічним коктейлем: Ґвендаліна з Манфредом нейтралізували господиню, і поблизу не було видно ні дітей, ні того жахливого садівника.

Так вона нарешті потрапила на віллу Арго, будинок, який хотіла придбати понад усе на світі.

Будинок, у який міс Облівії Ньютон досі не давали ввійти.

— Я тут, — жінка вклонилася перед дзеркалом.

Їй досить було лише раз глянути на вітальню, заповнену всілякими абищицями, щоб оцінити обстановку вілли Арго: захаращена, химерна й геть позбавлена смаку. Але неймовірно захоплива.

Облівія провела долонею по невеличкому дивану, оббитому жовтим шовком, затрималася, щоб придивитися до обрисів китайської вази, а тоді нишком зазирнула в кухню, звідки долинало веселе щебетання: господиня з Ґвендаліною влаштували перукарський салон саме там.

Жінка сховалася за дверима й спробувала зустрітися поглядом із Манфредом. Коли вона його побачила, у неї на мить з’явилося співчуття до попихача: по лікті в піні від шампуню, із заляпаними улюбленими дзеркальними окулярами, за якими він марно намагався сховатися. Проте, попри певну незграбність рухів, здавалося, що чоловік непогано справлявся з роллю помічника перукарки. Тієї миті він тримав ледь підняту голову місіс Ковенент над блакитною мискою, у якій за іншої нагоди без вагань утопив би її.

Ґвендаліна стояла поруч із ним і бомбардувала господиню всілякими історійками, але її жваве й уважне око не випускало з виду нічого, що діялося навколо.

Побачивши Облівію, Манфред дещо грубо відпустив потилицю місіс Ковенент і, безцеремонно щось буркнувши, підійшов до неї.

— Що там із садівником? — прошепотів він.

Жінка картинно погладила його по обличчю і, як завжди, її бузкові нігті впилися в нього.

— Манфреде, любчику… хай той садівник тебе не хвилює. Схоже, нас ніхто не помітив.

Чоловік, завагавшись, кивнув. Незважаючи на біль у щоці, натяг бейсболку.

— Тим краще.

— Я йду шукати двері, — повідомила вона йому.

Манфред повернувся в бік Ґвендаліни.

— Щойно закінчу з фарбою, одразу приєднаюся.

— Що я чую! — вигукнула Облівія, яка була на диво в гуморі. — Варто лише на день тебе залишити, як ти вже знайшов собі іншу господиню.

Чоловік пирхнув, йому було геть не смішно.

— Я зараз.

— Як забажаєш, любчику, — кивнула вона. — Тут десь має бути бібліотека. Почну звідти.

Коли Манфред повернувся допомагати перукарці, непрохана гостя вже оглянула нижній поверх, упевнившись, що всі двері, які виходили надвір, добре зачинені. Зовсім не хотілося, аби хтось завадив пошукам.

Вона запевнила себе, що відчинить, лише коли прийдуть діти, ці чарівні шмаркачики, які напевно матимуть із собою ключі від Дверей Часу. Справжніх Дверей Часу, тих найдавніших, як вважав Пітер Дедалус.

Не знайшовши бібліотеки внизу, Облівія вирішила пошукати її на горішньому поверсі.

— О, а тут уся родина Улісса Мура! — буркнула, піднімаючись сходами з портретами предків. — Усе родове дерево тих мерзотників, які не хочуть ділитися Дверима Часу.

Від сходів до бібліотеки було недалеко.

Охопивши одним поглядом усі ці книжки, жінка відчула, як на неї насуває дедалі більший неспокій, невиразна тривога, яку спричиняли ці тисячі слів, надруковані на цих тисячах сторінок.

— Ну й навіщо потрібне це місце? — вона намагалася подолати головний біль, який завжди одразу виникав, коли йшлося про книжки й читання.

— Які це таблички ти мав на увазі, Пітере? — голосно спитала вона, намагаючись пригадати все, про що розпатякав Пітер.

Непрохана гостя підійшла до одного з багатьох стелажів у кімнаті та спробувала повернути кілька табличок, але безрезультатно.

— Криптозоологія, — насилу прочитала на одній із табличок. — І що б це мало означати?

І вже почала нервувати, аж раптом латунна пластина на табличці «Давня історія» легко клацнула на центральній осі, і так само клацнули ще три пластини поруч із нею.

Облівія всміхнулася:

— Підніміть руку, хто знає, яка різниця між модерною історією та історією сучасною.

Коли стелаж трохи зрушив, вона зазирнула в щілину й запитала:

— Ку‑ку? Є там хтось?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Хто б то не був, він зараз буде тут.

Вирине з глибини печери.

У ліфті.

І, здається, це помітила тільки Джулія.

— Усе гаразд? — Рік побачив, що вона зблідла.

Рух металевої линви, що висіла в порожнечі, цілковито захопив її увагу. Вона не могла відвести погляду від відблиску троса, що повільно намотувався на блок.

— Джуліє? — наполягав хлопчик. — Усе гаразд?

Дівчинка торкнулася його руки і впала йому в обійми.

— Ліфт, — тільки й змогла прошепотіти, боячись навіть трохи підвищити голос.

Рудань обернувся й побачив, що хтось запустив ліфт.

Притиснувши до себе Джулію, спробував підтримати її й вигукнув, попереджаючи:

— Джейсоне! Ліфт!

Той одразу відірвав погляд від хвіртки і вжахнувся, побачивши, як блискучий канат намотується на барабан. Але замість того, щоб утекти, пішов назад. Наблизившись до парапету, зазирнув униз, присвічуючи ліхтариком.

Печера була занадто велика, щоб її міг освітити невеликий промінчик, який жалюгідно розчинявся в темряві. Та цього було досить, аби розгледіти, як піднімається дах чорної залізної клітки.

— Джейсоне, тікай! — загорлав Рік, підтримуючи Джулію.

Але той примружився, намагаючись розгледіти щось крізь отвори. Видно було погано, та він помітив якусь тінь, і серце стривожено тьохнуло. Там, у цій клітці, й справді був хтось або щось.

— Джейсоне! — знову гукнув Рік.

— Тікайте! Стежкою догори!

Рік із Джулією не чекали, доки він це повторить, і побігли стежкою, яка вела до виходу з печери.

Близнюк відступив на кілька кроків до хвіртки, шукаючи місце, де можна сховатися. Не хотілося занадто відходити від дверей ліфту, але не було бажання й залишатися занадто близько. Не хотілося також, аби хвіртка й отой білий коридор, що вів до поховань, були в нього за спиною.

Хлопець присів за одним зі сталагмітів і зачекав, коли ліфт зупиниться. Якщо це був початок, вирішив він, то саме тут усе й має початися.

Джейсон почув уже далекі кроки Ріка та сестри.

І залишився сам.

Нарешті з’явилася залізна клітка. Спочатку її верх, причеплений до линви віялом ланцюгів, а тоді вся кабіна з отворами.

Хлопчик відчув, що аж закляк від страху.

У кабіні ліфта був якийсь чоловік.

— Ріку, годі, зупинімося! — ледве змогла вимовити Джулія.

Дівчинка присіла, спершись на заокруглену брилу, й озирнулася, намагаючись віддихатися. Коли вони проминули хвіртку, печера вже не здавалася такою величезною та страхітливою. Десь далеко вгорі невиразно блимало денне світло.

— Як ти? — спитав хлопець, ставши біля подруги навколішки.

— Краще, — але вона досі була бліда, а коліна тремтіли. — Не знаю, що це зі мною сталося. Я страшенно перелякалася, — тоді кивнула Рікові, показуючи на стежку, якою вони прибігли сюди. — Джейсон залишився там…

— Так, — погодився рудий хлопець.

— Ми не можемо його покинути.

— Ні. А ти…

— Зі мною все гаразд. Іди по мого брата.

Рік підвівся. Було темно, ліхтарик залишився в Джейсона, але він добре пам’ятав дорогу.

— Ми швидко повернемося.

— Сподіваюся, — усміхнулася Джулія. — Бо я не зможу прийти вам на допомогу…

Дівчинка озирнулася. На тому кінці стежки виднілося денне світло. Вона чула лише кроки, що віддалялися в печері.

Світло. Темрява.

Вона сперлася руками на коліна.

І вибрала світло.

Рікові знадобилося менше хвилини, щоб повернутися до хвіртки. За рогом почув голос Джейсона:

— Як ти це зробив?

Рудань притулився до скелі й почав помалу просуватися вперед. Голосу Джейсонового співрозмовника він не чув, але голос друга здався йому напруженим.

Крок, іще крок, притиснувшись обличчям до вологої стіни печери, Рік нарешті побачив близнюка, який стояв перед хвірткою з ліхтариком у руці.

— Мені б не хотілося бути похованим тут, — знову сказав Джейсон.

Рудому хлопцеві спало на думку щось жахливе і, ще уважніше прислухаючись, він спробував наблизитися.

Задиханий голос іншої людини звучав мляво й нерозбірливо.

Рік аж здригнувся.

— Ось що я тобі пропоную… — мимрив близнюк. — Ходімо догори цією стежкою й забудьмо про все. Немов нічого не сталося. Що скажеш?

З‑під ніг руданя покотився камінець, і Джейсон раптом замовк.

— Хто там? — тепер уже виразно запитав чоловічий голос.

Хлопчик зціпив зуби та спробував згадати, чи чув його раніше.

— Ріку? — покликав Джейсон, освітлюючи стежку ліхтариком.

«Ну чому б йому не помовчати?» — подумав хлопець із Кілмор‑Кова, намагаючись зачаїтися в тіні.

Близнюк, схоже, відмовився від свого наміру. Він схилився перед хвірткою і підняв стару торбу, яку Рік ніс на спині.

— Ну, то я пішов… — заявив хлопчик, рушивши стежкою.

У нього за плечима виринула якась висока й худа тінь.

