Переклад з польської — Ірини та Олени Шевченко.

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проєктом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

Рафал Косік

Фелікс, Нет і Ніка та орбітальна змова.

Книга п’ята

© Rafal Kosik, 2004–2018

© Дунець І. В., художнє оформлення, 2020

© ПП «АССА», 2020

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7670-52-9

Аннотація

Фелікс, Нет і Ніка поклялися, що відтепер уникатимуть небезпечних пригод. Останнім часом їх було забагато, і лише дивом все закінчилося щасливо. Однак, минає лише тиждень, і на святкуванні Нового року вони потрапляють у чергову халепу: діти випадково запускають на орбіту експериментальну ракету. От тільки вона нестабільна і становить серйозну загрозу — от-от має впасти на територію Польщі з руйнівною потужністю бомби! І схоже, що нічого неможливо з цим зробити, якщо трійця друзів не второпає, до чого тут мікроботи і шипоботи невідомої технології.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Для Яся

Автобус зупинився в місці, яке мало б називатися «Знову Заблукали». Окрім дірявого асфальту і стовпчика зупинки, там були тільки сплутані, густі дерева, кущі та брудний сніг. Відсутність ліхтарів зробила б темряву насправді темною, якби не міське освітлення, що відбивалося від низьких снігових хмар. Це місце десь між Віляновом і Натолінем, а можливо, навіть і далі становило анклав дикої природи, яка вислизнула з кліщів жадібної Варшави.

— Ми зарано. — Фелікс поглянув на годинник.

Вони поставили в сніг військовий мішок з напоями на вечірку.

— Ти сам хотів мати запас часу, — нагадав Нет. — Аби не спізнитися. Культура і таке інше… — Він позирнув на годинник друга, але серед кільканадцяти стрілок на кількох циферблатах не зміг зрозуміти, котра година. — Ти сьогодні з цим годинником? Котра?

— Вісімнадцята тридцять шість. Вечірка почнеться за двадцять чотири хвилини.

— Трохи холоднувато… А ми можемо прийти раніше… і допомогти з приготуваннями?

— Та ні, — відповіла Ніка.

На зупинці не було павільйона. Не було навіть лавки, тільки один забетонований у землі стовпчик зі знаком і розкладом автобусів. На самій верхівці прикручена маленька табличка з назвою зупинки, але наклейка від старості злізла і залишився тільки номер «01».

— Глобальне потепління забуло про Варшаву. — Нет потирав долоні та вуха. — Здуріти можна, Шпіцберсувалки[1]…

— Інші приїдуть, напевно, наступним автобусом. — Ніка подивилася на табличку з розкладом. — За двадцять хвилин.

— Супер. — Нет кивнув головою і почав тупцювати. — Реально, не можна прийти раніше? Допомогти салатик робити чи щось іще?

— Ні, — категорично заперечила Ніка.

— Культура — це кул… Може, багаття розпалимо?

Фелікс роззирнувся.

— Дерево мокре, — заявив він. — Щоб його розпалити, потрібно десь пів години.

— Що вигадаю, все не так… У тебе є чорний маркер?

— Є, а навіщо?

— Давай і побачиш.

Нет притягнув з кущів колоду — частину розпиляного стовбура дерева — та опер її об стовпчик зупинки. Узяв у Фелікса маркер і видерся на хитку підпорку. Трохи помалював на табличці, після чого зіскочив на землю і жбурнув колоду в кущі.

Табличка над знаком зупинки тепер мала напис: «Ніде 01».

— Може, це і не надто весело, але принаймні я зігрівся, — заявив Нет.

Кілька хвилин вони стояли й тупцювали. Ніка притулилася до Нета, навіть обв’язалася з ним своїм довгим шарфом. Фелікс мерз сам за пів метра від них.

— У вас однакові застібки‑блискавки на куртках, — зауважив він раптом. — Можете застібнутися ними, буде тепліше.

Нет порівняв блискавки‑застібки, відклав рюкзак і почав розстібати куртку.

— У тебе теж такі самі застібки. — Ніка подивилася на куртку Фелікса. — Можемо застібнутися утрьох.

— Ні, ні, ні… — Нет швидко застібнувся під шию. — Усі будуть сміятися.

— Заспокойся. Нам буде тепліше.

Нет неохоче з’єднав половину повзунка із застібкою Фелікса. Вони витягли руки з рукавів і утворили таким чином своєрідний спальний мішок для стоячих.

— Переваги глобалізації, — заявив Фелікс, розглядаючи застібку‑блискавку. — Обіцяв татові відправити місце розташування, — раптом згадав він. Витягнув телефон і почав клацати.

— Телефон з клавішами, як у вантажному ліфті цементного складу, — зауважив Нет.

— Дякую, але з ним можна падати зі сходів і занурюватися. Звідки цей сарказм?

— Від холоду. Для чого це місце розташування?

— Це координати GPS, аби він міг нас забрати. Хіба тільки ви хочете повертатися автобусом, який не приїде, бо водій спатиме на Новий рік.

— Гаразд. — Нет стенув плечима, що призвело до підняття всіх трьох курток. — Я не проти. Краще повертатися з твоїм батьком, ніж пішки.

— А як брато‑сестра? — згадав Фелікс. — Маленький хаосик уже вдома?

— Знаєш, я сподівався на маленький хаосик, але те, що діється, слід називати великим хаосом! Уяви собі два маленькі високотонові гучномовці, які в будь‑який час вмикають концерт «Chemical Brothers» за стіною з гіпсокартону, біля якої в тебе лежить голова, коли ти спиш. Поправка: коли ти намагаєшся спати.

— Співчуваю, — відповів Фелікс. — Але ти серйозно не радієш від того, що маєш брата й сестру?

— Це такий вид радості, коли виявляється, що у ванній прорвало кран над раковиною, а вода по параболі ллється у ванну, а не на підлогу. Так було в якомусь фільмі… Гаразд, я люблю його… їх. Навіть зможу віддати їм свій останній другий сніданок і таке інше.

— Уже вигадали імена? — поцікавилася Ніка.

— У мене була ідея назвати брата Сервер, а сестру Дискетка, але це нікому не сподобалося. — Нет засміявся і замахав рукавами, запускаючи під куртки холодне повітря. — Старі вагаються між Анею і Зузею. Чи якось так… Сподіваюся це не буде щось банальне. Щоразу вони пропонують нові імена, а я зазвичай не погоджуюся з цим… вторгненням у мій дім!

— То ти зовсім не щасливий? — запитала Ніка.

— Щасливий, але… ну розумієш… Є такий малий клопіт з нічною тишею… і взагалі з тишею. Ну і ще один — з пелюшковими ароматами.

Вони почули двигун автобуса.

— Головоніг сухопутний! — вигукнув Оскар, який вийшов з автобуса першим. — Триголовоніг сухопутний!

— Замовкни! — рявкнув Нет і почав розстібати блискавки.

— Просто було холодно, — пояснив Фелікс, допомагаючи другові з застібками. — Довго на вас чекали.

Врешті їм вдалося вивільнитися. Вони привіталися з Оскаром, Віктором та Люціяном.

— Шкода, що ми не купили феєрверків, — промовив Люціян.

— Тато Ґілберта повинен щось мати, — зауважив Фелікс. — Він хімік.

— І не зовсім… стабільний психічно, — додав Нет. — Боюсь, одразу після підпалення феєрверків тата Ґілберта на столі президента США задзвонить червоний телефон.

— Ви гадаєте, вони весь час будуть з нами? — стурбовано запитала Ніка. — Маю на увазі батьків Ґілберта.

— Ґілберт трохи схиблений, але це було б уже занадто.

Ушістьох вони перейшли дорогу і рушили вузькою ґрунтівкою, ковзаючи на зледенілих коліях. За кількадесят метрів кущі відкрили щось на кшталт заїзду перед ворітьми. Будинок стояв самотньо серед чагарників та старих дерев на самому схилі Вісли. У нього було три поверхи і похилий дах. У кількох вікнах горіло світло, з труби валив дим. Коло дверей гаража стояв дуже старий і дуже брудний Форд Скорпіо[2]. Далі було настільки темно, що навколо цілком могли розташуватися справжні джунглі.

— О, — промовив Оскар.

Фелікс, Нет і Ніка вже колись були тут, але інші бачили будинок уперше. І зараз вони розмірковували, чи зустрічати Новий рік у власному домі перед телевізором — такий уже відстій. Люціян роздивлявся дзвоник.

— Гадаєте, вони вже нас помітили? — запитав він, але постать у вікні на другому поверсі розвіяла його сумніви.

— Хто взагалі придумав зустріти Новий рік у домі Ґілберта? — застогнав Оскар.

— Ґілберт, — відповів Нет. — Не турбуйся. Це може бути цікаво.

Вони озирнулися на звук двигуна і, осліплені фарами, відступили вбік. Великий елегантний автомобіль продирався зледенілою дорогою. Днищем він шкрябав об замерзлий сніг. Коли перед ворітьми зупинився чорний Лексус, усі затримали подих. Задні двері прочинилися, і з них вийшла… Аурелія, вдягнута в шубу до землі.

— Привіт, — промовила вона, помітивши однокласників. — Не працюють ліхтарі?

За Аурелією у дверях автівки з’явилися білі черевики, довгі ноги й решта Клаудії. Біле волосся було зібране у вишукану зачіску, створюючи враження, що голова вдвічі більша.

— Немає ліхтарів, — ствердила вона похмуро, зачиняючи двері.

Вікно в передніх дверях опустилось. і з нього визирнув тато Аурелії.

— Ти… впевнена? — запитав він, роздивляючись будинок та огорожу.

— Я в розпачі, — пояснила Аурелія. — Три інші вечірки скасували, тож залишилося… це.

— Боюсь навіть думати про таке місце. — Тато Аурелії дивився на будинок.

— Боїшся за машину?

— Це теж. Але… я говорив про тебе.

— Не хвилюйтеся, — заспокоїв його Люціян. — Вона буде не сама.

Батько Аурелії поглянув на нього так, ніби хотів сказати: «І цього теж боюсь». Але він нічого не відповів. Зачинив вікно, розвернувся і, буксуючи в снігу, поїхав.

Двері будинку відчинилися.

— Чому не дзвоните? — закричав до них Ґілберт.

— Як би тобі сказати… — почав Нет, але Ніка штурхнула його в бік.

Ґілберт залишив відчинені двері й пішов до них по недбало очищеній стежці. З хвилину він шарпав за ручку старої дерев’яної хвіртки. Коли нарешті вона піддалася, хлопець ледь не впав на льоду. Вони привіталися й пішли в бік будинку.

— Зачекайте! — позаду пролунав дівочий голос.

Хтось біг у їхній бік, за кілька кроків щоразу послизаючись на снігу. Маленька постать із блідим обличчям, ледь помітна в темряві.

— Хтось має осиковий кілок? — запитав Нет, але ніхто не засміявся.

Постать підбігла до хвіртки й схилилася, аби перевести подих. Це була Зося.

— Звідки ти взялася? — запитав Віктор.

— Пропустила зупинку… — захекано відповіла вона.

— Ти їхала тим самим автобусом, що й ми, і не підійшла?

— Не хотіла нав’язуватися, — Зося стенула плечима.

— Умієш маскуватися, — додав Оскар. — В автобусі було, може, осіб зо п’ять. Чому не вийшла на зупинці?

— Бо… це була зупинка на прохання.

— Ага… і ти не хотіла створювати проблеми водію. Зрозуміло.

У відчинених дверях на порозі будинку з’явився батько Ґілберта.

— Ти забув про термодинаміку, синку! — закричав він, схопившись за ручку. — Покарання — п’ять хвилин на морозі!

Він гримнув дверима. Усі завмерли з роззявленими ротами, але до того, як хтось зміг щось запитати, двері відчинилися знову.

— Заходьте, заходьте, я пожартував. Тільки швиденько, бо наш будинок не має шансів у боротьбі з температурою всієї Північної півкулі.

Вони швидко зайшли, щоб не нарватися на черговий «жарт». Пан Куртач був кремезним, злегка згорбленим чоловіком із сивим волоссям, яке стирчало в усіх можливих напрямках. Він був одягнений в елегантний піджак від смокінга, але на сірий светр, у картаті штани й кросівки. Вигляд це мало дивний, але, безперечно, було набагато зручнішим, ніж те, що зазвичай одягають до смокінга.

Діти повісили куртки в холі й зайшли до салону. На відміну від тата, мама Ґілберта була прикладом елегантності. Елегантності у версії ретро, якщо точніше. Вона була худою, навіть кістлявою, що додатково підкреслював сильно затягнутий на талії костюм, скроєний у стилі тридцятих років (можливо, костюм і походив з того часу). Вона стояла, наче у кіно, спершись об фортепіано, якого не використовували, бо на ньому стояло безліч дрібничок. Пані Куртач вигляд мала такий, наче позувала для портрета, який потім повісять у золотій рамі на головне місце в салоні. Вона завмерла, усміхаючись до гостей, і поворухнулася, тільки коли всі зайшли до кімнати.

— Ах, нарешті ви тут! — Вона розвела руки, а потім склала долоні й дивилася на дітей, явно очікуючи відповіді.

Феліксу це нагадало поведінку японських роботів‑прототипів, коли в них зависає система. Нет хотів сказати щось типу: «Ах, авжеж ми тут». На щастя, його випередила Ніка:

— Ще не всі, але більшість. Чи можемо чимось допомогти?