І тут Джейсонів ліхтарик освітив на мить схвильоване обличчя Фреда Сонька.

— Здоров, Ріку, — спокійно привітався друг, проходячи повз. — Ти бачив, хто був у ліфті?

За ним бовваніла незграбна Фредова фігура.

Рудань похитав головою:

— Але як це йому вдалося?

— Розповідає, що пішов за нами в тунель, коли ми досліджували локомотив. А коли вирішив теж піднятися по драбинці, «Кліо» рушила, мов ракета… то не залишалося нічого іншого, як щосили вчепитися в драбинку. Каже, що зомлів, а коли отямився, усі ці ліхтарі вже світилися.

— А тоді я поїхав ліфтом… — додав Фред, видряпуючись до них. — Бо навіть якщо це страшний сон, то не варто втомлювати себе до смерті, хіба ні?

— Авжеж, — буркнув Рік, якого роздратувала несподівана поява цього чоловіка в їхній справі.

— А де Джулія? — спитав Джейсон.

— Гадаю, вона вже вийшла, — відповів той, показуючи на світло в кінці печери.

Близнюк ступив кілька кроків, а тоді озирнувся:

— І все ж печера ця мені знайома…

І справді, за кілька метрів, завернувши за ріг, він опинився в гроті, який чудово знав. На землі побачив голубине пір’я і ще свіжі плями смоли з попереднього дня.

— Ну звісно! Ми в Парку Черепах!

— О, чудово! — вигукнув Фред Сонько. — Я вже давно хотів відвідати його.

Через кілька хвилин усі вони опинилися під деревами, на сонці, що на обрії вже низенько опустилося.

У старому Парку Черепах злагоджено щебетали пташки й сюрчали цикади. Стежки, які колись утворювали на пагорбі елегантні геометричні фігури, тепер заросли бур’янами й колючим чагарником.

Джулія полегшено розсміялася, коли зрозуміла, хто був той таємничий чоловік, і раптом згадала про той крик, який вона почула, коли локомотив рушив.

Тоді показала на круглу будівлю, схожу на перекинуту паску, що спиралася на кілька колон: то був інший вхід до усипальні родини Мурів, із боку моря.

Схоже, могили колишніх власників мали два входи: один виходив на світло денне, а другий ховався в мороці.

А внизу був спеціальний поїзд.

Фред, не дослухаючись до дитячих балачок, глибоко зітхнув, попрощався з ними й вирішив повернутися в містечко пішки. І додав, що через усе те, що сталося на вокзалі, у нього назбиралося добряче роботи, яку треба зробити.

Діти очима простежили за ним серед чагарників, а тоді Джейсон показав отой будиночок, до якого привів його Леонард напередодні.

— Там усередині є підписи їх усіх, — повідомив він. — І саме звідти Блек Вулкан уперше спустився, щоб дослідити печеру, із якої ми оце вийшли.

— Тобто, тут початок усього? — замислився Рік.

— Можливо, — припустив Джейсон. — А може, кінець усього, якщо зважити на те, як усе обернулося.

У його голосі була певна гіркота. Фактично вони майже нічого не дізналися про Первинний Ключ і про Блека Вулкана, хіба те, що він вибрався з містечка на «своєму» локомотиві, де були «його» Двері Часу.

Окрім того, день добігав кінця, і Несторове прохання повернутися через три години чітко закарбувалося в пам’яті.

— Є стежка, яка від усипальні веде до вілли Арго… — пояснив близнюк. — Це найкоротший шлях додому.

— А наш човен? — запитала дівчинка, поки вони йшли стежкою, яку показав її брат.

— У містечку рибалок ніхто човнів не краде, — запевнив її рудий хлопчик.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Уже був час зачинятися, коли Каліпсо почула в Кілмор‑Ковській книгарні дивний гамір. Вона поклала на стелаж дитячу книжку, яку гортала, і прислухалася. Це було щось немов вібрація, яка ритмічно наростала. Наче від кроків або невеликих хвиль. Ніби хтось простукував стіну, шукаючи порожнину.

Тільки‑но вона це почула, як звуки припинилися, і жінка навіть подумала, що це їй здалося. І знову зосередилася на «Сновидах», серії книжок із флуоресцентними літерами, які можна читати в темряві. На книжці, яку вона тримала в руках, були зображені сузір’я.

Тоді шум почувся знову, цього разу він був настійнішим, конкретнішим і тривожнішим.

Тепер Каліпсо була певна, що їй не вчувалося. Хтось справді стукав, дедалі сильніше, наповнюючи книгарню безперервним грюкотом.

Бум‑бум.

Бум‑бум.

Бум‑бум.

Звук долинав із дальнього кінця кімнати.

— Це неможливо, — пробурмотіла вона, ідучи до прилавка.

А все ж…

Бум‑бум‑бум.

Бум‑бум‑бум.

Бум‑бум‑бум.

Жінка пригладила долонями волосся, прислухаючись до того таємничого заклику. Зробила ще кілька кроків до заднього приміщення книгарні й відсунула завісу. Стукіт долинав з‑за старих темних дерев’яних дверей зі складним блискучим замком.

Бум‑бум‑бум.

Бум‑бум‑БУМ.

БУМ‑БУМ‑БУМ.

Ці двері Каліпсо не відчиняла ніколи. Ключа від них у неї не було, відколи багато років тому вона віддала його Леонардові.

То був ключ із головкою у формі кита.

— Це неможливо… — повторила книгарка, підходячи до старих дерев’яних дверей і провівши рукою по замку.

Стукіт пришвидшувався й голоснішав. Тепер він був схожий на стукіт бубна під час племінних танців, або ж… Так, подумала жінка, здригаючись: схожий на серце, що б’ється над силу. Стривожене й налякане серце. І приклавши вухо до дерева, впустила в себе цю неймовірну вібрацію, від якої в неї все тремтіло.

БУМ‑БУМ‑БУМ‑БУМ‑БУМ‑БУМ‑БУМ.

— Леонарде?.. — прошепотіла Каліпсо до Дверей Часу.

Аж раптом усе стихло.

Жінка сахнулася від дверей, немов її вдарило струмом.

— Ні! — вигукнула вона, поспіхом виходячи з книгарні. — Ні, Леонарде, ні!

Босоніжки з квітковим візерунком зацокотіли по бруківці площі — жінка мчала до пляжу. Біжучи через усе містечко, не думала ні про що інше, тільки про море. Ступаючи довшими кроками, ніж личило її мініатюрній статурі.

Проминула кондитерську, статую короля, набережну й дерев’яну будівлю готелю «На всіх вітрах». Дісталася до пляжу бухти «Вейлз Кол» і одразу окинула оком відкрите море. Тоді глянула на маяк.

Човна не було видно. Ні в морі, ні біля причалу коло Леонардової домівки.

«І все ж, — подумала вона, — мабуть, там, у відкритому морі, таки щось сталося!» Відчула, як у неї терпнуть руки, а вуха починають боліти так, ніби туди набралося повно води. Каліпсо схопилася за голову.

Що ж робити?

Перед готелем «На всіх вітрах», за кілька кроків від неї, зупинилася якась машина.

Каліпсо дивилася на море. Якраз був відплив, і вода відступала, залишаючи по собі на пляжі вологі плями. Там, на мілині, жінка побачила невеликий човен із веслами.

«Анабель».

— Леонарде, ні! — знов застогнала Каліпсо, поринаючи у якісь невимовні думки.

— Пані? Із вами все гаразд? — спитав хтось у неї за спиною.

Жінка обернулася. З‑за відчинених дверцят в салоні машини до неї приязно усміхалися двоє чоловіків.

— Ми бачили, як ви мчали на пляж… — пояснив молодший, — і як ви схопилися за голову. Не хочу втручатися у ваші справи, але… із вами все добре?

Каліпсо похитала головою:

— Не знаю.

Чоловік виліз з машини, зачинив дверцята й підійшов до неї. Його обличчя було якесь знайоме і водночас незнайоме.

— Чим я можу вам допомогти? Мене звати Ковенент, я з вілли Арго, — і махнув рукою в бік будинку на скелі.

Жінка подивилася туди, куди той показав, тоді її погляд знов повернувся до відкритого моря й човника на мілині:

— Гадаю, що… що один мій друг потребує допомоги.

— Якої допомоги?

— Ви вмієте веслувати? — поцікавилася в нього Кілмор‑Ковська книгарка.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли діти підійшли до воріт вілли Арго, було майже чверть на сьому. Прокрадаючись у тіні столітніх дерев, вони широким колом обійшли парк і наблизилися ззаду до флігеля старого садівника.

— Несторе! — погукали гуртом.

Чоловік прошкандибав по дерев’яній підлозі й відчинив двері.

— Нарешті! — вигукнув він, побачивши їх. — Можна дізнатися, де ви були весь той час?

Вони коротко все розповіли.

Нестор сів і завершив їхню розповідь кількома словами:

— Я так і знав! — тоді встав. — Уже майже час вечеряти, — зауважив він. — День минув.

— Але ж ми не дізналися нічого нового, — зауважив Рік.

— То ви принаймні знаєте, що Блек скористався дверима з конем… — нагадав садівник, показуючи на башточку. — І можете спробувати пошукати серед речей колишнього власника, чи нема там указівки на те, куди вони ведуть.

— Звісно, ми якраз збиралися це зробити, — погодився Джейсон.

— Підете із нами?

Нестор усміхнувся.

— Не можу. Ваша мати вдома. Це її будинок. Не думаю, що їй сподобається, якщо старий садівник всюди швендятиме, коли йому заманеться.

І тут якраз із дверей кухні вийшла місіс Ковенент, а за нею ще хтось. Тільки тоді діти помітили блакитний автомобіль, припаркований у дворі, за кілька кроків від Рікового велосипеда.

— А це хто? — напружилася Джулія.

Але Джейсон одразу впізнав гостю. То була та чудова дівчина, яка стригла його два дні тому.

— Перукарка, — зітхнув брат.

І справді, зачіска місіс Ковенент набула пишноти й пухнатості.

Жінки заглибилися в приємну розмову, яка тривала, поки вони йшли до автомобіля. Там Ґвендаліна кинула на заднє сидіння перукарське причандалля й потисла господині руку.

— А ваш помічник? — спитала та перед тим, як попрощатися.

— А, не зважайте, — збентежилася дівчина. — Він, певно, пішов пішки. Підберу його десь по дорозі.

— Тоді побачимося за два тижні! — попрощалася місіс Ковенент.

— Передавайте вітання дітям! — прощебетала Ґвендаліна. І, спритно розвернувшись, виїхала з вілли Арго.

Рік, Джейсон і Джулія ввійшли в будинок із байдужим виглядом і намірилися піднятися на верхній поверх, не викликаючи зайвих запитань.

Пані Ковенент насвистувала, змітаючи з підлоги останні залишки обстриженого волосся.

— Любі мої…

— Мамо! Яка чудова зачіска! — перебила її донька.

— Справді? Ну, ця Ґвендаліна вельми вправна.

— Авжеж! Ну, ми піднімемося на хвилинку в башточку.

— Звичайно, — жінка глянула на годинник. — Ваш батько ось‑ось повернеться. Він казав, що там просто катастрофа… Немов дорогою промчало торнадо. У вас є якісь побажання щодо вечері?

Але поруч уже нікого не було.

Кімната в башточці була залита пастельним світлом, за вікном виднівся небокрай абрикосової барви й позолочені гілки дерев. Небо почало збирати докупи хмарки, немов на концерт цвіркунів, які щовечора одностайним хором прощалися з вечірнім сонцем.

Діти увійшли до кімнати, не запалюючи світла; вони насолоджувалися миттю тиші, зовсім іншої, ніж гнітюча мовчанка печери й усипальні.

Глянули на колекцію кораблів Улісса Мура й дорожні щоденники, які вже встигли погортати, і задивилися на море, згадуючи шумовиння хвиль біля скель, повз які вони пропливали цього дня.

— Дивіться! — вигукнув Джейсон, побачивши на письмовому столі записник і якийсь дивний предмет із тканини.

— Що це таке?

— Хто це сюди поклав?

— Привид! То був його привид!

Рік узяв зошит і підніс його до вікна, щоб розібрати літери в майже погаслому світлі дня. Тим часом кинув погляд на Несторів флігель. Хоча він і не міг його бачити, але був упевнений, що старий садівник сидить там, біля будиночка, і дивиться в їхній бік.

— Нестор запропонував нам піти в башточку й пошукати тут якусь підказку, — пробурмотів він. — І цілком випадково підказка ця знайшлася.

— Від усього цього мені стає моторошно… — прошепотіла Джулія. — Немов хтось за нами наглядає. Ніби колишній власник спостерігає за нами й підслуховує за стінами.

— Так і є! Саме так! Ми ж знаємо, що саме так і є. А це саме ті підказки, яких нам бракувало! — рішуче мовив Джейсон. — Ріку, що там, у цьому записнику?

— Тут говориться про якийсь сад, — відповів той. — Він називається Сад пресвітера Йоана. Ви чули колись про нього?

Близнюки заперечливо похитали головами.

— Про нього розповідає Марко Поло, — вів далі рудий хлопець. — Послухайте: Його Імперія величезна, її знає цілий світ, у його війську чимало народів, і воно є одним із його дивовиж. Кажуть, що 1165 року, а отже, у Середні віки, цей пресвітер Йоан надіслав листа всім суверенам Заходу. У листі описувалися багатства його царства разом із чарівним джерелом. Кажуть, що той, хто нап’ється цієї води, більше не хворітиме й не старітиме.

— Це ніби джерело вічної молодості?

— Ну, щось на кшталт цього… — Рік показав один із малюнків Улісса Мура, де було зображене джерело посеред лісу. — Після того як надійшов лист, десятки шукачів пригод вирушили на Схід, аби знайти те царство. Але, здається, ніхто ніколи так його й не знайшов і багато люду загинуло в цих пошуках.

— Схоже на Землю Пунт.

— Точно.

— А чому саме верблюд? — спитала Джулія.

Рік погортав записник, аж поки не знайшов малюнок каравану верблюдів.

— Еге. Ось. Здається, що якісь месопотамські купці знайшли дорогу до Саду пресвітера Йоана та почали торгувати з цим володарем, привозячи йому спеції в обмін на золото й коштовні камені. А арабською верблюда називають… «кораблем пустелі».

Дівчинка засміялася:

— Тому він теж належить до колекції моделей кораблів колишнього власника?

— Нібито так, — Рік помахав записником перед собою, згорнув його й передав Джейсонові. — Тут чимало всього. Є мапа цього царства з назвами всіх палаців… але тепер ми не маємо часу все це читати.

— Нам потрібно негайно туди вирушити, — заявив Джейсон.

— Ти здурів? — вигукнула сестра. — Я геть утомлена.

— Та ти що! Ми не можемо марнувати часу! — наполягав він.

— Ну то рушай сам, якщо хочеш… — пирхнула вона і, витягнувши з кишені чотири ключі, поклала їх на стіл. — Я зараз абсолютно знесилена.

— Джуліє, ти не розумієш! Там Блек Вулкан із Первинним Ключем! Нарешті все з’ясувалося! Саме через це джерело він назвав локомотив «потягом вічної молодості»!

— А я гадаю, що тут був набагато романтичніший мотив… — заперечила дівчинка. — Він назвав потяг на честь Клітемнестри Біґлз, і я готова закластися, що число 1974 — це рік, коли вони зустрілися. А «потяг вічної молодості» тому, що кохання робить молодими назавжди.

Хлопці немов закам’яніли.

— Знаєш, що я тобі скажу? — запитав Джейсон. — Річ не в стосунках Блека з жінками. Річ у тім, що жінки ці якісь дивні. Ріку?

— Джулія має рацію.

— Та ну! — пирхнув близнюк.

— Ми не можемо вирушити негайно. Час вечеряти, і ваші батьки вдома. Краще буде зробити це завтра.

— А Облівія? — наполягав брат.

Раптом вікно, що виходило в парк, із сухим тріском розчинилося. Із золотистої напівтіні кімнати висунулася рука й рвучко затулила Джейсонові рота. До Ріка та Джулії тихо наблизилися дві постаті.

— Ні пари з уст… — просичав Манфред, піднявши близнюка, наче ганчір’яну ляльку. — Інакше зверну йому шию.

Облівія підійшла до стола колишнього власника й погладила чотири ключі від Дверей Часу.

— Ти хотів знати думку Облівії, любий? — прошепотіла вона. — Ну, це дуже просто: Облівія хоче вирушити негайно.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Невеличкий і легкий корпус «Анабелі» спокійним вечірнім морем віддалявся від кілморковської бухти. Каліпсо сиділа на носі та вдивлялася в повільне колихання хвиль.

— Туди… — вона показувала на непевну світлу крапку, яку неможливо було розгледіти в морі дедалі чорнильнішого кольору.

Сумнівів у книгарки не було. Вона відчувала, у якому напрямку варто рухатися, немов сама вода їй підказувала це.

Містер Ковенент і архітектор Гомер стурбовано перезирнулися. Так, справді необхідно було допомогти жінці в біді. Гаразд, треба було сісти за весла й вийти надвечір у море. І відпливти далеко від берега… але якби все це мало хоч якусь подобу логіки.

— Пані, даруйте, — озвався містер Ковенент, і далі веслуючи. — Ви не могли б пояснити нам, що ми оце робимо?

Каліпсо навіть не обернулася й лише вдивлялася в море прискіпливим поглядом.

— Шукаємо мого друга.

— Звісно, — вів далі той. — Але з якої причини ми шукаємо його саме тут?

— Бо він десь тут.

Гомер зігнувся над веслом.

— А це десь іще далеко?

Жіночка обернулася на роздратований голос.

— Прошу, панове, повірте мені — я не божевільна.

— Ніхто так не думає! — вигукнув архітектор, хоча його тон свідчив про протилежне.

— Саме так ви й думаєте, я бачу по ваших обличчях. І, на вашу думку, це, можливо, й цілком слушно. Річ у тім… що я відчуваю, що щось трапилося. І трапилося це тут поблизу. Більше нічого не можу вам сказати, прошу тільки потерпіти ще кілька хвилин. І ще трохи повеслувати, — книгарка спробувала усміхнутися. Її біле обличчя було схоже на невеличкий місяць, що відбивається у воді. — Я вмію готувати чудове фруктове пюре. І обіцяю, коли ми повернемося, я найперше приготую його, щоб віддячити вам.

— Якщо так, то це зовсім інша річ, ласкава пані, — відповів містер Ковенент. — Вашого прохання неможливо не виконати. Чи не так, Гомере?

— Звісно ж, — буркнув той, геть не переконаний, розмірковуючи про дивацтва цього невеличкого містечка рибалок, де йому заплатили, аби він якомога довше здійснював перевезення.

Спочатку на нього в таверні напустилися якісь люди, вважаючи його якимось Уліссом Муром. Потім вантажівка не змогла проїхати через дерево, що впало на дорогу, і низку ям, які хтось немов навмисно видовбав у асфальті. А насамкінець якась божевільна жіночка переконала його вийти у відкрите море нібито в пошуках якогось її друга, що потрапив у біду.

— Дедалі гірше видно, — зауважив він, затамовуючи свої сумніви.

Ніби на підтвердження його слів на мисі в них за спиною загорівся Кілмор‑Ковський маяк.

— Тепер краще? — насмішкувато спитав містер Ковенент.

— Он там! — вигукнула раптом Каліпсо, показуючи щось на морі. — Бачите?

— Що?