— О ні! Усе готове. — Пані Куртач махнула навколо жестом доброї феї, яка розсипає місячний пил. — Закуски розставлені в алфавітному порядку за рухом годинникової стрілки. Для зручності. Салати в холодильнику. Ґілберт знає всі наступні кроки.

На це важко було щось відповісти. Навіть Ніці.

— Схоже, шампанське вже відкоркували… — буркнув Нет. На щастя, тихо.

Салон був заставлений відполірованими до блиску антикварними меблями, що наводило на думки про будинок старих тіток. Пахтіло легкою затхлістю та їжею. Ніхто не мав бажання перевіряти, чи мисочки з горіхами, чипсами, порізаною морквою та всілякими іншими закусками стоять в алфавітному порядку. Діти нерухомо й мовчки дивилися на господиню, а вона — на них. Ґілберт потирав долонею чоло і вдавав, наче над чимось замислився.

— Ще приємний акцент… — Мама Ґілберта переводила погляд з дитини на дитину. — Ми залишаємо вас у надії, що ви винесете з нашого дому тільки гарні спогади.

До кімнати зайшов пан Куртач із шубою своєї дружини. Шуба мала такий вигляд, наче було пошита з новозеландських летючих кротів. Навіть Аурелія витріщила очі.

— Ми з мамусею поїдемо на танці. Будемо шаленіти до світанку. Їжі вам вистачить. Пиво в холодильнику пораховане. Як повернемося, його може бути більше, але не менше.

— Охо‑хо‑хо… — засміялася господиня, затуляючи рота долонею. — Це було не всерйоз.

— Музика отам. — Тато вказав на стос дисків біля чогось схожого на архаїчну колонку. — Це твори поза часом. Вам точно сподобається.

Він одягнув довгошерстий кожух по коліна. Тепер обоє вони виглядали наче постаті з фантастичного фільму. Вони вийшли з будинку і сіли у Форд. Гості зібралися біля вікна. Замість скреготу стартера до них долинув свист, схожий на звук швидкісного турбореактивного двигуна. Коли звук перейшов на високий писк, машина почала рухатися. З вихлопних труб вирвався сяючий газ.

— Якась турбіна, — зауважив Фелікс. — Біогаз?

Ґілберт кивнув.

— А це законно? — запитав Фелікс.

— Гм…

Форд під’їхав до воріт, пхнув їх бампером, стулки відчинилися, а потім зі стогоном пружин зачинилися за машиною.

— Класно… — кивнув головою Фелікс.

— Слова про винесення гарних спогадів означали невинесення срібного столового начиння? — запитав Нет.

— Ми можемо про це не згадувати? — попросив Ґілберт. — Допоможіть відсунути меблі під стіну.

Меблі було встановлено досить незручно. Кожен рух загрожував звалити якусь фігурку чи вазончик. Шлях через салон нагадував смугу перешкод, яка доповнювалася ще й перешкодами кулінарними. Почалася перестановка. Ніка з Зосею переставляли дрібнички, хлопці пересували меблі. Аурелія і Клаудія стояли біля виходу і було схоже, що вони хочуть утекти. Вони точно не пасували до декорацій. Аурелія була вдягнена в блискучу мініспідницю та обтислий білий светр, а Клаудія — в рожеву мінісукню. Лише за кілька хвилин, коли салон набув більшої функціональності і втратив естетику, вони посідали на софу і з нудьгою в очах стали розглядатися навкруги. Закуски перенесли на стіл у їдальні, що розташовувалася біля салону. Люціян, Оскар і Віктор одразу почали знищувати горішки та чипси.

— У тебе тут купа старого брухту, — зауважив Нет.

— Те, на що ти сперся, — це столик для самовара 1848 року. Колись ним користувався Юліуш Словацький. Він коштує як маленька автівка.

Нет відскочив наче ошпарений.

— Чорт! Я тільки стер з нього кількаатомний шар… Сорі.

Дзвоник у двері анонсував появу чергової групи гостей. Цього разу прийшли Горацій і Куба.

— Зачиняйте двері! — крикнула до них Аурелія. — Холодно!

Нет почав переглядати диски. З кожним наступним він кривися дедалі дужче.

— Поза часом, як календар п’ятдесятих років, — оцінив він.

З кишені Нет витягнув маленький МР3‑плеєр, а з рюкзака, що лежав під стіною, дістав кабель і під’єднав його до колонки. Погрався встановленням басів і високих тонів, обрав черговість відтворення. Нарешті заграла музика. Атмосфера трохи потеплішала.

— А немає в тебе чогось кращого? — запитала Клаудія.

— У мене немає чорношкірих співачок, які синхронно стогнуть, якщо ти про це, — він похитав головою. — Тільки хіп‑хоп і техно.

— Допоможіть, — кинула Ніка в бік софи.

— Ми не придатні до фізичної роботи. — Аурелія почала роздивлятися свій манікюр.

— Ми прийшли на вечірку, а не на роботу, — додала Клаудія. Вона витягла телефон і почала писати есемеску.

Ніка зітхнула і повернулася до кухні, де разом із Зосею намагалася розсортувати смаколики, які принесли гості. Кухня була відділена від салону великою їдальнею, а через другі двері можна було вийти й побачити посеред дому сходовий майданчик, після чого коротким коридорчиком повернутися до холу. Тією дорогою зайшов до кухні Куба, який залишився головою класу, бо в день виборів хворів удома. Хоча він був останньою людиною, придатною до виконання цих функцій.

— Я приніс чипси, — похвалився він, простягаючи Ніці пачку. — Ще купив кілька пачок горішків, але забув їх у магазині.

Дівчина відкрила пачку і висипала вміст у миску.

— Чипсовий порошок? — здивувалася вона, дивлячись на щось, що виглядало не як зазвичай.

— Я випадково сів на них в автобусі, — стенув плечима Куба.

Ніка поміркувала, а потім засунула в миску ложку.

У дверях з’явився Оскар.

— Як усі щось принесли, то обіжремося так, що не зможемо танцювати.

— Аурелія та Клаудія нічого не принесли, — зауважила Ніка.

— Себе принесли, — промовив Оскар. — Сидять і гарно пахнуть. О, зроблю їм фотку.

— Поклич краще хлопців, нехай допоможуть, — попросила Ніка. — Ми самі тут не впораємся.

Оскар щось невиразно буркнув, витягнув з кишені маленький фотоапарат і пішов до салону. На кухню зазирнув Люціян.

— Ти така сама, як моя мама, — зауважив він. — Можеш знайти роботу там, де її немає. Занеси це все до їдальні, та й годі. Кожен собі візьме що схоче.

— Треба, щоб було гарно.

Люціян підійшов до кухонного столу, загріб жменю чипсового порошку з миски і захрумтів з виразом обличчя експерта. Потім висипав до рота залишки з пакета.

— Смакує так само, — заявив він.

— Співчуття твоїй майбутній дружині, — весело промовила Ніка.

— Я не збираюсь одружуватися.

До кухні зазирнув Фелікс.

— Я можу тут щось подивитися, так? — запитав він, відчиняючи шухляди.

Він передивися всі, доки не знайшов фольгу. Відірвав величенький шмат, поклав фольгу на місце і пішов до салону, по дорозі формуючи зі шматка фольги маленьку мисочку. Присів на підлозі і викруткою почав пробивати в алюмінії маленькі дірочки. Зося стояла у дверях їдальні й уважно за ним спостерігала. Фелікс не звертав на неї уваги. За хвилину алюмінієва мисочка нагадувала друшляк. Тоді він витягнув з рюкзака моток тонкого дроту, відрізав десь п’ятнадцять сантиметрів і зробив з нього маленьку підставку у формі петлі з рівним шматком, що стирчав угору. Підійшов до лампи біля софи, зняв з неї абажур і на лампочку поклав петельку. На верхівку дроту обережно опустив мисочку з фольги. Погасив усе світло. Кімнату наповнили світлі цятки, що повільно плавали по стінах.

— Підсвітка, — промовив Нет. — Непогано.

— Коли лампочка нагріється, то тепле повітря почне швидше обертати підсвітку, — пояснив Фелікс. — Отвори зроблені під кутом.

— Ясно! — здригнувся Нет. — Тепле повітря… Воно ж вивітрилося.

— І взагалі не стає тепліше, — промовила Аурелія. Вона незадоволено сиділа на канапі, з накинутою на плечі шубою. — І нудно.

— Можемо організувати змагання зі шмаркання на морозі проти вітру, — запропонував Нет.

— Не будь огидним, — попросила Ніка. — Вигадай щось.

— Умію жонглювати одним яблуком.

Люціан сів на канапу біля Аурелії, підсовуючись під шубу. Клаудія зітхнула й пересіла на підлогу, притулившись до калорифера спиною.

— Холодно, — заявила вона.

— Батько економить біогаз, — пояснив Ґілберт, але помітив здивовані обличчя однокласників й додав: — Будинок на самозабезпеченні. Світло й тепло виробляються з біогазу. У саду стоять великий біогазовий пристрій і кілька цистерн, у підвалі — генератор струму. На жаль, узимку газ повільніше виділяється.

— А з чого твій старий робить біогаз? — поцікавився Фелікс.

— З органічних відходів. Листя і таке інше…

— Неважливо з чого, важливо, аби було тепло, — застогнала Аурелія.

— Піч є в підвалі, але старий забороняє туди спускатися…

Розмову перервав глухий вибух. Усі рефлекторно схилилися, подумавши про цистерни з біогазом. Тільки Ґілберт зберігав спокій. Він витягнув з кишені телефон і промовив у нього: «Алло».

— Немає дурніших мелодій на дзвоник… — буркнув Нет. — Але це не стосується сина божевільного хіміка.

— Вийти з автобуса, перейти на інший бік вулиці і далі прямо, — промовив Ґілберт у слухавку. — До зустрічі! — Він сховав телефон і пояснив: — Забули, як їм іти. Клеменс, Целіна, Ламберт, Геральд і, здається, Зося.

— Я тут, — тихо промовила вона з‑за його спини. — Я тут від початку.

— А, точно! — Хлопець розвернувся. — Якось тебе не помітив. Щось ти давно до мене не приходила…

— Ми розсталися, — нагадала йому Зося.

— Серйозно?

Вона енергійно закивала.

— Місяць тому… — додала.

— Не пам’ятаю… — Ґілберт наморщив лоба. — А чому?

— Бо ти не звертав на мене уваги, — Зося майже шепотіла. — Я казала тобі…

— Сорі. Напевно, я про щось інше думав, коли ти мені говорила. Хтось хоче салату на початок?

— З біогазу? — посміхнувся Нет.

— З біогазу тільки соус, — відповів не моргнувши Ґілберт. — Усе, що є в холодильнику, окрім пива, можемо брати. Решта — в підвалі, у другому холодильнику. А, я не повинен був це казати.

— А є щось тепле? — запитала Аурелія.

— Є тепла кола.

Музика змінилася на повільнішу. Люціян підхопив Аурелію під руку і витягнув на середину кімнати.

— Погрієшся, — промовив він, закружлявши її.

Ніка багатозначно поглянула на Нета, на що той зреагував, потягнувши її танцювати. Зося поглянула на Фелікса, але той, як зазвичай, цього не помітив. Дівчина й мала такий вигляд, наче всіх зусиль доклала для того, аби стати непомітною. На ній була проста старенька сукня. Але Фелікс узагалі не звертав уваги на оточення, поглинутий розв’язанням проблеми. Його зацікавив клапан на радіаторі. Хлопець відкрутив його до максимуму, перевірив вентиляцію. Потім торкнувся труби — вона також була холодною.

— Твій тато заправляв автівку перед виїздом? — Він подивився на Ґілберта. — З цієї самої установки? Може, він забув відкрутити якийсь вентиль?

— Тут трохи холодніше, ніж учора, — визнав хлопець. — Але тільки трохи.

Удруге всі пригнулися, почувши вибух.

— Алло? — промовив Ґілберт у слухавку. — У якому лісі? Для чого ви заперлися в ліс? Не панікуйте. Тут немає кабанів, вовків чи тигрів. Я впевнений. Може, собаки. Залишайтеся там. Я зараз прийду. — Він сховав телефон і заявив: — Вони десь у радіусі пів кілометра, і їх переслідує страшна такса. Я зараз повернуся.

— Зачекай, я з тобою. — Люціян відпустив Аурелію і рушив за Ґілбертом.

— Але ж… — дівчина розвела руками.

— Заспокойся. Зараз повернемося.

Віктор і Оскар також підійшли до дверей, задоволені, що нарешті щось відбувається.

Ніка знайшла на кухні кілька свічок, розставила їх у салоні і запалила.

— Зробіть щось, аби стало тепліше. — Аурелія подивилася на Фелікса, потім на Нета. — Тоді, можливо, вечірка не здохне до кінця.

Фелікс замислився.

— Зазвичай у таких будинках управління піччю електронне. Можна перепрограмувати на вищу температуру.

— Тато Ґілберта це помітить, — втрутилася Ніка.

— Потім знову зменшимо.

— Ви не можете перепрограмувати чиюсь піч!

— Це просто! — заявив Фелікс. — Там є кнопки «плюс» і «мінус».

— А як щось зламаєте?

— Тобі що, байдуже, якщо буде зіпсовано Новий рік? — вигукнула Аурелія. — Ти навіть не намагалася святково вдягтися.

Ніка похитала головою й відвернулася до вікна. Вона справді була у своєму звичайному одязі: масивні мартенси, товсті колготки, кенгуруха з капюшоном і джинсова курточка. А з нагоди свята вона замість чорної вдягла сріблясту спідничку. Це не було бальне вбрання, але, безумовно, стильне.