Чоловіки перестали веслувати, дивлячись у тому напрямку. Чорнильне пасмо моря, біляста смужка обрію й дедалі темніше шатро неба — оце все, що вони побачили.

Тоді світло маяка повернулося й освітило чорний силует, що борсався, мов велетенський птах, пірнаючи менш ніж за двадцять метрів від них.

— Хвіст кита! — містер Ковенент був вражений. — Це правда? Це справді кит?

— Так! — вигукнула вона. — Повертаймо човен!

— Чому? Куди повертаймо? — раптом стривожився Гомер. — Хіба ми не ризикуємо, що він нас перекине?

— Ні, прошу вас! Поквапмося! — благала жінка.

Вони рішуче завеслували в темряві, аж поки човен на щось не наштовхнувся.

— Кит! — здригнувся Гомер.

— Та ні! — застогнала натомість Каліпсо, різко нахиляючись за борт човна. — Це Леонард!

За бортом була людина.

Містер Ковенент зняв черевики й сорочку та стрибнув у воду.

— Обережніше! — вигукнув Гомер, намагаючись утримати рівновагу на човні.

Вода була тепла й нерухома. Містер Ковенент підплив до Леонарда й спробував потягнути його.

— Він живий? — спитала книгарка.

— Здається, живий… — відповів той, підштовхуючи тіло до човна. — Так, живий. Лише зомлів.

Невмілими руками чоловік стягнув аквалангістові з обличчя маску, яка одразу потонула в морі.

— На ньому спорядження для підводного плавання…

— На щастя! Без жилета він би точно потонув.

— Він занадто важкий, щоб затягти його на човен! — містер Ковенент знайшов кріплення балонів і відстебнув їх, геть не переймаючись за їхнє збереження.

Тоді спробував витягти чоловіка з води. Гомер і Каліпсо тягли його за руки з човна, але марно.

— Ваш друг — якийсь велетень, пані!

— Ну ж бо!

— Штовхай!

— Тягніть його! І обачніше, не впадіть!

Тіло сперлося на борт, перевалилося через нього й урешті покотилося на дно човна.

— Упоралися! — вигукнув Гомер, не вірячи собі. — Ми впоралися!

Каліпсо схилилася над Леонардом, відгорнула волосся йому з обличчя та спробувала привести до тями.

— Ну ж бо, вилазь… — архітектор уже звертався на «ти» до містера Ковенента. Простяг йому руку й допоміг вилізти на човен.

— Ух! — видихнув той. — Не сподівався, що впораємося.

— Я теж… — зізнався й Гомер.

Аж тут обоє замовкли. Поверхня води збрижилася, а тоді немов загусла, стаючи ще чорнішою, ніж була. З‑під води повільно виринув могутній хребет кита. Він здавався мостом, перекинутим через море.

Потім зник, і лише хвіст, схожий на віяло й утричі більший за «Анабель», шугнув на мить на тлі неба, а тоді провалився в безодню.

Пасажири човна довго мовчали, перед тим як заговорити.

— Пощастило нам… — пробурмотів Гомер. — Ще б метр — і…

— Авжеж, — кивнув містер Ковенент, згадавши, що кілька секунд тому він пропливав над цим морським велетнем.

— Ми такі малі, що він нас навіть не помітив.

Але містер Ковенент, схоже, так не думав.

— А мені, наприклад, здалося, що… ну, не знаю… що він із нами привітався, — він обернувся й зустрів уже спокійніший погляд Каліпсо. — Я не помиляюся? Ви ж теж думаєте, що цей кит… якось допоміг нам?

— Авжеж, саме так і було, — запевнила жінка. — Він нас покликав. Адже ця бухта невипадково називається Вейлз Кол — Поклик китів.

— Це було фантастично! — скрикнув Гомер. — Просто неймовірно. Не знаю, що б я віддав, аби лише знову це побачити.

Раптом щось заклекотіло, немов десь прорвало трубу. Або ж увімкнувся найбільший душ усіх часів. Кит випустив у повітря фонтан, і тільки‑но вони встигли глянути вгору, як їх накрив струмінь теплої, смердючої води, який мало не перекинув човен.

— От дідько! Це жахливо! — заволав Гомер, якого, як і інших, облило з ніг до голови брудною водою. — Тьху! Кошмар якийсь! А що за запах!

Тієї самої миті чоловік на дні човна закашлявся й розплющив своє єдине око. Він не сказав ані слова, а лише кашляв і озирався, намагаючись зрозуміти, що з ним сталося.

— Це я, Леонарде, — озвалася до нього книгарка.

— Беннер… — пробурмотів Леонард Мінаксо, щойно вщух кашель.

— Ковенент, — представився чоловік, увесь у зелених водоростях, які виплюнув кит. — А оцей добродій, покритий рештками напівперетравленої риби, це Гомер із фірми «Гомер & Гомер». Точніше, пан архітектор Гомер.

— Я бачив! — загорлав Леонард.

— Що ти бачив? — спитала жінка.

Здавалося, доглядач маяка досі не отямився. Він обмацав своє тіло, тоді незграбно перевернувся на дні човна.

— Не може бути! Він випав! Я загубив його!

— Ви б не могли не рухатися? — попрохав його містер Ковенент, стурбований борсанням велетня.

— Я знайшов вітрильник! — знову заволав Леонард. Його обличчя було мертвотно блідим із божевільним виразом, який геть не заспокоював чоловіків.

— Я знайшов його, Каліпсо, він там, унизу! Це… вітрильник Раймонда Мура. Той самий, на якому він прибув до Кілмор‑Кова.

— Леонарде… заспокойся… — умовляла його жінка.

— Я був там, унизу… але в мене скінчилося повітря… — доглядач сів на дні човна. — І мені довелося поспіхом підніматися, поки не пізно… я зупинився для декомпресії… і тоді підплив той кит. Кит, Каліпсо! Він підштовхнув мене! Штовхнув догори! Немов усе знав!

— Усе — що саме?

Раптом сторож маяка намацав у себе на грудях якийсь виступ. Потяг за блискавку, запхав руку під костюм і витяг звідти металевого годинника.

— Я не загубив його! — усміхнувся він, поки «Анабель» невпевнено колихалася в морі. І показав годинника Каліпсо, а тоді Гомерові та містерові Ковененту.

То був гарний металевий годинник для підводного плавання, із совою на циферблаті.

— Дуже гарний, — прокоментував містер Ковенент. — До речі, мені здається, що нам справді час повертатися на берег. Моя дружина, мабуть, уже хвилюється.

— Він був там, — пояснив Леонард книгарці. — У вітрильнику Раймонда Мура шістнадцятого сторіччя.

— Як на мене, його навряд чи можна назвати хронометром шістнадцятого сторіччя, — педантично зауважив архітектор Гомер.

— Під уламками був Беннер, — видихнув нарешті Леонард Мінаксо. — Саме тут загинув Ріків батько.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джулія повільно підійшла до Дверей Часу вілли Арго.

— Уперед, дівчисько, відчиняй, — заохочувала Облівія Ньютон у неї за спиною. — І поквапся.

Джулія вагалася. Вона чула, як у кухні біля плити порається мати, і знала, що досить крикнути, і вона прийде їй на допомогу. Але чоловік, який стояв за нею, саме той чоловік, що впав зі скелі, міцно тримав Джейсона. І щоразу, коли вона вагалася, він стискав йому горло, і брат стогнав від болю.

Дівчинка повернулася до Ріка.

— Роби, як тобі кажуть, — порадив рудий хлопець.

У Рікових словах вона відчула якусь дивну впевненість, немов він чудово знав, що робити. Немов у хлопця був план.

Довірившись цьому відчуттю, узяла всі чотири ключі. Вставила їх один за одним. Замки чотири рази клацнули.

Клац. Клац. Клац. Клац.

— О, чудово, — прошепотіла Облівія, коли вона закінчила. — Прошу, після вас.

— Потрібне світло, — мовив Рік.

Облівія підійшла до Манфредового наплічника. Покопирсалася серед його дрібничок і витягла електричний ліхтарик.

— Є ліхтарик, — сказала вона.

— Не годиться, — наполягав рудий хлопчик. — Треба свічки.

— Цілком годиться. Уперед! — розсердилася Облівія, штовхаючи його в прохід і вмикаючи ліхтарик. — Облиште свої викрутаси!

Вони ввійшли в коридор. Джулія з Ріком спереду, Облівія посередині, а позаду — Манфред із Джейсоном.

— Як з чотирма одні ти пройдеш далі випадково… — почав наспівом декламувати Рік, — то трійка з чотирьох укаже свій девіз…

— Що це ти там верзеш, га? — зашипіла Облівія.

— На смерть з четвірки тоді підуть двоє… — вів далі Рік, — а з чотирьох один тебе поведе вниз.

— Що це означає?

Джулія з Ріком зупинилися наприкінці коридору, у центрі округлої кімнати з чотирма виходами.

— Цей віршик підказує, який саме з цих коридорів веде вниз, — відповів хлопчик суворо, показуючи на всі ці двері.

Облівія Ньютон ще встигла обвести ліхтариком приміщення. Побачила літери, викарбувані по його периметру, і фігури тварин, вирізьблені над арками дверей.

Отже, як це було й раніше, знизу раптом дмухнув сильний порив вітру та рвучко гримнув Дверима Часу за спиною Манфреда.

Світло ліхтарика згасло.

— Джейсоне! — заволала в темряві Джулія.

— А‑а‑а! — зарепетував Манфред.

— Ой‑йой! — зойкнув Джейсон.

— Манфреде! — заверещала Облівія.

У пітьмі запанувало сум’яття з лементом, поквапними кроками та штовханиною.

— Джейсоне! — повторила Джулія.

— Джуліє! — вигукнув Джейсон. — Гайда вниз!

— Клятий шмаркач!

— Манфреде, вони втікають!

— Він укусив мене за руку!