— Ви боїтеся, — фиркнула Аурелія.

— Я боюся?! — обурився Нет.

— Сподіваюся, ти не даси себе спровокувати? — запитала його Ніка.

— Звісно, ні… Але справді якось холодно.

— Уже восьма минула, — заявила Аурелія. — Немає сенсу аварійно пересуватися на іншу вечірку… Велика дяка, що спаскудили мені Новий рік!

— Тобто це наша вина?! — здивувалася Ніка.

— Ну не моя ж. Атмосфера безнадійна. Зовсім не новорічна. Хочеш потанцювати? — Вона поглянула на Нета.

До того як хлопець устиг відповісти, Ніка схопила його за руку і потягнула на середину кімнати.

— Я не вмію танцювати, — швидко заявив Фелікс, коли Аурелія перевела на нього погляд.

Дівчина кивнула головою з жалкуванням, потім подивилася на Кубу з Горацієм, які розмовляли біля стіни, і похитала головою ще раз.

Фелікс пішов до їдальні по канапки. Зося сиділа за столом і хрумтіла горішками. Вона водила за хлопцем очима, поки він вибирав з мисок смаколики, і воювала з собою, аби щось сказати. Нарешті ковтнула слину й запитала:

— А в тебе є…

У цей момент задзвонив телефон Фелікса.

— Запали світло перед дверима. — Це був Ґілберт. — Вимикач біля вішака.

— Окей, ви знайшли їх?

— Так, але тепер усі разом загубилися. Будемо орієнтуватися на світло… Не панікуй! Напевно, це якась сарна їх залишила… Це не тобі, сорі.

— Якісь сліди?

— На снігу. Целіна в бабській істериці… — Ґілберт за мить засміявся. — Саме залазить на спину Клеменса, а Оскар бігає навколо і фоткає. Шкода, що ти цього не бачиш…

— Окей, — усміхнувся Фелікс. — Уже запалюю світло.

Він сховав телефон і подивися на Зосю.

— Що ти казала?

— Нічого. — Вона опустила очі. — Я тільки…

— Мушу йти, — кинув Фелікс і повернувся до салону. — Знайшли їх, — повідомив він. — Але всі знову загубилися.

Пісня скінчилася. Нет відпустив Ніку.

— Якось тупо танцювати тільки вдвох, — сказав він. — Прийдуть інші, то вечірка розворушиться.

Ніка здригнулася.

— От бачиш! — зрадів Нет. — Тобі теж холодно!

— Холодно, — погодилася Ніка, — але… добре було б закінчити цей рік без залагоджування чергової проблеми.

— Ми тільки оцінимо ситуацію, — пообіцяв Фелікс, рухаючись у бік холу.

Нет із радістю пішов за ним. У Ніки опустилися руки, і вона рушила на кухню, аби зробити собі чаю.

Фелікс запалив світло зовні й знайшов двері до підвалу. Вони не були замкнені, як усі інші двері в холі та короткому коридорчику. У підвалі пахло вологістю. Лампочка нагорі сходів перегоріла. Хлопці обережно спустилися темними сходами. Дісталися донизу, і Фелікс почав мацати руками стіни в пошуку вимикача. На протилежній стіні слабко світилось кілька червоних лампочок.

— Засвічую, — буркнув Нет.

Він навпомацки дістався до лампочок і клацнув перемикачем, розташованим під ними. Лампочки змінили світло на зелене, але більше нічого не відбулося. Фелікс лише за мить намацав вимикач, і під стелею загорілася гола лампочка. Діти розчаровано зітхнули. Перед ними на тлі нештукатурених стін гарчала та попискувала конструкція з труб, клапанів, циферблатів, помп та цистерн.

— І де тут кнопка «плюс»? — запитав Нет.

— Гм. — Фелікс потер підборіддя. — Це трохи складніше. Але це точно піч.

Піч, у формі прямокутного блока з круглою цистерною нагорі, стояла під стіною. До неї підходило кільканадцять різної товщини труб, на яких було кільканадцять різних вентилів.

— Тупо буде повернутися ні з чим, — буркнув Нет.

— Гм, — повторив Фелікс.

— Але ж ти розумієшся на таких… — Нет простягнув руку в бік печі, — на таких… речах.

Фелікс підійшов до печі, яка точно не керувалася електронно. Відчинив дверцята топки.

— Ледве тліє.

— То вигадай, як її підкрутити.

Фелікс якийсь час поаналізував лабіринт труб.

— Наче цей… — Він указав на вентиль на жовтій трубі. — Схоже, що це має бути він.

— Але ти знаєш чи тільки припускаєш?

— Припускаю, що знаю.

Фелікс поклав руку на вентиль і повернув. Нічого не змінилося. Він відкрутив наступний — без змін. Відкрутив наступні п’ять вентилів, але це теж ні до чого не привело.

— Пам’ятаєш, які ти відкрутив? — Нет відступив і приготувався до втечі, якщо ефект дій друга виявиться занадто ефектним.

— Краще допоможи, замість того щоб тікати. — Фелікс силувався відкрутити наступний вентиль. — Заклинило.

— Я тільки відступив, аби мати кращу перспективу бачення…

Нет підійшов, і вони разом навалилися на вентиль. Без результату.

— Він уже відкручений, — раптом заявив Фелікс. — Це проходить тут, звідси… — Він пальцем показував чергове розгалуження. — А потім виходить зі стіни назовні. Якщо тут відкручене, а нічого, то значить, що з другого боку мусить бути ще один вентиль. Ходімо.

Вони вибігли з підвалу. Нет зазирнув до салону й гордо заявив:

— Ми на правильному шляху.

Вони накинули куртки, вийшли надвір і обійшли будинок з південно‑східного боку, де починалася тераса лабораторії батька Ґілберта. Далі вже був схил, а за лісом, що тягся внизу, тремтіли маленькі вогники далеких будинків.

— Вона мусить десь тут виходити. — Нет ішов першим.

— Зачекай, у мене є ліхтарик.

— Спок, я добре бачу в темряві… Ауч!

Фелікс надів на чоло ліхтарик на гумці, запалив його й освітив Нета, який піднімався зі снігу.

— Я знайшов її органолептичним методом. — Нет масажував ногу. — Колінолептичним, якщо точніше. Це точно вона.

Він показав на трубу, що йшла за двадцять сантиметрів над землею. Вона з’єднувала підвал з високим циліндричним резервуаром газу, що стояв у кільканадцяти метрах далі.

— Вентиль! — Фелікс опустився на коліно в сніг.

— Усе просто. Крути. Потім закрутимо в те саме положення.

— Лічи оберти.

Фелікс із натугою почав крутити. Вентиль поскрипував, але повертався. Він був замалим, аби крутити вдвох. Нет повернувся до масажування ноги. Раптом краєм ока він побачив якийсь рух у темряві. Стривожено подивився в той бік. Тріснула зламана гілка.

— Може… — Він ковтнув слину. — Може, вже підемо?

— Хвилинку. — Фелікс кряхтів, аде вентиль повільно повертався. — Заіржавів…

— Щось шумить, — нервово озирався Нет. — Значить, працює. Повертаймося до тепла.

— Скільки було обертів?

— Еее… п’ять.

— Ти рахував?

— Чотири.

— І скільки ж саме?

— Від трьох до семи. Можливо. Повертаймося вже! Я щось бачив…

Фелікс махнув рукою і підвівся. Вони пішли назад, але перед дверима Нет раптово зупинився і схопив Фелікса за рукав.

— Коли ми виходили, цього тут не було! — драматичним жестом він вказав на землю.

У світлі ліхтарика виразно було видно сліди якихось копит. Вони мали такий вигляд, наче хтось кожні десять сантиметрів робив біля себе дві дірки ніжкою від табуретки. Якийсь час хлопці витріщалися на сліди.

— Наче щось скакало, — вирішив Фелікс.

— Маленьке кенгуру з причепленими на лапки корками від шампанського… Подумаємо про це всередині.

Фелікс не слухав його. Він підійшов ближче до слідів і нахилився.

— А тут уже вони не одні біля одних, — зауважив він. — Тут праві і ліві сліди по черзі, як у людини.

Він посвітив далі. Сліди вели до розваленого від старості сараю в кутку ділянки, але вони могли так само вести і звідти.

— Прошу… — наполягав Нет.

— Це було щось маленьке, як середній пес, але двоноге… Подивись, у кількох місцях воно наче хиталося.

— Гаразд, це був гном під кайфом. Ходімо всередину… пліз…

— Цікавенько…

— Я вже жалкую, що показав тобі це. Ходімо поразважаємося, замість того щоб тут мерзнути.

Якби вони в цей момент озирнулися, то, безперечно, втратили б бажання розважатися.

Вони ввійшли і зняли куртки.

— Ну, одразу тепліше стало, — оцінив Нет, старанно замикаючи двері на засув.

— Ми прийшли з морозу, тому тобі так здається, — спростував Фелікс. — Це ненадовго.

— Що то могло бути? — Нет махнув головою в бік дверей.

— Не знаю, але самі вони тут не з’явилися. — Фелікс витягнув телефон і набрав номер Ґілберта. — Попереджу про всяк випадок.

До холу зайшла Ніка.

— І як успіхи в тому, щоби втягнути нас у клопоти? — іронічно запитала вона.

— Ми бачили сліди… якогось кабана чи чогось такого…

— Це точно пес, — дівчина похитала головою. — Тут кілька будинків.

— Ґілберт не відповідає, — промовив Фелікс. — У тебе є номер Целіни?

Нет витягнув телефон і набрав номер. Хвилину тримав апарат біля вуха, потім опустив і похитав головою.

— Нам холодно, — заволала з салону Аурелія.

— Ми працюємо над цим, — відповів Нет.

Ніка розвела руками і зі злістю подивилася на нього.

— Ну що? — він стенув плечима. — Я правду кажу.

— Побачимо, чи запрацювала пічка, — запропонував Фелікс.

— У мене погане передчуття, — повільно промовила Ніка.

Фелікс і Нет рушили в підвал. Піч, на жаль, працювала так само, як і до їхнього втручання. Фелікс почав знов аналізувати схему вентилів, а Нет уважніше придивився до панелі з перемикачами та індикаторами. Він підняв маленьку кришку.

— Тут кодовий замок, — зауважив він.

Фелікс підійшов і придивився зблизька.

— Найпростіша модель! — зрадів він.

За кілька секунд він викрутив чотири шурупи й висунув клавіатуру. До неї йшли тільки два дроти.

— Не потрібно знати код. Досить ці дроти з’єднати.

Зсередини посипався пил і трохи піску.

— Це вже занадто! — пролунало за їхніми спинами.

Хлопці аж підскочили. На сходах стояла Ніка.

— Не можна так нишпорити в чужому будинку.

— Але тут холодно, — Нет стенув плечима.

— Аурелії тут холодно, — зі злістю кинула Ніка.

— Але ж ми добре діло робимо.

— Під’єднаю це і валимо, — сказав Фелікс.

Ніка підійшла до них. Подивилася на контрольну панель на стіні і криву клавіатуру.

— Ти впевнений? — запитала. — Якщо батько Ґілберта встановив кодовий замок до печі, то, може, була якась причина.

— Жадібність, — відповів Нет, після чого додав іншим тоном: — Або вибуховий характер печі… Може, це реально… трохи ризиковано.

— А з іншого боку… — Фелікс потер підборіддя. — Якщо ми цього не зробимо, то все, що зробили доти, не мало сенсу.

— Логічно, — погодився Нет.

Вони подивилися на Ніку, а вона поглянула на піч і на гідравлічний балаган навкруги.

— Я краще сидітиму в куртці, — вирішила вона.

— Максимум я його вимкну. — Фелікс висунув один із дротів і торкнувся контакту іншого. Над клавіатурою ввімкнулися світлодіоди. Червоні циферки показували «03: 35». — Ось чому так холодно! Годинник погано виставлений, і піч вимкнулася на ніч.

Ніка схилилася і підняла з землі кругле скельце.

— Що це таке?

— Відпало від якогось індикатора, — пояснив Фелікс.

— Ні… — Дівчина підійшла до вікна. — Дивіться!

У вікні, над ручкою, був круглий отвір. Вона притулила уламок скла — пасував ідеально.

— Воно відчинене, — зауважив Фелікс.

Вікно дійсно було тільки прикрите і легко хиталося од вітру. Фелікс потягнувся до ручки і замкнув вікно.

— Буде трохи тепліше.

— Для чого робити круглий отвір у вікні? — запитала Ніка.

— Наприклад, аби засунути крізь нього сто п’ятдесят восьму трубу, — відповів Нет. — Ми ж у будинку шаленого хіміка, який часом перетворюється на абсолютно шаленого сантехніка.

— Спробую переставити годинник на правильний час, — Фелікс повернувся до клавіатури. — Може, тоді піч запрацює. Зараз… восьма двадцять п’ять.

У цей момент остання цифра на дисплеї змінилася з п’ятірки на четвірку. Фелікс завмер із занесеним над клавіатурою пальцем.

— Це не час, — заявив Нет. — Він щось відраховує… Це таймер, а не годинник.

Фелікс знову поглянув на свій годинник. Була восьма двадцять шість.

— Стільки часу залишилося до півночі, — промовив він. — Може, з якоїсь причини піч може запрацювати тільки опівночі?

— Це звучить малоймовірно.

— Відключіть це все, — попросила Ніка. — Закрутіть, що відкрутили, і ходімо пошукаємо обігрівач.

— Якби ж я пам’ятав, які вентилі крутив, — відповів Фелікс.

Раптом десь усередині труб увімкнулася помпа, і шум набрав силу. Однак полум’я в печі не збільшилося.

— Краще це від’єднати… — Нет проковтнув слину. — Почне гріти опівночі, то потеплішає на ранок. Вимкни цей дисплей, і валимо звідси.

Фелікс від’єднав дріт і увіткнув у первинне положення. Але таймер не згас.

— Чудово… — зітхнув Нет.

— Так уже влаштований цей світ, — сказав Фелікс. — Як хочеш зробити щось гарне, завжди будеш покараний…

Він повернув клавіатуру на місце і клацнув перемикачами над червоними лампочками. Однак вони не змінили кольору. Він клацнув кілька разів. Безрезультатно.

— Гм…

— Може, замалюємо їх зеленим? — запропонував Нет.

— Мусимо про все розповісти Ґілбертові, — вирішила Ніка. — Він знає, як це вимкнути.

— Здуріла. Це вже точно зіпсована вечірка.

— Ти ніколи не бачила розлюченого Ґілберта.

— І його все одно немає, — Фелікс стенув плечима. — Може, воно саме вимкнеться з запізненням.

— Але ж ти знаєшся на таких речах, — застогнав Нет. — Вигадай щось!

— Тоді все це треба розкрутити.

— Тсс… — сказала Ніка і вказала пальцем нагору. Грюкнули вхідні двері, пролунали кроки в холі. — Повернулися.

Хвилину вони прислухалися.

— Уже не хочеш йому розповісти? — запитав Нет.

— Може, зачекаймо з цим якийсь час… — погодилася вона.

— Спробую щось вигадати, — пообіцяв Фелікс.

Вони вимкнули світло і, скориставшись тільки ліхтариком Фелікса, піднялися сходами. Нет прочинив двері й подав знак, що шлях вільний. Вони прослизнули в хол і коридорчиком дісталися до кухні задніми дверима. У їдальні вже їли канапки Клеменс, Целіна, Ламберт та Геральд. Друзі привіталися, з Ламбертом менш приязно, а Нет надзвичайно холодно привітав Геральда — усе ще не вибачив йому спроб підкотити до Ніки на початку навчального року.

— Шлях від зупинки дуже простий, — зауважив Фелікс. — Тут не можна заблукати.

— Було непросто, але ми це зробили, — пояснила Целіна, смикаючись під музику. На обтислі леґінси вона надягла коротеньку сукню з мерехтливої золотистої тканини. З її низьким зростом та більш ніж легкою надлишковою вагою це справляло ефект, протилежний очікуваному, але дівчина цим не переймалася.

— Нас переслідувала потвора, — додала вона, хрумкаючи чипсами.

— У твоїй голові, — додав Ґілберт.

— У тебе нема електричного обігрівача? — запитала Клаудія.

— У цьому будинку це не має сенсу. Не для того агрегат спалює газ і виробляє струм, щоб потім використовувати струм, аби обігріватися.

Клаудія наморщила брови, бо з усієї відповіді зрозуміла тільки те, що обігрівача немає.

— Потанцюємо? — запитала Целіна. — Треба розважитися. І забути про останні пів години.

Музика саме змінилася на швидшу. Целіна підбігла до колонки, зробила гучніше й почала підскакувати на середині зали, не звертаючи уваги на всіх навколо. Її настрій поступово передався іншим, і за хвилину всі приєдналися до неї на танцполі. Аурелія забула, що злиться. Уперше всі побачили, як Клеменc танцював, тобто намагався танцювати. Уже офіційний хлопець Целіни важив удвічі більше, тож рухався з грацією бурого ведмедя. Проте ніхто не помітив Зосі, яка самотньо танцювала в кутку зали. По стінах, меблях та одягу гостей пропливали цятки світла з алюмінієвої підсвітки, яка зараз крутилася досить швидко. Клаудія забула, що на балу‑маскараді на Геловін образилася на Геральда, тому зараз сміялась і танцювала з ним. Целіна кружляла всередині кола, яке утворили Клеменс, Віктор і Оскар. Далі танцювали в обіймах Аурелія з Люціяном та Ніка з Нетом. А от Фелікс підсвічував собі ліхтариком, розглядаючи стелаж з книжками.

Усі забули про занадто низьку температуру.

Після кількох швидких мелодій усі стомилися і розійшлися, щоб відпочити або чогось випити. Залишилися повільно кружляти тільки Геральд і Клаудія. Нет і Ніка підійшли до Фелікса.

— Чому не танцюєш? — запитала Ніка. — Це приємне заняття. Ти міг би спробувати.

— Не люблю, — Фелікс стенув плечима. — Ти не збираєш метеликів. А могла б спробувати.

— Ти на щось злий?

— Після останньої афери пообіцяв собі, що ми не будемо торкатися нічого, що смердить проблемою, — Фелікс кивнув головою в бік холу та підвалу. — А оце ми ввімкнули якусь мегаскладну систему управління піччю. Я злий, але на себе.

— Розслабся, старий. — Нет поплескав його по плечу. — Нічого ж не сталося.

— Як нічого? Той таймер щось відраховує.

Нет спохмурнів.

— Я майже забув. Треба щось з’їсти і знову про це забути.

— Ми повинні вигадати рішення, а не забути про це, — зауважила Ніка.

— Тож щось з’їмо, а потім вигадаємо.

Вони пішли до їдальні.

Зося, яка стояла поруч, тільки провела їх очима, а потім підійшла до Аурелії, яка самотньо сиділа на канапі.

— Як ти це робиш? — запитала дівчина, що було на неї зовсім не схоже.

Аурелія поглянула на Зосю, немов та з’явилася тут раптово, вискочивши з іншого виміру.

— Як я роблю що?

— Ну… те, що ти така чудова. Що можеш підійти до хлопця і сказати, щоб він із тобою танцював. Або… вони самі тебе запрошують.

— Ти про що говориш? — Аурелія здивувалася б не більше, якби до неї почав промовляти портрет зі стіни. Вона не могла згадати, чи Зося коли‑небудь зверталася до неї від самого початку їхнього спільного навчання.

Зося набрала повітря й вичавила з себе:

— Я хочу бути така, як ти.

Аурелія витріщила на неї очі, а потім вибухнула сміхом. Це трохи потривало, але Зося, хоч як дивно, не збиралася тікати. Врешті Аурелія насміялася, поглянула на однокласницю й тільки тоді зрозуміла, що та говорить серйозно.

— У тебе немає… схильності до цього. — Вона похитала головою. — Хлопці тебе не помічають. Коли хворієш, ніхто навіть не зауважує, що тебе немає в школі.

— Що я роблю не так? — наполягала Зося.

— Усе! — Аурелія вказала на її одяг і скривилася. — Це стиль жінки, яка поле грядки. Взуття взяла у бабці? А волосся таке, немов ти голову миєш в унітазі. Навіть не вмієш розмовляти. Ти безнадійна. Як тобі взагалі спало на думку, що ти можеш бути така, як я?

Слухаючи це, Зося мала б утекти якомога далі. Однак вона все одно стояла там, немов купка всіх нещасть на світі. Колонки почали тріщати, музика грала дедалі слабше, аж доки не стихла зовсім.

— Ти найкраща з усього класу, — прошепотіла вона. — Я тобі віддячу…

— Як?

Зося стенула плечима.

— Отож! — пирснула Аурелія. — Що ти можеш дати мені взамін? Але нехай… Починаються знижки, у четвер ми з Клаудією йдемо на шопінг. Візьми гроші, трохи тебе… реанімуємо. Принаймні розважимося. — Вона здригнулася, бо після танцю знову змерзла. — Холодно! Зробіть щось!

Це останнє було скероване до Фелікса й Нета, які саме ввійшли до салону з канапками в руках. Ніка, яка крокувала за ними, стиснула вуста.

— Попроси Люцика, — сказала вона. — Або сама щось вигадай.

— Вигадування — не моя спеціальність, — пирснула Аурелія.

— Ми прийшли розважатися, а не думати, — підтримала її Клаудія.

— І музика здохла на додачу.

Клаудія тільки буркнула. Вона хотіла щось іще сказати, але махнула рукою і потягнулася по овочевий салат і булку.

Фелікс покопався в рюкзаку, вийняв з одного зі своїх приладів батарейки АА, вклав їх у плеєр замість старих, і в салоні знову заграла музика.

— Холодно, — нагадала Клаудія.

Ніка поглянула на неї, немов хотіла її вдарити. Фелікс роззирнувся.

— Тут десь повинен бути… — Його увагу привернула заставлена різними дрібничками полиця за софою. Він зазирнув за спинку й усміхнувся: — Камін.

— Поки ви не почали створювати проблеми, може, запитаєте в Ґілберта? — попросила Ніка.

— Користування каміном елементарне. — Фелікс уже приглядався до того, як пересунути меблі.

У дверях з’явилися Ґілберт і решта хлопців.

— Чому ти не говорив, що тут є камін? — гнівно запитала Аурелія.

— Бо ви не питали, — відмахнувся Ґілберт. — Та й не дуже тут холодно.

— А нам холодно!

— Ви недостатньо це артикулювали.

— Недостатньо що?.. — перепитала Клаудія.

Але Ґілберт не відповів. Разом із Феліксом, Нетом і Люціяном вони схопили диван, розвернули його на сто вісімдесят градусів і пересунули на три метри від каміна. Потім переставили крісла. Танцпол майже перестав існувати, але утворився приємний куточок біля каміна.

— Красивий, — зауважила Ніка. — Чому ви його заховали?

— Мама боїться вогню.

— То чому вона вийшла за хіміка?

— Він їй понарозказував до шлюбу, що досліди проводяться за кімнатної температури.

Ніка більше ні про що не питала.

Оскар робив фото.

— Навіщо тобі стільки фоток? — запитав Геральд.

— Викладу на блог.

— Даси мені кілька? Я теж зроблю блог.

— Я бачив вільну інтернет‑адресу, до речі, — порадив йому Нет. — www. malytroglodyta. pl.

Геральд похмуро поглянув на нього і відійшов. Нет зі здивуванням усвідомив, що вже зовсім перестав боятися Геральда.

Аурелія і Клаудія зайняли два найбільші крісла, що стояли найближче від вогнища, решта всілися на диван. У менше крісло ледь умістився Клеменс, вигнавши звідти малого Кубу. Целіна влізла Клеменсу на коліна. На дивані помістилися Люціян, Оскар, Віктор, Ламберт і Геральд.

— Можете трохи посунутися? — Фелікс поглянув на Клаудію та Аурелію, які саме зручно вмостилися.

— Принеси собі власне крісло, — порадила йому Клаудія.

— Я приніс те, на якому ти сидиш…

— І знайдіть якісь дрова, чи що?

Фелікс зітхнув.

— Немає дров… — зізнався він. — Тільки не кажи, що камін теж на біогазі.

— Дрова за домом, — відповів Ґілберт, — під накриттям.

— Я не виходжу назовні! — заявив Нет.

— Ми сьогодні вже намерзлися, — застеріг Оскар.

Фелікс знову зітхнув, витягнув з кишені й надів на голову ліхтарик на гумці, після чого попрямував у бік коридору. Нет скривився, але пішов за ним. Вони надягли куртки й відчинили двері. Фелікс обвів усе навкруги променем світла з ліхтарика. На нього перейшли побоювання друга.

— Нічого не видно, — тихо сказав він.

— А сліди?

— Я б хвилювався більше, якби вони раптом зникли.

Вони вийшли й зачинили за собою двері. Поволі рушили в напрямку сараю. Скрадалися так, ніби неподалік сидів снайпер. Нет постійно озирався, але гадки не мав, що б зробив, якби щось там побачив. Лампочка над дверима була така слабка, що в її світлі ледь виднілися криві ворота і старий сарай, що насилу тримався купи. Під запалим дахом дійсно лежали поскладані дрова. Сліди гнома чи то кенгуру з корками від шампанського замість взуття повертали в бік дірки в огорожі й зникали в лісі, і це друзі сприйняли з полегшенням.

— Можна взяти для опалення весь цей сарай, — зауважив Нет.

У цей момент вони почули за спиною рипіння снігу. Різко обернулися, розгубивши дрова, що тримали в руках. До них наближалася Ніка.

— Що так витріщилися? — запитала вона, затуляючи очі від світла ліхтаря Фелікса. — Прийшла допомогти.

— Ти, мабуть, любиш сивих хлопців. — Нет почав збирати розкидані довкола дрова.

— Візьмімо якомога більше, щоб не треба було ще раз сюди йти, — буркнув Фелікс.

Вони зібрали дрова й, ледь утримуючи рівновагу, вирушили назад.

— Дивіться!

Нет раптом зупинився посеред дороги. Їхні сліди перетинали свіжі сліди п’яного гнома. Вони з’явилися тут буквально хвилину тому, коли вони збирали дрова.

— Ходімо краще в дім, — прошепотіла Ніка.

Вони не встигли поворушитись, як щось над ними пролетіло. Озирнулися, але побачили лише сніговий пил у повітрі та вже знайомі сліди. Нет запищав від страху, коли щось потерлося об сітку огорожі.

— Без різких рухів, — процідив Фелікс. — Пройдемо десять метрів, і будемо в безпеці.

Вони пішли, намагаючись не перейти на біг. Короткий перехід здавався нескінченним. Врешті Нет натиснув ліктем ручку дверей і тільки завдяки величезній силі волі пропустив Ніку вперед.

Вони зачинили за собою двері й кинули дрова просто на підлогу.