— Ти де?

— Тут!

— Хто це?

— Манфред.

Черкнув сірник. У крихітному вогнику з’явилося перекошене обличчя Манфреда.

— Я тут, — буркнув він.

Навколо них була лише темрява.

— Ти їх чуєш? — спитала Облівія.

— Так. Вони спускаються вниз.

— Але куди?

Сірник згас. Манфред запалив ще одного. Він чув, як дитячі кроки віддаляються, але здавалося, ніби вони долинають принаймні з двох різних коридорів.

— Уявлення не маю. Здається, туди, — він прислухався. — Або туди.

— То куди ж, урешті‑решт?

— Як там було у віршику? — нагадав Манфред. — На смерть підуть двоє, а один поведе вниз?

— Манфреде! — наказала Облівія Ньютон. — Зроби щось!

— Де Рік? Де він? — розпачливо шепотіла Джулія. Міцно тримаючись із братом за руки, вони бігли в темряві коридором, який вів до «Метіди».

— Він, мабуть, десь попереду, — відповів Джейсон. — Мусимо поспішати.

Дівчинка важко дихала за крок позаду нього.

— Дивися, не впади в колодязь.

— Я бачу його, — запевнив хлопчик. — Там світлячки.

В абсолютному мороці, який їх оточував, на землі щось і справді слабко світилося — там, де був колодязь, що вів до підземного гроту.

Джулія обернулася.

— Їх не чути. Але й Ріка теж не чути.

— Ходімо, ну ж бо!

Діти побігли далі повз колодязь.

— Звідкіля вони взялися? — застогнала Джулія. — Як же це так сталося?

— Не знаю. Геть не розумію.

Близнюки дісталися до печери з жолобом і знову прислухалися.

— За нами ніхто не йде.

— Отже, Рік уже спустився.

— І не зачекав нас?

Джейсон глянув на сестру і показав на жолоб.

— Спускаймося.

— Не чекатимемо на нього?

— Не тут, Джуліє. Необхідно втекти від них якомога далі.

Вони сіли в жолоб, дівчинка попереду, і ковзнули вниз.

Приземлившись на пісок, одразу ж почали шукати Ріка, але нічого, навіть сліду не знайшли.

У захищеній скелями великій залі закружляли світлячки, і їхні відблиски мерехтіли на поверхні моря.

Корабель часу був там, як завжди, пришвартований до дерев’яного причалу, його профіль вікінга націлився в протилежний бік гроту.

— То де ж Рік? — стогнала Джулія.

Джейсон побіг до причалу.

— Не знаю! — заволав він. — Допоможи мені приготувати корабель!

— На смерть з четвірки тоді підуть двоє, а з чотирьох один тебе поведе вниз… — повторював Рік, навпомацки спускаючись іншим коридором. — На смерть з четвірки тоді підуть двоє… На смерть з четвірки тоді підуть двоє…

Хлопчик зупинився, намагаючись відсапатися. І подумки далі повторював того віршика. Лише достатньо заспокоївшись, прислухався.

Він більше не чув ані голосів Облівії та Манфреда, ані кроків Джейсона та Джулії. Не чув більше нічого. Жодного звуку, нізвідки. Був сам. У темряві.

І не в тому коридорі.

Але саме це рудань і вирішив зробити. У метушні, що запанувала після того, як ліхтарик погас, він свідомо завернув в один із неправильних коридорів, який, згідно з віршиком, вів до смерті, сподіваючись, що Манфред з Облівією кинуться за ним, а не за Джейсоном і Джулією до «Метіди». Рік хотів дати їм перевагу, гадаючи, що зможе повернутися, пройшовши лише частину того коридору.

Але тепер, коли опинився в темряві хтозна за скільки метрів і проминув хтозна скільки поворотів, він починав усвідомлювати, що повернутися вже не зможе.

І що навіть точно не знає, у який саме бік потрібно йти.

Навколо була лише темрява. Пітьма й тиша.

Що робити?

Природжений оптимізм переконав його, що потрібно стати навколішки й спробувати зорієнтуватися навпомацки.

Рудий хлопчина торкнувся стіни печери.

Пішов уздовж неї, не відриваючи руки від скелі, аж поки вона не зникла, проковтнута темрявою, і він знову позбувся будь‑якого орієнтиру.

— У який бік мені йти? — уголос розмірковував він.

Цей звук повернувся гучною луною. То був знак, що Рік дістався до більшої порожнини, ніж коридор, із якого він вийшов. Але наскільки великий цей простір? І куди веде?

Німий крик піднявся до горла, але далі хлопець його не пустив, завзято загнавши його назад у нутро, де він народився, і спробував знову підбадьорити себе.

Вдивляючись у повний морок, що оточував його, голосно спитав:

— Куди мені йти, тату?

— Ходімо сюди, — Манфред укотре запалив сірник.

— Чому саме сюди?

— Здається, я там бачив світло.

— Але я чула кроки в іншому коридорі.

— Вони розділилися, — пояснив чоловік. — Вони знають ці тунелі.

Сірник погас.

— Чому ти його відпустив?

— Він укусив мене за руку.

— Ти нездара.

Манфред буркнув щось у відповідь.

— Що ти сказав?

— Я говорив, що не хотів сюди йти. І ніколи не хотів цього робити. Даремно я це зробив.

— А ми не можемо просто повернутися туди, звідки прийшли?

— Я вже намагався.

— І що?

— Двері зачинені.

— Ти стукав?

— Так.

І запалив ще одного сірника.

— Сірники закінчуються. Якщо ми хочемо спробувати спуститися, варто зробити це негайно.

— Ти певен, що це той коридор?

— Ні.

— А якщо не той?

— Побачимо.

Рік довго сидів нерухомо в темряві, заплющивши очі.

Розплющивши їх, щось побачив.

Закліпав. Тоді потер очі пальцями, аби впевнитися, що й справді це бачить.

Там блимала якась крихітна крапка.

Світляна цяточка коливалася за кілька метрів перед ним, мов пилинка, принесена вітром.

Або як світлячок.

Який з’явився в темряві хтозна звідки, оточений делікатним осяйним ореолом.

— Дякую, тату, — прошепотів хлопчик, відчуваючи, як на очі навертаються сльози.

Світлячок міг означати лише одне. Що грот із «Метідою» не може бути далеко. Рікові навіть здалося, ніби чутно шум моря, що своїми хвилями б’ється об скелі.

У руданя знову зажевріла надія, він підвівся та підійшов до світлячка, який немов чекав на нього, опустившись на сіру скелю.

Хлопчик нахилився й узяв його в руки. Тоді підніс жучка догори на розкритій долоні.

Комаха злетіла, і Рік пішов за нею. Крихітного миготливого світла ледве вистачало, щоб ледь освітити хоча б кінчик носа, але все одно це була якась жива істота, якесь товариство. Провідник.

Рудий хлопець крокував, ні про що не думаючи, не відриваючи погляду від світлячка.

Він і сам не знав, скільки отак пройшов. Але певної миті почав відчувати навколо невидимі стіни, а земля під ногами ставала вже рівнішою.

Тоді почався підйом.

Хлопчина йшов далі. І хоча він уже усвідомив, що світлячок веде його зовсім не до «Метіди», та не зупинявся, адже розумів, що ця крихітна комаха — це єдине, що ще зв’язувало його з життям.

Брів угору, аж поки світлячок не сів на якусь брилу.

Рудань намагався зрозуміти, що робить комаха, і тут помітив, що вона втискається в якусь діру в камені, але було вже пізно.

— Ні, зачекай! — закричав він. — Ти куди?

Розпачливо намагався схопити світлячка, але той уже глибоко заліз.

Світло його слабшало.

— Ні, ні! — застогнав Рік, нажаханий думкою, що його знову проковтне темрява.

Спершись на скелю, відчув, що то не просто камінь, а радше споруджена людськими руками стіна. Ні… Це якась постать. Над Ріком височіла велика фігура, яка заповнювала весь обшир довкола.

Скульптура тиснула своєю невидимою високістю в темному мороці.

Рудий хлопець почав обмацувати її п’єдестал, усвідомлюючи, що він хоче там знайти. Якийсь виступ, щось, що можна впізнати на дотик…

Вимикач. Рік застиг.

Знову провів рукою.

То справді був один із тих старомодних порцелянових вимикачів, круглих і чорних, із невеличким важільцем, який можна було пересувати вниз або вгору.

Пальці його тремтіли.

Він пересунув важілець догори.

Запалилося світло.

«Анабель» швидко дісталася до пляжу Вейлз Кол, і троє чоловіків витягли її на берег. Вони смерділи гнилими водоростями й тухлою рибою.

— Я вам невимовно вдячний, — сказав Леонард двом чоловікам, коли вони нарешті опинилися на березі. — Ви врятували мені життя.

— Це не нам ви повинні дякувати, — відповів містер Ковенент. — А міс Каліпсо. Це вона попросила нас вийти в море й допомогла знайти вас.

Доглядач маяка обернувся й стиснув маленьку жіночку в обіймах.

— Не знаю, як ти це зробила, Каліпсо, але дякую!

— Я й сама не знаю, — прошепотіла вона. — Але я рада, що мені вдалося.

Побачивши, із яким почуттям велетень стискає цю на вигляд таку тендітну жінку, Гомер і містер Ковенент збентежено озирнулися навколо, усвідомлюючи, що вони тут зайві.

— Гм… — буркнув архітектор, — я б хотів повернутися в готель і вимитися.

— А мені необхідно повідомити дружині, що я ще живий… — додав містер Ковенент.

Сторож маяка випустив жінку з обіймів.

— Ви їдете до вілли Арго? — спитав він нового власника будинку на скелі.

— Леонарде… — докірливо прошепотіла книгарка.

— Так. Вас підвезти?

— Еге, — відповів велетень. — Я б хотів поїхати з вами, мені треба поговорити з Нестором.