— Ви бачили, що це було? — прошепотіла Ніка.

— Мала тварина, — непереконливо відповів Фелікс. — Лисиця?..

— Турболисиця! — поправив його Нет. — Реактивна лисиця! Ти бачив, як воно чкурнуло?

— Не бачив…

— Та отож! Воно надто швидке як на лисицю. — Нет позамикав усі замки на дверях. — Це була надлисиця! Торпедолисиця! Ракетолисиця!

— Я не знаю, що це було, але воно зовні. — Фелікс обтрусився й повісив куртку. — Я не збираюся виходити аж до самої півночі, а тоді буде багато світла й гуркоту, тож страхолис заховається у свою нору.

— Це не був звичайний звір, — тихо прошепотіла Ніка.

— Лисолак… — буркнув Нет. — Коли приїде тато Фелікса, попросимо, щоб він під’їхав під самі двері.

Вони занесли дрова й поклали їх біля каміна.

— Що це у вас такі обличчя? — поцікавився Ґілберт.

— Ми бачили потвору, — повідомив Нет. — Коли ці дрова згорять, по нові піде хтось інший.

— Боїтеся темряви? — посміхнулась Аурелія.

— То доведи, що ти не боїшся, — відповіла Ніка. — Обійди навколо дому.

Аурелія перестала посміхатися.

— Занадто холодно.

— Я дам тобі мою куртку й ковдру.

Аурелія пробубніла щось під ніс і замовкла. За мить немов випадково вона піднялася з крісла й усілася на коліна Люціяна, котрий саме розмовляв з Віктором. Клаудія за її прикладом зайняла місце на колінах Геральда. Цим скористався Нет, котрий усівся на звільненому місці й потягнув за собою Ніку. Фелікс зайнявся розпаленням вогнища.

П’ять хвилин потому всі сиділи в кріслах чи на м’якому килимі перед каміном.

— Сцена як із фільму «Післязавтра», — зауважив Нет. — Сидимо в оточенні морозу й чекаємо на порятунок тата Фелікса. Тобто… дехто з нас чекає.

Полум’я поволі нагрівало приміщення. З колонок лилася спокійна музика.

— Хто повинен був принести феєрверки? — раптом запитав Люціян.

— Гадки не маю, — відповів Ламберт.

— А хіба не ти?..

— Не пам’ятаю нічого такого.

— А чи не можна «позичити» дещо з лабораторії твого батька? — запитав Нет. — Ти ж, мабуть, знаєш… якісь реактиви, щоб зробити гуркіт і спалахи?

— Саме такий план я й мав, але старий мене розкусив, — сумно відповів Ґілберт. — Встановив у дверях якийсь складний замок.

— У Фелікса є клю… ай! — Нет не закінчив, бо Фелікс копнув його по нозі.

— Я намагався вмовити батька, щоб залишив нам трохи тротилу, — продовжив Ґілберт. — Небагато, не більш як два кіло. Але після того, що я зробив торік, він не погодився.

— А що ти зробив? — зацікавилася Целіна.

— Та‑а‑а… Я обіцяв, що не говоритиму про це… Але було трохи гуркоту, одним словом.

Фелікс присунувся до крісла, на якому сиділи Нет і Ніка.

— Дві години двадцять вісім хвилин, — прошепотів він.

— Я ще ніколи так не боявся, що принесе новий рік, — Нет здригнувся, хоча не було холодно.

— Може, таймер дійде до нуля, й нічого не станеться? Той пристрій дуже хитромудрий навіть як на старезну піч. Це може бути якийсь мотлох…

— Це не звучить переконливо. Відчуваю, що ми наробили біди. Моїй мамі не можна нервуватися.

— Вона ж не вагітна, — нагадав Фелікс. — Уже народила.

— Але годує грудьми.

— І що? Як максимум не може курити.

— Рознервується і випадково почне курити.

— Вона ніколи не курила.

— Припиніть уже, — попросила Ніка.

Нет замовк, але лише на секунду.

— Через три пісні буде щось швидше, — сказав він. — Може, скористаємося тим, що всі почнуть танцювати, й підемо перевіримо, чи воно не вимкнулося…

— Мені не треба перевіряти, щоб знати, що не вимкнулося.

Коли почалася швидка пісня, в салоні було вже тепло. Частина гостей вирішила потанцювати. Диван і крісла підсунули ближче до каміна, а хтось додав гучності на магнітофоні.

З кухні повернувся Ґілберт і стишив музику. У руці він тримав пусту пляшку пива.

— З холодильника зникло одне пиво, — сказав він похмуро.

Усі поглянули на Люціяна.

— Що таке? — звинувачений щиро образився. — Коли зникає пиво, то це відразу я?

— Відригни, — наказала Аурелія. — Тобто… дихни.

Хлопець слухняно дихнув.

— Дійсно… — визнала Аурелія, легко скривившись. — Це не він.

Ґілберт дивився на пусту пляшку і дедалі більше хмурнів.

— Старий тебе за це поб’є? — запитав Люціян.

— Ні, хоча це було б цікаво: він ніколи мене не бив.

Люціян закліпав очима, намагаючись зрозуміти сенс цих слів. За мить махнув рукою.

— Нічого не вдієш. — Він збільшив гучність і повернувся до танцю.

Ніка підійшла до підвіконня й завмерла.

— Подивіться, — сказала вона незвичним голосом.

Фелікс і Нет підійшли й також визирнули у вікно.

— Там! — Ніка тицьнула пальцем.

За ворітьми, на межі тіні, щось рухалося. Мчало зиґзаґом, здіймаючи в повітря сніговий туман.

Фелікс підбіг до свого рюкзака, витягнув бінокль із приладом нічного бачення й націлився у вікно. Екран лишався чорним.

— Не діє! — Він відчайдушно потрусив прилад. — А мав бути всестійкий…

— Але, мабуть, реагує на відсутність батарейок, — зауважила Ніка.

— Точно! — Фелікс ляснув себе в чоло і поглянув на МР3‑плеєр, що лежав неподалік колонок.

— Не поспішай, уже зникло.

Вони вдивлялися в темряву, але там більше нічого не рухалося. Нет опустив голову й тихо запитав:

— Чому ми не можемо просто прийти на вечірку, тупо знудитись і повернутися до не менш нудного дому?.. О матінко! — прокричав він раптом і показав у вікно, на місце біля будинку.

На його голос Віктор, Оскар і Целіна перестали танцювати й підійшли до вікна.

Вони дивилися мовчки. Сніг майже на всьому подвір’ї був поцяткований знайомими слідами.

— Саме ці сліди я бачила в лісі, — зловісно прошепотіла Целіна.

— А ти бачила, що їх лишає? — Фелікс серйозно подивився на неї.

— Усі говорили, що мені привиділося.

— А як виглядало те, що привиділося?

— Було схилене й рухалося дуже швидко.

— То був заєць, — кинув Віктор.

— Це не сліди зайця, — Фелікс похитав головою. — Точно не заєць.

— А що?

— Я не маю жодного бажання виходити й перевіряти, — одразу застеріг Нет.

— Що б це не було, сюди воно не пробереться, — сказав Віктор і махнув рукою.

Оскар і Целіна постояли ще якусь мить, а потім швидко втратили цікавість до слідів і повернулися до танцю.

Фелікс, Нет і Ніка всілися на порожньому дивані й задивилися на вогонь. Їм уже не хотілося розважатися. Поряд присів Ґілберт.

— У вас є якийсь літературний досвід? — запитав він. — Я почав писати книгу й не можу вирішити, чи це має бути детектив, чи любовний роман.

— Тільки не пиши про почуття, — порадила йому Ніка. — Ти навіть не помітив, що тебе покинула дівчина.

— Це були такі собі сучасні стосунки, — Ґілберт розвів руками. — Ми давали одне одному багато свободи. Я гадав, вона хоче собі місяць відпочинку…

— Цікавий підхід, — Ніка похитала головою.

— Ми повинні щось тобі сказати. — Фелікс повернувся до Ґілберта й набрав у груди повітря. — Ми відкрутили краник від тієї цистерни в саду.

— У саду? — здивувався Ґілберт. — Усі цистерни під землею.

— Та одна велика… вилізла, — Нет стенув плечима.

— Та велика — це ракета.

— Яка ракета?

— Космічна. Тато намагається виготовити суперпаливо для ракет. Пам’ятаєте? Я розповідав вам.

— Щось пригадую, — кивнув Нет. — Тож поки що ракета використовується як бак для газу?

— Ні. Ракета — це ракета. Має полетіти в космос і зіграти там Мазурку Домбровського, зміксовану з Дев’ятою симфонією Бетховена.

— Свята дискова матрице!.. — Нет зблід.

Ґілберт підняв брови й кинув на них питальний погляд.

— Гадаю, твій старий не розгнівається за випите пиво, — поволі промовив Фелікс. — Це пиво буде дрібничкою порівняно з іншою… великою проблемою.

— Запущеною проблемою, — додав Нет. — Космічною проблемою.

— Ви про ракету? На щастя, вона має ще кілька вентилів у підвалі, — заспокоїв їх Ґілберт.

Фелікс і Нет перезирнулися.

— А якщо… — почав Нет. — Якщо так… суто теоретично… хтось би відкрутив ті вентилі в підвалі?

— Вони почали б наповнювати бак ракети.

— Але вона не стартує… не стартувала б від цього?

— Звісно ж, ні! Ще є контрольне табло, яке відключає всі ланцюги. І кодовий замок.

Фелікс заплющив очі й приклав долоню до чола.

— А ми хотіли тільки розігріти піч… — тихо сказав Нет.

— Треба було спитати. Там є такий невеличкий краник. Вистачило б переставити його з позиції «дуже холодно» на «холодно». Зробилося б тепло.

— Але ж усі говорили, що холодно!

— Так? Мабуть, якось нерішуче.

— Ідучи далі… так суто теоретично… — тихо озвався Фелікс, — який вигляд має операція зупинки старту?

Ґілберт стенув плечима.

— Гадки не маю. Конструкція ракети недопрацьована, ми над цим ще не замислювалися. Стартувати зараз було б дуже ризиковано.

— Треба починати від способу зупинки старту! — крикнув Нет. — Це елементарно!

— Невідомо було, що саме треба зупиняти, — відповів Ґілберт. — Процедура старту ще не допрацьована.

— Мені здається, що ти говориш із людьми… — Фелікс замислився, — які саме її допрацювали.

Ґілберт якийсь час дивився на них, а його обличчя повільно змінювало вираз.

— Вау! — вигукнув він врешті. — Супер! Запустимо ракету!

Друзі перезирнулися.

— То ти не сердишся? — обережно запитав Нет.

— Звісно ж, ні! Я не міг дочекатися, коли це станеться. Ці запобіжники в підвалі — це занадто для мене. Біжу по камеру!

Він побіг на другий поверх і повернувся за кілька секунд із невеликою відеокамерою в руках.

— А твій старий не розлютиться? — запитав Нет.

— Якщо ракета вибухне й рознесе будинок, то, може, трохи гніватиметься. Але якщо не рознесе, то скоріше ні.

— Він не хотів би побачити старт на власні очі? — Фелікс був дуже здивований.

— Він завжди казав, що під час старту воліє бути далеко звідси.

— Не хочу знати, але спитаю. — Нет витер піт із чола. — Чому?

— Говорив, що як ракета гахне під час старту, то він повинен вижити, щоб зробити наступну. Він хотів запустити її дистанційно, з Жолібожа.

Фелікс поглянув на годинник і сказав:

— У нас три хвилини. Жолібож відпадає. Можемо щось зробити?

— Приготувати фотоапарати.

— Я говорю про те, чи нам сховатися до підвалу, чи краще тікати до лісу?

— До лісу навряд чи. Невідомо, де вона впаде.

— Це ж космічна ракета.

— Але її ніколи не тестували. Тож точно впаде.

Фелікс хотів сказати, що такі ракети варто тестувати в пустелі чи в океані, але йому завадили решта друзів, які вийшли надвір, аби спостерігати за феєрверком.

З‑за дому чулося чимдалі гучніше сичання, але ніхто не звертав на нього уваги. Звідусіль долинали відгомони далеких вибухів феєрверків, запущених раніше. Нікого не треба було переконувати, щоб стали з протилежного боку дому, — усі пішли туди самі, аби побачити феєрверки над Варшавою.

Оскар поглянув на годинник і почав відлік:

— Тридцять, двадцять дев’ять…

— А під час старту, — Нет нахилився до Ґілберта, — ми будемо в безпеці?

— Це буде перший старт, тож будемо збирати досвід, — серйозно заявив Ґілберт.

— Дев’ятнадцять… вісімнадцять… — рахував Оскар.

— Ракети часто вибухають під час старту? — наполягав Нет.

— Час від часу. Тому наземний персонал завжди сидить у бункері.

— П’ятнадцять… чотирнадцять…

— У бункері… А частіше вони вибухають на землі чи вже в повітрі?

— Та почекай. Лишилося п’ятнадцять секунд. Зараз усе дізнаємося.

— Десять… дев’ять…

— Якщо ракета вибухне на землі, — почав Нет, — то чи витримає будинок?

— Ні, навряд чи, — оцінив Ґілберт. — У баках ракети чотири тонни стисненого газу. Без шансів.

Нет заплющив на мить очі й схопив Ніку за руку.

— П’ять, чотири…

— Занадто пізно для втечі… — Він поглянув в очі дівчині. — Якщо ми загинемо… я хочу, щоб ти знала…

Він не закінчив. Сичання з‑за дому перетворилося на гуркіт.

— Нуль!!!

Над Варшавою вистрелили десятки тисяч феєрверків. Ясний спалах освітив ліс і будинок з обох боків, а гуркотіння набирало потужності. Потім тінь дому зменшилася, сповзла з верхівок дерев і почала швидко скорочуватися — ракета піднімалася просто в небо. Гуркіт прокотився над околицями й почав стихати, поступаючись місцем канонаді над Варшавою. Поодинокі постріли зливалися в єдиний гуркіт, який розносився над лісом і відбивався луною від багатоповерхівок.

— Ну й феєрверчище запустив твій сусід! — викрикнув Люціян.

Він хотів піти й роздивитись, але Аурелія обіймала його і не відпускала, щоб не змерзнути.

Фелікс, Нет, Ніка та Ґілберт вийшли з‑за дому й поглянули вгору. Ракета була вже за кількасот метрів над землею і піднімалася далі не дуже рівною траєкторією, але зовсім не збиралася падати чи вибухати. За мить полум’я вихлопу зникло в хмарах. Ще якийсь час було видно блідий відблиск, аж доки вона згасла. Вони почули запах горілого, їх огорнув дим.

Незважаючи на це, всі кинулися вітати одне одного, і, здається, ніхто, крім Фелікса, Нета, Ніки й Ґілберта, не знав, що саме сталося.

Друзі видихнули. Вони поплескали одне одного по плечах і обіймалися зі сміхом, усі висловлювали всім побажання. Аурелія залишила Люціяна, щоб пообіймати Нета, поки Ніка не бачила, потім — Фелікса, а потім вона втекла в дім. Зося несподівано кинулася на шию Феліксу й почала його виціловувати. Вона швидко схаменулась і теж утекла в дім, лишивши Фелікса дещо ошелешеним. Геральд скористався моментом, щоб, поки Нет не бачить, висловити Ніці багатослівні й багатопоцілункові побажання.

Врешті друзі лишися самі з Ґілбертом. Вони пішли на інший бік двору, до стартового майданчика. Фелікс посвітив ліхтариком — бетон був обпалений.

І тут раптом пішов сніг. Перші сніжинки розтанули на бетоні, що досі димів, але наступні осіли без перешкод, приховуючи сліди старту.

— Не вибухнула, — Нет підтвердив очевидне.

— І, схоже, не збирається падати, — додав Фелікс.

— Я обдурив вас, — Ґілберт легенько всміхнувся. — Ракета була цілком готова. Старий працював тільки над паливом.

Вони здивовано поглянули на хлопця.

— Це називається академічний жарт, — понуро сказав Фелікс. — Спочатку вимагає довгих підготувань, а потім довгого пояснення, про що йдеться.

— Йшлося про те, щоб було цікаво. Ви самі полізли до стартової установки. Шампанського! — Він повернувся й побіг у дім.

Друзі з непевними виразами облич пішли за ним. Оскільки останній, хто виходив, забув зачинити двері, всередині стало ще холодніше, а салон наповнився димом. Усі лишалися в куртках.

— Тепер точно не буде тепліше, — зітхнув Ґілберт, проходячи повз друзів із пляшкою шампанського. — Перше січня, температура мінус дванадцять, а наш запас біогазу виходить на орбіту.

— Як це так, що твій старий розгнівається за пиво, — запитав Віктор, — а за шампанське — ні?

— Воно безалкогольне.

— Мені здалося, що зовні, як ми вітали одне одного, я відчула від когось запах пива, — тихо промовила Ніка. — Не пам’ятаю тільки від кого.

Тепер вечірка розгулялась на повну. Фелікс, Нет і Ніка були схильні визнати, що проблема розв’язалася сама собою і вони теж можуть розважатися. Настрій зіпсував тільки гелікоптер, який пролетів низько над будинком о пів на першу. Це означало, що проблеми лише починаються.

Коли надходила перша ночі, на під’їзді до будинку загальмувала автівка, схожа на військову. З неї вийшов хтось схожий на солдата.

— Ми замкнули двері? — запитав Нет, але ніхто не встиг йому відповісти, бо раптом відчинилися двері й у будинок зайшов хтось у зеленій, точно військовій куртці. Разом з ним до будинку завітала хуртовина.

— З Новим роком! — кинув пан Полоній, тато Фелікса.

— Ти ж мав приїхати між другою і третьою, — зауважив Фелікс.

— Ну, але приїхав раніше, — тато був знервований. — Давайте в автівку, швидко!

Вони швидко попрощалися й вибігли на мороз, поспішно застібаючи куртки.

— Тату, чи… — почав Фелікс.

— Сідайте, — перебив його батько. — Усе поясню дорогою.

Друзі всілися на заднє сидіння й пристебнулися. Машина рушила різко, з пробуксовкою на льоду.

— Вони ще не знають, але ми вже порахували, — почав пан Полоній. — Старт відбувся годину тому, десь із цього місця.

Друзі перезирнулись і раптом відчули, що їм стає холодніше.

— Старт чого? — запитав незвично високим голосом Фелікс, хоча чудово знав, про що йдеться.

— Ракети. Військові знають, що запустили її десь із південної частини Варшави. У нашому Інституті є точніші прилади, тож ми виявили місце запуску з точністю до кілометра. У самому центрі цього кілометра — будинок сім’ї Куртачів. Доцент Мацьковяк пригадав, що я говорив, де ви зустрічаєте Новий рік. І зателефонував до мене. Тому я приїхав. Військові невдовзі матимуть точніші дані й заблокують цю частину міста, щоб знайти місце старту і всіх допитати.

— Яке їм діло до ракети? — запитав також неприродним голосом Нет.

— Така ракета може винести на орбіту зброю, наприклад ядерну боєголовку.

Вони виїхали на асфальт, там також було слизько, тож батько не розганявся.

Зі снігової завіси показався автомобіль, що їхав у протилежному напрямку. Коли відстань між ними становила не більш ніж сто метрів, той увімкнув дальнє світло й почав з’їжджати на середину дороги. Тато натиснув на гальма, але було занадто слизько. Щоб уникнути зіткнення, він почав з’їжджати на узбіччя. Друзі хапалися за що тільки могли, чекаючи на катастрофу. Ленд Ровер з’їхав на узбіччя. Праві колеса підстрибували на замерзлій багнюці. Тато, що було зовсім на нього не схоже, вилаявся на іншого водія. Коли між ними було якихось п’ятнадцять метрів, той розвернув авто поперек дороги.

— Що він робить?! — крикнув батько і в останню мить повернув у ґрунтовий з’їзд, за лічені сантиметри від рову.

Зад машини підкинуло, тому пан Полоній крутнув кермо. Заміть того щоб повертатися на дорогу, він обрав безпечніше рішення — засніжений з’їзд у поле. Авто підкидало, але воно безпечно з’їхало вниз.

— Ви бачили його номери? — запитав тато. — Зателефонуємо в поліцію. Мабуть, п’яний.

Фелікс озирнувся.

— Це й була поліція! — вигукнув він.

Машина розвернулась і тільки зараз увімкнула синю блимавку.

— Я повинен зупинитися, — сказав тато.

— Їдь! — прокричав Фелікс. — Я потім усе поясню!

Тон його голосу змусив батька натиснути на газ і в’їхати на стежку, що вела до лісу. Поліцейська автівка повернула за ними, але дорога була засніжена, тож вони проїхали кілька метрів і загрузли в снігу.

— Пристебніть паски! — прокричав тато.

— Пристебнуті від початку! — прокричав у відповідь Фелікс.

— Не можна їм так зупиняти машини, — вичавила з себе Ніка.

— Це, мабуть, через ракету, — сказав тато. — Хтось із верхівки почав панікувати.

Ліворуч вони побачили фігуру, що ледь виднілася крізь сніг. Темний об’єкт, швидко наближаючись, явно цілився в них.

— Газу! — прокричав Фелікс.

Тато втиснув педаль у підлогу. Сніг полетів з‑під усіх чотирьох коліс, і Ленд Ровер в останню мить уникнув зіткнення з автівкою, що їхала їм у бік.

— Він ішов на таран! — злякалася Ніка.

Друзі почувалися ще гірше. Вони перезирнулися між собою. Військовий Хаммер запалив фари і, здіймаючи фонтани снігу, повернув, щоб гнатися за Ленд Ровером.

— Думають, що женуться за тими, хто запустив ракету, — пояснив їм тато. — Тепер я точно не зупинюся.

Авто підскакувало на вибоїнах, його кидало в обидва боки, але машина мчала вперед. Вони в’їхали до лісу, де дорога ставала ще вужчою. Хаммер досі сидів у них на хвості, чекаючи на можливість випередити й зіштовхнути їх з дороги. Було зрозуміло, що вони не зможуть нескінченно тікати. Інші поліцейські машини вже отримали їхні координати.

Тато опустив сонцезахисну заслону, а потім мале прозоре скло, розташоване точно перед ним. Він вимкнув світло й клацнув ще один з багатьох перемикачів на приладовій панелі. Скло виявилося екраном, на якому з’явився зелений ескіз дороги перед машиною.

— Я знав, що колись це знадобиться, — буркнув тато.

— У тебе в авто є прилад нічного бачення? — здивувався Фелікс.

— У мене в авто багато корисних речей. Тримайтеся! Ми повинні його скинути з хвоста.

Хаммер їхав за двадцять метрів позаду. Коли вони проїжджали галявину, той спробував ударити Ленд Ровер ззаду, щоб зіпхнути з дороги.

— У нього потужніший двигун, — нервово зауважив Нет.

— Але він важчий, — додав Фелікс, після чого закричав: — Їдь поміж дерев!

Пан Полоній завагався, але повернув у ліс. Авто зім’яло кілька кущів і молодих дерев, щось вдарило в днище, але авто їхало далі, обтираючись об товсті стовбури. Друзі озирнулися. Хаммер застряг поміж дерев — був надто широкий.

— Може, вдасться. — Пан Полоній оминав дерева й підозрілі гірки снігу, які могли приховувати пні або каміння.

За кілька хвилин маневрування вони почули гуркіт гелікоптера. Тато зупинився й вимкнув двигун. Важка машина пролетіла низько над ними, торкаючись самих верхівок. Вітер від гвинта здув на авто сніг з гілок. За мить яскраве світло пошукового прожектора освітило переднє скло, закидане снігом. Усі замружили очі. Вони не встигли усвідомити небезпеку, як світло помандрувало далі, а гелікоптер став поволі віддалятися. Присипане снігом авто лишилося непоміченим.

Фелікс увімкнув GPS, затулив рукою екран, щоб не видати їхню позицію, і перевірив, де вони. Відчинив вікно й визирнув. Гелікоптер зник у сніговій темряві, і тільки сніп світла видавав його. Раптом промінь прожектора завмер, а гелікоптер завис на місці.

— Побачив сліди! — скрикнув Фелікс. — Їдь!

Тато рушив, викидаючи з‑під коліс свіжий сніг. Автівку знову затрясло. Промінь світла почав наближатися.

— Крути! — підказав Фелікс.

— Хто крутий? — здивувався тато.

— Крути поміж дерев. Тобто повертай, щоб вони не зрозуміли напрямок руху.

Тато почав повертати навмання, навіть зробив одну петлю. Потім пришвидшився. Колеса вдавлювали в землю сухі кущі й маленькі деревця. Гелікоптер був усього за триста метрів і наближався. У певний момент він загубив сліди й відлетів убік. Тато, однак, не сповільнював авто, намагаючись якомога швидше залишити зону пошуків. Раптом щось зафуркотіло, здіймаючи сніжний туман. Корпус затремтів від удару. Авто перескочило через невеликий пагорб, аж заскрипіла підвіска, — Ленд Ровер пролетів у повітрі й жорстко впав на землю. Пасажири якусь мить мали відчуття невагомості, після чого їх затримали паски безпеки. Авто зупинилося, перемелюючи колесами лід і воду.

— Це називається посадити автівку, — зітхнув пан Полоній.

— Я гадав, вистрілить повітряна подушка, — простогнав Нет.

— У цьому авто немає подушок.

— Що це було? В нас стріляли?

— Ми в щось в’їхали.

Чоловік вийшов з авто й опинився по щиколотку у воді. Це було невелике болітце, а не галявина, як їм здалося. Вмерзла в лід трава утворювала тонкий, слизький килим, у якому Ленд Ровер сидів по самі осі. Тато обійшов машину, відчинив багажник і зі скрині з інструментами витягнув пояс із двома затискачами. Він побіг знов уперед, схопив гак троса підйомника й почав розмотувати трос. Над лісом знову залунав гуркіт гелікоптера і закрутився промінь світла.

— Нас тут побачать! — вигукнув Нет.

Довкола не було дерев, і авто було добре видно на тлі снігу.

— Але ми не зробили нічого страшного, — замислився Фелікс. — Тільки намагалися налаштувати піч.

Тато повернувся до машини, завів електронний буксир і, вміло оперуючи джойстиком управління й педаллю газу, поволі витягнув авто з багна. Вимкнув двигун і вийшов, щоб демонтувати прилад.

Гелікоптер пролетів за кількадесят метрів над авто, що вже встигло сховатися за деревами, і зник удалині.

— А зараз ви мені вже розповісте, чому я повинен був тікати від поліції? — сказав тато, сідаючи в машину.

— Коли ти сказав, що вони думають, що женуться за тими, хто запустив ракету… — поволі почав Фелікс, — то в деякому розумінні… загалом… так воно й було.

Якусь мить вони сиділи в повній тиші, а потім тато поволі обернувся й поглянув на сина.