— Леонарде, облиш! — вигукнула Каліпсо.

— Ви хочете сказати… з нашим садівником?

— Так. У нього є чудові лікарські трави.

Містер Ковенент знизав плечима.

— Звісно. Сідайте в машину.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Світлячки вирували навколо молу, мов рої крихітних зірочок. Джейсон і Джулія стояли на палубі «Метіди» й дивилися на грот.

Хлопець стискав кінець швартова, готовий віддати його. Але він зволікав. Ріка досі не було.

— А що буде, як… — почала дівчинка.

— Не знаю, — брат здогадався, що вона хотіла запитати.

Він не міг навіть уявити, що станеться, коли вони дістануться до дверей по той бік води й відчинять їх. Просто не міг цього знати.

Діти все ще зволікали. Водна поверхня була спокійна, немов на щось чекала. Очі близнюків тривожно блищали.

Тоді, врешті‑решт, біля ринви з’явився якийсь рух. Раптом на пісок хтось приземлився та став на ноги.

— Рік! — закричала Джулія, хапаючи брата за плече.

Світлячки вирували, дряпаючи повітря полум’яними борознами. Крихітні хвилі розтікалися пляжем часу.

Тіло, що вилетіло з ринви, побігло до причалу. Тоді з ринви з протяжним криком вилетіла ще одна людина й важко приземлилася на пісок.

Посмішка на обличчі дівчинки враз застигла.

— Це вони! — вигукнув Джейсон, одразу ж відпускаючи кінець. — Рушаймо! Швидко! Мерщій тікаймо!

Звільнившись від швартовів, «Метіда» задерла ніс, відчаливши. Але Облівія Ньютон уже бігла по старому дерев’яному містку, її кроки відлунювали, мов удари бубна.

Хлопчик побіг до штурвала та схопив його, намагаючись обернути корабель навколо осі.

Крок, крок, іще крок.

Розбіг.

І стрибок.

«Метіда» нахилилася, слухаючись стерна свого малого капітана. Щось глухо стукнуло об борт: то була Облівія.

На мить здалося, що жінка зісковзне, але вона таки зуміла вчепитися в обшивку корабля своїми довгими, пофарбованими в бузковий колір нігтями.

— Геть! — загорлала Джулія, б’ючи веслом її по руці.

— А‑а‑а‑а! — заволала міс Ньютон, хапаючись за борт другою рукою. — Клята шмаркачка!

— Геть! Геть! — не відступала дівчинка, далі гамселячи.

Джейсон стиснув стерно й спрямував ніс «Метіди» до берега з чорними дверима.

Необхідно було поспішати та якомога швидше викликати бурю, сподіваючись, що вітер здмухне жінку в море.

Тим часом її прихвостень дістався до причалу і вжахнувся, побачивши, як гойдається корабель посеред спокійної морської поверхні. Він ніяк не міг наважитися стрибнути.

«Метіда» захиталася, а тоді рушила в правильному напрямку.

— До Саду пресвітера Йоана! — загорлав Джейсон.

У гроті шалено завирував вітер, підхоплюючи світлячків, які намагалися сховатися в закапелки.

— До саду вічної молодості! — знову закричав хлопець, примушуючи корабель підняти ніс.

Сильний порив вітру звалив Джулію з ніг і, замість того щоб скинути Облівію, поштовхом допоміг їй вилізти на борт.

Море люто здіймалося, несучи «Метіду» повз причал.

— Манфреде! — заверещала жінка. — Стрибай! Уперед, клятий нездаро! Стрибай!

«Море, вода, вітер, буря».

Ці чотири слова блискавкою пронизали його мозок.

«Метіда» гойдалася менш ніж за метр від нього. Чоловік побачив Облівію, яка щось нерозбірливо кричала з палуби. Побачив, як це нестерпне дівчисько звалилося на палубі з ніг, побачив того ненависного хлопчиська, що тримав штурвал.

Його уява намалювала картину. Старий корабель. Хлопець. Урвище. Кораблетроща.

Тоді Манфред знову зустрівся очима з лютим поглядом Облівії.

«Тепер або ніколи», — вирішив він, нарешті наважившись стрибнути.

Ріка так засліпило, що довелося спершу заплющитися й прикрити руками очі, а тоді визирнути крізь розчепірені пальці.

Те, що він побачив, було таким дивовижним, що аж ноги підкосилися.

Хлопчик стояв біля ніг кам’яного дракона, який височів над ним принаймні на п’ять метрів. Був то дракон без крил, сухий та енергійний, із роззявленою пащею й кількома шипами, які немов ворушилися. Тварина стояла на задніх лапах і спиралася на хвіст, застережно виставивши вперед лапи. Не нападала. То був сторожовий дракон. Охоронець скарбів.

Тільки‑но Рікові очі звикли до світла, а серце впевнилося в тому, що ця висока кам’яна рептилія — лише статуя, хлопець помітив, що дракон був не сам. За його спиною стримів дугою вузький і довгий міст над ущелиною, яка здавалася бездонною. А вздовж моста, на однаковій відстані й по обидва його боки, розташувалися інші фантастичні фігури. Їх освітлювали такі самі тьмяні ліхтарі, як ті, що променіли в печері вдень, сіючи навколо своє приглушене, мерехтливе сяйво.

І досі трохи приголомшений, він підвівся, щоб роздивитися краще. Обернувшись, напроти дракона побачив кита з великим піднятим догори хвостовим плавцем. Далі була мавпа з довгим, закрученим хвостом. Ібіс із гострим дзьобом.

— А ось і кіт… — заусміхався Рік, упізнаючи інших. — Алігатор, лев звичайний… кінь.

Шпичаста куля — дикобраз. Крилатий лев святого Марка. Довгі, вигнуті бивні мамонта, що нависали над порожнечею, мов знаки запитання.

То були тварини, зображені на головках одинадцятьох ключів.

Рудань зробив кілька кроків і сперся об низький парапет, що тягнувся вздовж обох боків моста. Зиркнув униз. Там зяяла темна ущелина.

Він пройшов повз дракона. І йшов далі, повільно піднімаючись на вигнутий дугою горб моста. Привітався з іншими тваринами, одна за одною, і йому здалося, що статуї вітаються у відповідь. Він відчував поруч чиюсь невидиму присутність. Немов сторожкі очі пильнували з темряви.

Але хлопець не боявся. Це місце не було страшне.

Серце стукотіло в грудях, мов бубон — як оті бубни під час веслування, підкреслюючи рішучість поступу вперед і відбиваючи ритм відваги.

Він схилив голову на знак поваги перед кожною з одинадцяти тварин і відчув, що невидимих глядачів, які за ним стежили, це задовольнило.

Рік був спокійний, бо знав, що серед них є і його батько.

Погаслий світлячок, що сховався в драконі.

Перейшовши через міст, рудий хлопчик опинився біля великої хвіртки, яку, здавалося, він десь уже бачив. Над нею була кам’яна арка із написом «Curiositas anima mundi». Це був девіз родини Мурів.

Він зрозумів, куди потрапив. І справді, за хвірткою білів коридор.

— Усипальня, — прошепотів Рік. — Де всі вони поховані.

Зупинившись перед могилами родини Мурів, хлопець із Кілмор‑Кова нарешті зрозумів справжнє значення віршика. «На смерть з четвірки тоді підуть двоє» — не означало того, що він завжди думав. А лише те, що два коридори ведуть, мабуть, із округлої кімнати до могил, де поховані предки.

Рік в уяві відтворив цілу систему печер під скелею: підземний світ, через який від Солоної скелі можна було дійти до Парку Черепах і ще в бозна‑скільки інших місць, не виходячи на денне світло.

— Тепер я розумію, тату, чому ніхто ніколи не бачив колишнього власника… — пробурмотів Беннер‑молодший. — Він пересувався низом. Він рухався в печері поза часом, там, де спочили у вічності його пращури.

Натиснувши долонями на холодний метал хвіртки, Рік відчинив її.

Довгі чорні прути скреготнули й легенько, немовби вони були з бамбуку, відхилилися вбік, пропускаючи його.

Хлопець востаннє озирнувся, знаючи, що вибору в нього немає. Пішов білим коридором, залишивши позаду міст з одинадцятьма тваринами. Усі ліхтарі одразу згасли і грот знову занурився в пітьму.

Ледве освітлений коридор був не більше трьох метрів заввишки. Повітря тут тепле й нерухоме, насичене сильним запахом спецій та засушених квітів.

Рік обережно йшов уперед, дбаючи про те, щоб ні на що не наступити, хоча тут, схоже, нещодавно було прибрано.

Першу могилу хлопець здибав зовсім несподівано. Вона розташовувалася праворуч по коридору, окремо від інших, замурована в стіну та прикрита мармуровою плитою із блідими й майже нерозбірливими літерами: Ксав’єр Мур.

Предок.

Від наступної могили, теж вмурованої в стіну, її відокремлювали дві почорнілі від диму ніші.

Рік проковтнув клубок у горлі і, тримаючись протилежної стіни, пішов далі. Найбільше поховань було по два поспіль, одиноких — менше, однак усі вони розташовувалися одне над одним, а між ними були ніші. У деяких нішах виблискували якісь невеликі предмети, а найчастіше засушені квіти, майже геть спорохнявілі. На цих надгробках відображувалося генеалогічне дерево родини. Одружені пари спочивали поряд. Неодружені залишалися на самоті. Дати повільно зростали, наближаючись до наших часів.

Рік проминув порожню могилу та підійшов до першого знайомого подружжя пращурів.

Раймонд і Фіона Мури

прибули з моря

і тут вирішили збудувати свій дім, садок

і ці кам’яні двері.

Рік торкнувся мармуру й відчув, як пальці його забриніли дивною енергією. Ось де спочивав чоловік, який започаткував спорудження всього цього! Чоловік, який, можливо, першим вивчав двері та ключі Кілмор‑Кова. Чоловік, який заклав перший камінь у віллі Арго й посадив дерева на дикому пагорбі Парку Черепах.