— Ми намагалися тільки додати опалення, — пояснив Фелікс.

— Там було кілька вентилів… — Нет розвів руками.

— І кілька перемикачів.

— І ми їх увімкнули…

— …бо гадали, що це перемикачі світла в підвалі.

— Ну і той кодовий замок…

— Ми його розкодували, і тоді… ну, решту ти знаєш.

Тато дивився по черзі на обох хлопців і нічого не говорив.

— У будинку Ґілберта було дуже холодно, — дещо спокійніше почала Ніка. — Комусь було надто холодно, — вона послала Нетові важкий погляд, — тож вони… тобто ми вирішили спуститися до підвалу й підкрутити піч. Ґілберт пішов шукати гостей, які загубилися в лісі, тож вони… тобто ми спустилися у підвал і спробували підвищити температуру. Лише перед північчю виявилося, що це було управління не від печі, а від ракети.

Тато Фелікса переводив погляд по обличчях дітей.

— Ага, — тільки й сказав він.

Пан Полоній відвернувся, завів двигун і рушив через ліс. Не можна було зрозуміти, чи він повірив принаймні в одне їхнє слово. У повній тиші вони виїхали на ширшу ґрунтову дорогу, а потім і на асфальт, де батько запалив фари. Мовчки вони їхали ще кілька хвилин, не зустрівши жодної автівки.

— Підозрюю, нас зараз шукає половина варшавської поліції, — врешті озвався тато вже зовсім інакшим голосом. — Я тільки сподіваюся, що вони не бачили наших номерів. Але ми все одно не можемо в’їхати до міста, бо скільки може бути зелених Ленд Роверів на вулицях Варшави о такій порі? Перевірятимуть усі.

— Але в тебе є електронна перепустка Інституту! — нагадав Фелікс.

— Для поліції це те саме, що посвідчення рибалки. Зрештою, військові теж нас недолюблюють. Хочуть отримати наші винаходи, але безкоштовно. Посилаються на патріотизм і високі цілі…

— То чому їм не даєте?

— Бо тоді не матимемо грошей на подальші дослідження. Інститут надзвичайних досліджень повинен заробляти на себе сам, інакше його закриють. До найближчого в’їзду до Інституту звідси якихось вісім кілометрів… — Він на мить замислився. — Але якщо за нами стежать, то… не хотілося б створювати проблеми фірмі.

Він увімкнув радіо.

— …яку годину тому було запущено з південних околиць Варшави. Міністерство оборони заперечує, що це військова ракета. Наразі її єдиною активністю було відтворення музичного фрагмента…

Щось затріщало, і через шум пробився фальшивий голос вокаліста: «…із чужини в край Польський…»[3]

— Вдалося! — скрикнув Фелікс.

Друзі здивовано поглянули на нього.

— Досі невідомо, хто сконструював і запустив ракету, але, найімовірніше, вона не несе загрози. В атмосфері міжнародного скандалу Польща приєдналася до числа країн, котрі досліджують космос.

— …бочкою з‑під смоли, — додав Нет.

— Це не бочка з‑під смоли, — нагадав Фелікс, — а шматок іржавої труби теплопроводу.

— Тож Польща розпочала дослідження космосу шматком іржавої труби теплопроводу. Чому ти так радієш взагалі?

— Я радію, що ракета вийшла на орбіту. Якщо вже ми її запустили, то принаймні класно, що все спрацювало. Краще було б, якби цього взагалі не сталося, але якщо вже сталося… — Фелікс замислився і сказав: — Люблю, коли добре зроблена машина добре функціонує.

— Якось заплутано висловлюєшся…

— Тату, а куди ти їдеш? — Фелікс роззирнувся. Вони досі їхали передмістям.

— Об’їжджаю Варшаву з західного боку, — пояснив тато. — Тут менше шансів зустріти поліцію.

— Але шанси все одно є… — Фелікс зазирнув у багажник. — А що це? Оте біле.

— У багажнику? Рулон малярської плівки. Відремонтую кімнату бабусі Люсі.

Фелікс відстебнувся, переліз через спинку крісла до багажника й почав ритися в татових речах. Нет і Ніка дивилися на нього зі здивуванням, але відчували, що їхній друг має якийсь план.

— Якщо нас справді розшукують, то шукають темно‑зелений Ленд Ровер, — пояснив він. — А ми зараз їхатимемо білим.

— Ти хочеш обклеювати авто плівкою? — запитав Нет. — Це триватиме годину!

— П’ять хвилин. Це товста плівка, буде легко. Ще я знайшов клей у балончику. Часом класно мати в багажнику мале пересувне сміттєзвалище. Тату, зупинись!

Пан Полоній з’їхав на узбіччя й зупинив авто за високими кущами. Усі вийшли на мороз. Нет помітив, що в нього трохи тремтять ноги, але сподівався, що ніхто цього не помітить.

— Я прискаю з балончика, ти клеїш. — Фелікс всунув Нету рулон плівки, а Ніці — ніж. — Ти обрізаєш і доклеюєш на кутах. Не пошкрябай справжню фарбу.

— Не переживайте про фарбу. — Тато поглядав на дорогу й час від часу зиркав на те, як просувалася робота дітей. — Я й так повинен був його перефарбувати, а тепер точно безпечніше буде обрати інший колір.

Фелікс прискав з балончика, найбільше клею даючи на краї. Нет з допомогою Ніки розвертав плівку й притискав.

— Не має бути суперрівно, — оцінив Фелікс. — Аби тільки не відклеїлося.

Вони впоралися менш ніж за п’ять хвилин. Коли закінчили, Фелікс саме притискав плівку до правого крила. Він поглянув на бампер. На відміну від більшості машин, цей бампер був не з пластику, а з товстого металу. Але після останніх подій навіть він погнувся, а фарба місцями відкривала блискучий метал. Край бампера опустився майже на десять сантиметрів. Однак не було часу на вирівнювання. Друзі оцінили виконання — результат був більш ніж задовільним. Тепер поночі навіть за кілька метрів не було видно, що це камуфляж. Вони вкинули решту плівки в багажник і всілися на свої місця, а батько завів авто й виїхав знову на дорогу.

— Дістанемося найкоротшою дорогою, — сказав він. — Має вийти…

Вони в’їхали в зону густішої забудови, і тоді раптом з‑за припаркованого неподалік причепа вискочив поліцейський і показав їм зупинитися.

— От і все, — застогнав Нет, зсуваючись із крісла.

— Краще сиди рівно, — прошипіла Ніка.

— Він же побачить, що це плівка… З якого віку сажають до в’язниці?

— Розслабся, — промовив Фелікс, хоча сам був далекий від того, щоб розслабитися. — Ми все добре приклеїли.

— Але в документах авто записано колір…

Тато не озвався ані словом, тільки став ніби нижчим. Він поволі з’їхав на узбіччя й відчинив вікно. Поліцейський повільним кроком рушив у їхній бік. Він, схоже, не дуже радів, що його чергування припало на новорічну ніч. Його напарник за кермом, здається, спав.

Друзі сиділи рівно, немов проковтнули палиці. Нет трохи тремтів і вже навіть не намагався це приховувати. Поліцейський зупинився біля відчиненого вікна, відсалютував, представився і щось сказав, але Фелікс, Нет і Ніка не почули, що саме. Вони побачили тільки його руку, яка простяглася по документи, й руку Феліксового тата, який…

У цей момент із гуркотом двигуна поряд пронісся великий темний джип. Поліцейський швидко забрав руку.

— Ти бачив, що то було? — кинув він колезі, який саме прокинувся й вийшов із поліцейського авто.

— У мене окуляри в ремонті. Тільки післязавтра заберу.

— Склади рапорт! — поліцейський побіг до свого авто.

— Темний нечіткий силует з перевищенням швидкості прямує на північ вулицею Дзвіґовою. Номери… нерозбірливі. Починаємо переслідування. Тобто спробу переслідування.

За кілька секунд авто з увімкненою сигналізацією проїхало повз них.

— Що це було? — скрикнув Нет.

— Мерседес GL, — сказав Фелікс. — Із двигуном V8, судячи зі звуку. Гадаю, він навіть не зауважить переслідування.

Нет заплющив очі та відкинувся на сидіння.

— А я лише хотів, щоб стало тепліше…

Тато виїхав на дорогу і з невеликою швидкістю поїхав у напрямку центру міста. Щоб дістатися Праги, де жила Ніка, треба було проїхати через пів столиці. Дівчина знала про це й мучилася думкою, що повинна зробити.

— Я переночую в Нета, — вирішила вона, після чого швидко додала: — Якщо ти не проти.

— Що ти! Мала! — Хлопець пожвавішав, забувши про стрес. — Чи ж я колись справляв враження негостинного?

— Щиро кажучи, це полегшує справу, — із вдячністю визнав тато. — Будемо там за десять хвилин.

* * *

Вони пройшли порожнім холом з миготливими лампочками штучної ялинки. За стійкою рецепції сидів охоронець і дивився телевізор.

— Вечірка скінчилася? — він кинув швидкий погляд на дітей і повернувся до екрана. — Ви чули, що ми запустили ракету?

— Щось таке чули, — неохоче відповів Нет.

— Ніхто не хоче зізнаватися, — протягнув чоловік. — А мені здається, хтось просто хотів зробити великий феєрверк, от і все. Обережніше на шістнадцятому. Там така вечірка, що чути аж на десятому.

— З Новим роком, пане Януше, — мовив Нет, і вони ввійшли у великий блискучий сучасний ліфт. — Дедалі гірше все це виглядає, — продовжив хлопець, коли двері за ними зачинилися.

— Будемо слухати про це ще з місяць, — погодилася Ніка.

— А потім ще наступний місяць у залі суду.

Коли вони минали шістнадцятий поверх, крізь подвійні двері ліфта чулися відголоси гучного святкування, що й не думало завершуватися.

Вони вийшли на найвищому поверсі та опинилися в прямокутному холі. Збоку були двері на сходи, трохи вужчі вели до сміттєпроводу, а прямо навпроти розташувалися двері лише до однієї квартири. Нет зупинився з пальцем над дзвоником, а потім потягнувся по ключі.

Однак батьки ще не спали. Тато саме вийшов із кімнати брато‑сестри з порожніми дитячими пляшечками.

— Рано ви повернулися, — позіхнув він. — Як там було?

Нет завагався. У нього на кінчику язика вже крутилася вигадана історія сьогоднішньої ночі, але замість цього він випалив:

— Була така вечірка, що ми запустили справжню космічну ракету, через що мусили тікати від поліції.

Тато усміхнувся, кинув коротке «Добраніч» і пішов сходами нагору, до спальні.

— Знову відкладаєш на потім! — прошипіла Ніка. — Якщо він дізнається від когось іншого, то розізлиться.

— Але я сказав правду, — Нет стенув плечима.

— Ну авжеж… Чому вони так рано лягають у новорічну ніч?

— Брато‑сестра влаштовують нічні концерти. Я можу запхнути вату у вуха, а вони повинні бути на посту. По‑моєму, приділяють цьому аж забагато уваги…

— Це для блага брато‑сестри. Про тебе теж так піклувалися.

— Хочу в це вірити. Вип’єш чого‑небудь? — запитав Нет, але швидко додав: — Кóли немає. Акція «Здорова їжа» триває. Морквяний сік рулить.

За мить вони вже сиділи на дивані в кімнаті Нета й пили сік. Батьки змусили хлопця поприбиратися до того, як його брат і сестра з’явилися на світ, але тепер усе поволі поверталося до норми. У кутках з’явилися нові стоси журналів. На видовженому столі під вікном стояли чотири монітори (найбільший показував фантастичну екранну заставку), два принтери й багато меншого приладдя. З‑за столу звисали й плуталися по підлозі десятки кабелів. Миготіли лампочки, шуміли вентилятори, щось стрекотіло всередині якоїсь зі скриньок. Словом, мала серверна зала.

— Це наш новий рекорд, — зітхнула Ніка. — Ми вляпалися в проблеми в першу секунду нового року. Абсолютна перемога.

— Хтось притягує металеві предмети, — сказав Нет. — Ми притягуємо проблеми. Навіть якби ми весь вечір нічого не робили, то в результаті виявилося б, що сидимо на перемикачі системи автодеструкції будинку. На щастя, в нас є талант вилазити з цих проблем.

— Тільки якось тупо, що ми це накоїли, а допитуватимуть решту класу.

— Та все одно про нас стане відомо…

— Покажемо їм, як уміємо вилазити з проблем.

За стіною почувся плач немовляти. Нет зітхнув.

— Зараз щось побачиш… — він показав на прочинені двері.

І дійсно, за мить мама в нічній сорочці поволі спустилася сходами зі спальні, пройшла повз кімнату Нета і якийсь час шурхотіла чимось за стіною. За хвилину вона стала перед їхніми дверима із замруженими від сну очима, потяглася до вимикача, вимкнула світло, невиразно пробурчала «не проспи до школи» й зачинила двері.

— Ну от… — повторив Нет. — Потім лазять по квартирі як привиди й не озиваються навіть.

— А ти… ти нічого не відчуваєш до брато‑сестри?

— Щось там відчуваю, але почуття, про які ти говориш, поки що в мені не сформувалися. Мабуть, щось з’явиться, коли вони вже не будуть парою верескливих смердюків, навколо яких крутиться цілий світ. Вони всім впливають на мізки: тато пише програму штучного інтелекту для аґукання, щоб стимулювати комунікативні здібності брато‑сестри. Мама виливає свої почуття на полотна — останнім часом її творчість набрала тепло‑коричневих тонів. Якщо хтось колись писатиме її біографію, то цей період її творчості буде називатися ранньопелюшковим.