— Дякую… — промовив Рік.

Відступивши від плити, помітив, що тут свіжі квіти. Майже з благоговійним трепетом він торкнувся їх і глянув уперед, куди вів коридор. Хто побував в усипальні? І коли?

Хлопець пішов далі, а серце билося дедалі швидше. Проминувши гробницю Вільяма Мура, онука Раймонда, який завершив його працю, він дістався до більшого, округлого приміщення зі ще одним коридором і сходами нагору.

Рік зрозумів, що він під усипальнею Парку Черепах і що ці сходи, мабуть, ведуть на поверхню. Інший коридор, такий самий, яким він тільки‑но пройшов, вів, мабуть, до зупинки поїзда вічної молодості.

Рудий хлопчик побачив свіжі поховання. І майже пробіг повз них. Що далі він просувався, то сильніше відчував аромат квітів. Зупинився перед гробницями колишніх власників вілли Арго.

Могила Пенелопи потопала в свіжих квітах, але була порожня, відкрита й без плити. Серед квітів Рік побачив полотно картини, та не наважився до нього доторкнутися. Тільки впізнав барви, ті самі делікатні, акварельні барви картин, які бачив на горищі вілли Арго.

І гробниця Улісса також була порожня.

— Я так і знав, — задихано прошепотів рудань.

Рікові довелося спертися на протилежну стіну і прикласти долоні до стіни, щоб відчути холод каменю.

«Порожні. Дві порожні могили».

Він згадав слова отця Фенікса, і те, що говорив Фред Сонько. Згадав тисячі інших слів.

Але ці дві гробниці залишалися порожніми.

Притиснувшись до стіни, позадкував, не в змозі відірвати очей від водоспаду квітів на могилі Пенелопи.

Тоді помітив, що в нішах двох бічних поховань якась невідома рука залишила дві прості маргаритки.

І прочитав написи на плитах:

Анабель Мур
1929–1947
Спочила, даючи життя.
і
Джон Джойс, відтак Мур
1921–1996
Жив у Венеції і до Венеції
Іншим шляхом повернувся.

— Джон Джойс Мур… — пробурмотів Рік, і ще один фрагмент великої мозаїки, що складалася в його голові, клацнувши став на місце.

Хлопчик щойно зрозумів, хто вирішив залишитися у Венеції замість Пенелопи. Батько Улісса Мура.

Рік не витримав і побіг. Вискочив із коридора й почав підніматися, перестрибуючи по кілька сходинок.

Опинився під білими колонами усипальні Парку Черепах, крізь ажурну стелю якого блимали зорі.

— Я хочу вийти, — він розпачливо шукав спосіб відчинити зсередини двері цього храму.

Храм на пагорбі був одним із тих місць, де були Двері Часу, згадав він, смикаючи замок із такою силою, якої раніше в собі навіть не підозрював.

Урешті‑решт, після неймовірних зусиль вихопився в парк. Глибоко вдихнув і одразу заспокоївся.

Побачив над собою зоряне небо. Побачив море, у якому мерехтіли спогади про цей день. Побачив Кілмор‑Ков, який ярів тисячами електричних світлячків. Побачив фари автомобіля, який піднімався звивистою дорогою на скелю, прямуючи до вілли Арго.

— Я — Рік Беннер, — сказав сам собі рудань. — Беннер. Я не Мур. І не хочу ним бути, — хлопець обернувся до білої округлої стіни усипальні. — Ми, Беннери, люди прості. Правдиві та щирі. У нас нема секретів. Ми не розповідаємо побрехеньок… — він тицьнув пальцем у склеп, а тоді — у віллу Арго. — Я хочу знати, де ти, Уліссе! Де ти ховаєшся? Скажи мені! Мусиш розповісти, хто ти! Мені це потрібно, хіба не розумієш? Далі так не можна! Віршики, коридори, мавзолей, записники, ключі… годі з цим! Я маю знати все, геть усе! Негайно! Там, усередині, Джейсон і Джулія! А також Облівія і Манфред! Уліссе! Чому б тобі не вийти з тіні раз і назавжди?

Усипальня мовчки дивилася на нього.

— Та ти боягуз! Просто боягуз! Але я набагато відважніший! Я — Беннер! — він обернувся.

Крізь гілки парку подув вітер. У підліску ворухнулася якась тінь.

Рік побіг до вілли Арго.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ким часом у Венеції Пітер Дедалус пришвартував свою педальну гондолу біля берега каналу. Піднявся насипом ліворуч і, взявшись за бронзовий молоток, постукав у браму з гербом із квітковим орнаментом у формі літери «К».

Після недовгого очікування веселий молодий голос запитав хто там.

— Я звуся Пітер Дедалус… — представився він, а тим часом у будинку безугавно дзявкотів песик.

— Тихо, Діоґо! Я нічого не чую! — вигукнула Росселла Келлер.

Пітер повторив своє ім’я.

Брама відчинилася, і песик прожогом, мов ракета, вискочив під ноги годинникаря й узявся стрибати навколо нього.

— Той самий Пітер? — спантеличено спитала сеньйора Келлер. — З Острова Масок?

— Так, це я, — уклонився він. — Мені прикро, що я прийшов до вас із порожніми руками.

— Хто там, Росселло? — Альберто Келлер підійшов до дверей.

Пітер повторив своє привітання.

— Ви, певно, шукаєте дітей… — уточнила Росселла, а чоловік суворо зиркнув на неї.

— Не розумію, чому ви прийшли та стукаєте в мій дім, — почав сеньйор Келлер. — Ані чому ви заздалегідь не домовилися про зустріч, якщо хочете поговорити зі мною чи з моєю дружиною, або ж із друзями нашої родини.

Пітер потер руки.

— Послухайте. Не будемо ходити колами й марнувати слова, — він глянув Альбертові прямо в очі. — У цьому будинку має бути старий друкарський верстат.

Альберто Келлер завмер: у Венеції дуже суворо контролювалося все, що йшло до друку, і мати вдома друкарський верстат — найкращий спосіб привабити до себе увагу таємної поліції, завданням якої було перешкодити поширенню підпільних брошурок.

— Гадаю, ви помиляєтеся, добродію, — заперечив він.

Пітер Дедалус похитав головою.

— Послухайте, я не з поліції. Мені цей верстат потрібен.

— Повторюю… ви помиляєтеся.

— Я знаю, що він тут, — запевнив годинникар. — Бо його змайстрував я. І було б дуже добре з вашого боку, якби ви дозволили мені його використати.

Фред Сонько почувався геть знесиленим. Цей метушливий день видався страшенно втомливим. Коли він зайшов у мерію подивитися, чи нема там якоїсь термінової справи, то знайшов там стос тек заввишки з п’ять пальців і записку: «Куди ти, до дідька, зник? Усе це мені потрібно на завтрашній ранок!»

Фред зітхнув, добре розуміючи, що він єдина людина в Кілмор‑Кові, яка вміє користуватися Старою Совою — машиною, яка друкувала всі документи. Переглянув усі теки й закасав рукави, твердо вирішивши якомога швидше завершити робочий день. У шухляді з перфокартами вибрав усе потрібне. Потім у архівному приміщенні запхав перфокарти у відповідний отвір Старої Сови.

Роликові транспортери і незліченні зубчасті передачі машини зарухалися, виловлюючи з механічних архівів запитані Фредом дані й інформацію, і, врешті‑решт, видрукували детальні звіти.

На щастя, машина ця, спроєктована Пітером Дедалусом, працювала бездоганно, і робота йшла швидко.

Фред навіть встиг посвистіти, а менше ніж за годину все було зроблено.

Тоді поклав усі перфокарти назад до шухляди, порозкладав документи в теки й зібрався йти. Йому дуже хотілося додому, а ще кортіло заскочити в таверну, щоб потеревенити з друзями й розповісти їм про локомотив, який повернувся в містечко.

Він уже налаштувався було зачиняти офіс, аж тут помітив, що Стара Сова досі працює. Почув, як рухалися її механізми і клацає друкарський пристрій.

Фред спохмурнів: невже він щось забув? Він принаймні двічі перевірив теки, переконавшись, що всі потрібні аркуші надруковано.

Знову відчинив двері й повернувся до кабінету, не вмикаючи світла. Підійшов до великої металевої машини та побачив, що й справді, вона видрукувала ще один аркуш.

Але це не був звичайний документ. То був лист, а до нього прикладений ще один аркуш, згорнутий так, аби неможливо було прочитати, що там написано.

Фред узяв листа й прочитав:

Прив1т, Фре?е!

Мен1 треба, щ0б ти зр0бив мен1 п0слугу.

Це П1тер ?е?алус, г0?инникар.

Пишу т0б1, вик0рист0вуючи функц1ю в1??ален0ї пере?ач1,

т0му в текст1 м0жуть бути п0милки.

Не зважай: цю функц1ю я н1к0ли ?0с1 не вик0рист0вував.

Мен1 треба, щ0б ти в1?н1с аркуш,?0?аний ?0 ць0г0 листа, на в1ллу Арг0.

Спитай там Нест0ра, са?1вника.

Ти ж м0жеш це зр0бити, прав?а?

Це справ?1 терм1н0в0.

Бу?у в1чн0 т0б1 в?ячний.

П1тер

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли буря в гроті нарешті вщухла, знесилений Джейсон відірвався від стерна. Джулія лежала на палубі «Метіди».

Він побіг до неї, озираючись, але не побачив більше нікого.

— Джуліє? З тобою все гаразд?

Сестра розплющила очі.

— Скажи мені, що ми тут самі.

Тієї самої миті виразно почувся звук тіла, що падало у воду, і голос Манфреда, який кляв усе на світі:

— Прокляття! Мені майже вдалося.

Хлопчик закусив губу.

— Схоже, що ми таки не самі.

Близнюки підійшли до борту «Метіди» й побачили, як розлючений Манфред вилазить із води. Увесь той час він чіплявся за корабель, але наприкінці не втримався і все ж шубовснув у воду, намокнувши з голови до ніг. Облівія вже піднімалася сходинками, що вели до чорних дверей із трьома черепахами зверху.

— Прощавайте, шмаркачі! — промовила вона глузливо.

Дівчинка вже хотіла було стрибнути з «Метіди» і помчати туди, але брат затримав її.

— Тепер ми вже нічого не можемо вдіяти.

Вони дивилися на мокрого, наче хлющ, Манфреда, що неохоче йшов сходинками за своєю хазяйкою.

— Хіба що можна привести сюди перших двох людей, яких зустрінемо з того боку, — прошепотіла Джулія. — І назавжди відрізати їх від Дверей Часу.

— Але вони можуть зробити те саме і з нами.

Діти залишилися на кораблі, а Облівія вже дісталася до дверей і штовхнула їх.

— О, а тут чудово! — вигукнула вона, зазирнувши по той їх бік. — Гарних пошуків Первинного Ключа, малечо!

— Сміється той, хто сміється останнім!

— Хочете, щоб я вам нагадала, як усе cкінчилося в Землі Пунт?

Джейсон стиснув кулаки від злості.

— Зачекаймо, хай відійдуть… — вирішила дівчинка.

Облівія зникла за чорними дверима. Натомість Манфред востаннє озирнувся на них, пронизав їх грізним поглядом, почепив собі на спину наплічник, а на носа дзеркальні окуляри від сонця.

Тоді теж зник.

А близнюки почали радитися, що робити.

— Я страшенно втомлена, Джейсоне, — зізналася Джулія. — Цілий день ми бігаємо з одного місця в інше. І не маємо анінайменшого уявлення, що може бути за цими дверима.

На їхнє щастя, у хлопчика досі був записник із нотатками Улісса Мура.

— Це щось схоже на гібрид земного раю та середньовічного замка… — зауважив він, гортаючи його.

— То що?

— Гадаю, що нам варто хоча б глянути.

— А Рік?

— Не знаю, Джуліє. Але в мене таке передчуття, що цього разу ми будемо лише вдвох.

Дівчинка зітхнула, знесилена й налякана. Брат поплескав її по плечу.

— Ми впораємося, сестричко. Нам треба лише відчинити ці двері, знайти Блека Вулкана й повернутися раніше за Облівію.

Джулія, зовсім не переконана, зійшла за Джейсоном із «Метіди» й пішла догори сходинками, покритими шаром солі.

— Черепахи… захистіть нас, — прошепотів хлопець, штовхаючи двері. — Ти зі мною, сестричко?

— Із тобою, — запевнила вона.

По той бік дверей струменів водограй. Також діти побачили там поблизу кружґанку і чудову арку, прикрашену різьбленим квітковим орнаментом. Вони опинилися в монастирському дворі, оточеному невеликими білими колонами. Чулося лише дзюрчання води та якісь далекі вигуки.

Джейсон обернувся до виходу з двору й побачив якихось людей, що стояли до них спиною. Він одразу подав Джулії знак сховатися, і вони обоє принишкли за колонами кружґанку.

Метрів за п’ятдесят від них двадцятеро вояків у бойовому спорядженні, у блискучих залізних обладунках тримали в руках гострі списи.

— Кажу вам, це якась помилка! — репетувала Облівія Ньютон, яку вони оточили. Манфред лежав обличчям у землю, а його розбиті дзеркальні окуляри валялися поруч.

— Ніякої помилки, ласкавий пане! — вигукнув один із вояків, звертаючись до того, хто був, мабуть, його зверхником. — Цих двох чужинців щойно впіймали в монастирському дворі.

— Я можу все пояснити! — вигукнула жінка.

— У темницю! — прогримів голос зверхника вояків.

Джейсон і Джулія задоволено перезирнулися.

— Їх упіймали! — прошепотів хлопчик.

— Яке щастя, що вони пішли першими…

Близнюки, ідучи вздовж кружґанку, намагалися триматися подалі від очей вояків, які, незважаючи на протести Облівії та Манфреда, вели їх геть.

Діти перетнули густо затінене місце, сподіваючись знайти інший вихід. Тоді побачили сходи, що вели вгору. Хлопчик глянув на сходинки, які губилися в темряві, і спитав сестру:

— У який бік підемо?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Автомобіль містера Ковенента стояв у дворі вілли Арго. Рік проминув вхідні двері будівлі й рішуче попрямував до Несторового флігеля, де світилися всі вікна.

Піднявшись сходинками, щосили забарабанив у двері.

Йому відчинив Леонард Мінаксо, загорнений у темний рушник із мокрим волоссям, прилиплим до чола.

— А ти що тут робиш? — запитав він рудого хлопця.

— Я можу тебе те саме спитати. Нестор удома?

Садівник вілли Арго підійшов, накульгуючи, і став за спиною доглядача маяка.

— А, Ріку, це ти. Заходь, ми з Леонардом саме… балакали.

Він кивнув чоловікові, щоб той відійшов від дверей і впустив молодого Беннера.

— А де Джейсон із Джулією?

— Вони пішли, — суворо відповів хлопчик.

Несторів голос лунав якось дивно.

— Як це? — старий аж пополотнів. — О цій порі? Але ж батьки помітять, що їх нема!

— І вони не самі.

— Що ти маєш на увазі? — садівник намацав стілець і сів, а сторож маяка кількома повільними кроками підійшов до Ріка.

Сперся на вмурований у стіну умивальник і сказав:

— Ти весь спітнів.

— Я біг, — відрізав той і знову втупився в Нестора. У його очах була ненависть та розпач. І невідкладне прагнення дізнатися правду. — Туди також пішли і Облівія з Манфредом.

Садівник розкрив рота і знов його закрив. Так стиснув пальці на колінах, що вони побіліли.

— Вони були на віллі. Застали нас зненацька та примусили ввійти у Двері Часу.

Старий лише хитав головою, неспроможний вимовити й слова.

Леонард гепнув кулаком об умивальник.

— Ще цього бракувало! Але як вони змогли сюди потрапити?

— Оце теж питання.

— Ти ж увесь час був тут, у саду? — не вгавав Леонард. — І хіба місіс Ковенент не було вдома?

— Перукарка! — вигукнув раптом садівник, звертаючись до обох. — Вони прийшли з перукаркою. У неї… Прокляття, який же я дурень! У неї був помічник.

— Манфред, — здогадався Рік.

— Облівія, мабуть, сховалася в машині. Я… я не подумав, що треба перевірити, — тоді звернувся до хлопчика. — А ти звідки тут узявся?

— Я втік. Побіг одним із тих коридорів, що ведуть до смерті.

— А Джейсон і Джулія?

— Не знаю. Гадаю, вони дісталися до «Метіди».

— І…

— Не знаю.

Нестор підвівся, підійшов до вікна й подивився на освітлені вікна вілли Арго.

— Варто попередити Ковенентів.

Рік чекав, що хтось із чоловіків заговорить, але ніхто не наважувався. Тоді запитав:

— Ви чудово знаєте, що там під скелею, чи не так? Знаєте все про печери, про поїзд вічної молодості, про підземні ходи… Знаєте про сад…

Відповіді не було.

— І знаєте, куди я звідти вийшов. Хіба ні? Ви це знаєте?

— Ти йшов через міст? — уточнив у нього Леонард Мінаксо.

— Авжеж, — запевнив хлопчик. — І бачив квіти.

Чоловіки стурбовано перезирнулися.

— Хто їх туди поклав?

Мовчання.

— Хто з вас двох Улісс Мур?

— Ріку… — пробурмотів доглядач маяка, але більше нічого не сказав.

— Ні, досить уже цього. Тепер я мушу знати все! Я з’ясував, що батько Мура відправився до Венеції, щоб Пенелопа могла одружитися з його сином! Я виявив, що могила Пенелопи порожня! І порожня також могила Улісса! Чому? Може, скажете мені?

Нестор відійшов на кілька кроків, нахилився й дістав з‑під дивану згорнуте в сувій старе полотно картини.

— Там, унизу Джулія і Облівія теж там, — почав схлипувати рудань. — Там також Джейсон. Я не знаю, що робити, я більше не знаю, що робити!

— Якщо вони сіли на корабель, то туди вже неможливо зайти, — Леонард звернувся до старого. — Еге ж?

Рік перевів затуманений слізьми погляд на садівника.

— Хто з вас Улісс Мур? — удруге запитав він.

Нестор, накульгуючи, підійшов до нього, сперся об стіл і, не кажучи й слова, розгорнув полотно картини.

Хлопчик подивився на зображене там обличчя. Полотно було розірване, а потім зшите знову. Він витер сльози руками.

— Це та картина, якої бракує на сходах?

— Так, — відповів сторож маяка.

Рік провів пальцем по імені, написаному внизу портрета.

Улісс Мур.

— То це ти? — прошепотів він.

Тієї самої миті хтось шалено затарабанив у двері флігеля. Садівник знову скрутив портрет і глянув на Леонарда, який якраз підбіг до дверей.

То був Фред Сонько.

— Здоров, Фреде! — вигукнув велетень із маяка. — Якими вітрами?

— У мене повідомлення для Нестора! — прошамкав той. — Повідомлення для Нестора!

— Повідомлення? — спитав Леонард. — Від кого?

— Від Пітера Дедалуса! — вигукнув Фред Сонько, розмахуючи свіжовидрукуваними аркушами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Примітка для читача

Зникнення нашого співробітника стає дедалі таємничішим. Адже незадовго до того, як віддати текст до друку, ми отримали цього листа. На конверті був поштовий штемпель Кілмор‑Кова. Дата — сімнадцять днів тому.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.