Ніка поглянула на друга. У вогнях міста, що спало за сто метрів під ними, вона ледь бачила його обличчя.

— А що ти хотів мені сказати, — запитала вона, — у мить перед тим, як стартувала ракета?

— Що?

— Ти почав: «Якщо ми загинемо, то хочу, щоб ти знала…»

— А‑а‑а, спок! Ми ж не загинули. Забудь.

— Але… — дівчина була розчарована. — Що це мало бути?

Нет позіхнув — протяжно і трохи театрально. Він потягнувся й випадково торкнувся стола. Мишка ввімкненого комп’ютера розбудила екран, і кімнату залило блакитне світло.

— Давай спати. Тобто ти спиш на дивані, бо… — він замислився. — Зараз принесу ковдру.

¹ Ідеться про холод: Сувалки — найхолодніше місто Польщі, поляки називають його «Польський північний полюс» або «Польський полюс холоду». Шпіцберґен — острів на півночі Норвегії, відомий також своїми низькими температурами. (Це примітка перекладачки; надалі в цій книжці, якщо побачите примітку рівним шрифтом, то вона від самого автора, а якщо курсивом — то від перекладачки або ж українського редактора.)

² Через любов автора до машин у цій книзі всі назви автомобілів з великої літери.

³ Фрагмент національного польського гімну «Мазурка Домбровського», поетичний переклад О. Пономарева.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вівторок, перше січня, друзі просиділи вдома: Фелікс — у себе, а Ніка — разом з Нетом. Вони напружено спостерігали за новинами щодо ракети. На щастя, ситуація, як її описували політики, науковці, поліцейські та військові, була такою, що ніхто й гадки не має, що сталося, окрім того, що десь на півдні Варшави хтось запустив ракету невідомого типу й призначення.

Увечері Фелікс не витримав і приїхав до Нета.

— Я говорив з Ґілбертом по інтернету, — сказав Нет, коли друзі вмостилися в кімнаті. — Нікого не допитували. Тільки дивні авто поїздили туди‑сюди, літали два гелікоптери, але всі безпечно роз’їхалися по домівках.

— Так швидко не дізнаються… — Фелікс похитав головою. — Лише Ґілберт знає, що сталося, а він точно нікому не скаже. Сніг приховав сліди, а супутники нічого не бачать крізь такі хмари.

Фелікс вийняв з рюкзака спалену до половини й розмочену ракетницю. Це була стандартна модель із гострим соплом на кінці, вкрита огидним малюнком, до якого прикріплювалася півметрова палиця. Він продовжив:

— Я замислився, чому досі ніхто не вирахував точного місця старту нашої ракети.

— Я б не перебільшував з аналізуванням цього всього, — відповів Нет. — Ще наврочимо.

— Я перевірив в інтернеті, — продовжував Фелікс, не звертаючи уваги на побоювання друга. — З пів року тому в місті Люян у Китаї згоріла фабрика штучних матеріалів…

Нет і Ніка поглянули на ракетницю, потім на Фелікса. Той таємничо всміхнувся і продовжив:

— У тому місті є також одна з найбільших фабрик феєрверків. Вона існує вже тридцять років і виготовляє їх для всього світу. Типова ракетниця — це картонний циліндр із порохом і додатками, закрита згори пластиковим носом. Цей носик необхідний — ідеться про аеродинаміку.

— Старий, але як це стосується нашої ракети? — не витримав Нет. — Це був шмат польської труби з польської залізної руди. Як це пов’язано?!

— А так, що цей ніс не пластиковий. — Фелікс на доказ своїх слів постукав по ньому. — Це тонкий метал.

— Сорі, досі не дійшло…

— Згоріла фабрика пластику, де, схоже, робили й такі носи. Фабрика феєрверків не могла чекати, тому пластик замінили металом. Мабуть, так було дешевше й простіше, ніж купувати пластик в іншому місці або згортати цей ніс із картону. А якщо всі польські феєрверки походять з Китаю, то, мабуть, усі однакові. Принаймні ті, залишки яких сьогодні лежали на землі, саме такі. Тож коли стартувала наша ракета, над Варшавою злітало кількасот тисяч ракетниць із металевими носиками. Для супутникових і наземних радарів Варшава виглядала як один великий торт сторічного дідуся з запаленими свічками. Тотальний шум. Старт ракети помітили, лише коли вона вийшла за хмари. Це я теж перевірив — над містом, як і над половиною Польщі, висіли тоді шарувато‑дощові хмари, нижня межа яких — на висоті триста метрів, а верхня — майже п’яти кілометрів. Лише там ракету помітили супутники. Оскільки траєкторія польоту була нестабільна…

— А можна не так технічно? — попросила Ніка. — Я гуманітарій.

— А я, мабуть, парагуманітарій, — додав Нет. — До мене теж не дійшло. Шарово… які хмари?

— Шарувато‑дощові, — повторив Фелікс. — Ракету помітили тоді, коли вона вийшла з‑за хмари на висоті п’яти кілометрів над землею. Якби це була нормальна ракета, то з траєкторії її польоту вдалося б вирахувати точне місце запуску, але це був шматок іржавої труби, що під управлінням старого калькулятора летів, як п’яна чапля. Тож усі знають лише те, що запустили її десь з околиць Вілянова. На землі немає слідів, бо все засипане снігом, а прогнози передають подальші снігопади. Не знаю, скільки снігу випало біля дому Ґілберта.

— Я написав шлюз до іншого комунікатора й поговорив із ним, — сказав Нет.

— Що написав?

— Ти теж парагуманітарій? Шлюз. У нас є своя мережа Net. com, а цей шлюз служить для того, щоб можна було через нього поговорити з кимось, хто має інший інтернет‑комунікатор. — Нет махнув рукою. — Коротше. Поговорив я з Ґілбертом. Як ти й кажеш, усюди лежить сніг, і в них більше, ніж тут. А на стартовий майданчик Ґілберт скидає сніг, коли чистить доріжки. Не видно, що це мікрокосмодром.

— Певно, є якісь хімічні датчики, якими можна перевірити, чи в повітрі немає спаленого ракетного палива, — замислився Фелікс. — Не думаю, щоб хтось знав, що ракета на метані… Тож за два тижні вже ніхто нічого не дізнається.

— Не можна було з цього почати? — скрикнув Нет, і було видно, що йому полегшало. — Принаймні ти мене оптимізував. Два тижні — це вже шмат життя.

— Що сказав тато Ґілберта? — запитала Ніка.

Нет похитав головою.

— Ця родина ще дивніша, ніж я думав, — відповів він. — Він справді зрадів, що ми це зробили. Але був скандал за відкрите пиво.

— Цікаво, хто його випив… — Ніка замислилася. — Я відчувала запах від когось, коли всі висловлювали побажання…

— Мене це не цікавить, — сказав Нет. — Я хочу насолоджуватися двома тижнями свободи.

— Якщо почнеться слідство, перевірятимуть усі Ленд Ровери у Варшаві, — сказав Фелікс, — і всіх, хто живе неподалік Ґілберта. І таки вийдуть на нас.

— Мене хвилює дещо інше, — несподівано почулося з найбільшого комп’ютера. — Ця ракета не вийшла на стабільну орбіту. Вона кружляє навколо Землі, але поволі падає.

— Манфреде[4]? — здивувався Нет. — Я ж не встиг тебе встановити на цьому комп’ютері. Учора вранці тільки налаштовував систему…

— Я сам встановився, з мережі. Був момент, коли ти ставив фаєрвол, але ще не встиг встановити оновлення захисту.

— Хитрун! Я й відчував, що комп зависає більше, ніж повинен. Тож ти чув, про що ми говорили?

— Ясна річ. Тому й перевірив орбіту ракети.

— І чув, про що ми говорили вчора ввечері? — обережно запитала Ніка.

— Яку відповідь хочеш почути?

— Схоже, я вже знаю її…

— Скажи краще, що з тією ракетою, — попросив Фелікс.

— Вона точно впаде, але ще невідомо коли. І вона надто низько, щоб згоріти в атмосфері.

— Тобто десь наробить клопоту… — Фелікс скривився. — Це погано.

— Може, я не розбираюся в цьому, — почала Ніка, — але чи наша ракета не спалила все своє паливо на старті? Тепер це порожня бляшанка.

— Але, навіть порожня, вона важить кілограмів зо двісті. Піднімаючись, вона отримала потужну потенціальну енергію. Якщо почне падати, то змінить її на кінетичну…

— А по‑людськи?

— Бабахне сильніше, ніж авіабомба. Тільки в протиатомному бункері можна буде пережити пряме влучення.

Ніка затамувала подих.

— Яким дебілом треба бути, щоб залишати щось таке без нагляду?! — обурився Нет.

— Мабуть, саме тому він її не запускав, — з претензією зауважила Ніка. — І тому встановив стільки перешкод.

— Але забув додати вказівку «Не чіпати».

— Земля досить велика, — замислився Фелікс. — Більша частина — це океани, та й на суші люди населяють не такі вже великі райони. Можеш вирахувати ймовірність того, що ракета впаде комусь на голову?

— У мене ускладнений доступ до комп’ютерів, — зізнався Нет. — Мама попросила вимикати їх, коли не використовую. А її визначення використання комп’ютера означає тільки сидіння перед ним і клацання. Бо їхнє випромінювання шкодить брато‑сестрі. Мама — художниця, до неї не доходить пояснення, що я лишаю комп’ютер на цілий день, аби він щось рахував. Випромінювання у старих моніторів походило з кінескопів, а всі мої монітори мають рідкокристалічну будову, тож випромінюють не більше, ніж горщик пеларгонії. Зрештою, екран сам вимикається за п’ятнадцять хвилин після останнього натискання клавіші. Якщо хочеш, можу задати точне обчислення, яку поверхню Землі залюднено, але не гарантую, що посеред процесу мама не вимкне комп’ютер.

* * *

Перший день школи був сонний, як завжди після святкової метушні. У друзів складалося враження, що всі на них витріщаються, але, окрім Ґілберта, ніхто не знав, що біля дому, в якому вони зустрічали Новий рік, стартувала ракета. Це було очевидно, але вони все одно почувалися зле. Перше цього року заняття з прогресивної ботаніки було порятунком, оскільки пішли на нього лише вони втрьох. Усі інші, окрім Фелікса, Нета й Ніки, відмовилися після кількох перших уроків. Мабуть, найбільше на таке їхнє рішення вплинуло споживання плодів сарделькового куща.

Навчені досвідом, друзі всілися за другу парту, оскільки експерименти професора Бутлера любили виходити з‑під контролю. Біологічна лабораторія в гімназії номер тринадцять імені Стефана Кушмінського була особливим місцем. Вигляд вона мала як лабораторія божевільного науковця з кошмару класу «Z». Стіни заставлені шафками й полицями з клітками, тераріумами з галогенною підсвіткою, таємничими баночками. На вікнах були до половини закриті дерев’яні жалюзі. З підсобки було чутно, як професор порпається, пересуває предмети й щось мугикає собі під ніс.

— Цікаво, він сьогодні теж щось їстиме? — прошепотів Нет.

— Нехай собі їсть, — теж пошепки відповів Фелікс. — Аби тільки нас не частував.

Професор Бутлер вийшов із підсобки й зайнявся витиранням дошки. Він старанно натирав її, повністю ігноруючи учнів. Це був низький, худий і згорблений чоловік за сорок. Його заплямлений халат не дозволяв його ні з ким сплутати. Сиве волосся звисало жирними пасмами. Врешті він обернувся й помітив, що в класі хтось є.

— З Новим роком! — сказала Ніка.

— Серйозно? — зацікавлено промовив учитель. Він поглянув на календар, що висів біля дошки. На ньому був квітень минулого року. — Як час біжить.

Чоловік зняв календар і викинув його в смітник. Підійшов до лабораторного столу, почухав потилицю, поглянув на стелю й поколупався в зубах.

— Ага! — вигукнув він врешті. — Прогресивна ботаніка… На сьогоднішньому занятті ми познайомимося з почуттям турботливості у рослин. Іди сюди!

Останні слова він кинув до відчинених дверей підсобки.

Друзі зацікавлено дивилися, хто ж із них вийде. У професора не було асистента.

— Не соромся, — заохочував Бутлер. — Ти їх знаєш.

У дверному отворі на висоті двох метрів показалося щось червоне, що мало вигляд великої квітки.

— Мухоловка! — зраділа Ніка.

Посміливішавши, рослина вийшла з підсобки. Квітка, схожа на поєднання великої троянди з пащею тигра, широко всміхнулася. Товсте гнучке стебло вирівнялося, а великі листки радісно розкрилися.

— Ти виросла! — зауважив Фелікс. — І розтовстіла.

Мухоловка підійшла до їхньої парти, переступаючи корінням, що вилізало з занадто малого горщика. Вони обійнялися на привітання. Рослина торкалася кожного листками й міцно притискала до стебла.

Вираз обличчя Нета свідчив про те, що він досі не позбувся побоювань щодо справжньої природи квітки. Друзі познайомилися з тигровою мухоловкою, латиною Drosera superior, ще до канікул, за досить драматичних обставин. По правді кажучи, вона намагалася їх з’їсти, проте вдалося пояснити рослині, що людей їсти не можна. Існував шанс, що сильна воля рослини виграє в боротьбі з інстинктом, але тільки якщо істота не буде надто голодна.

— Говорю вам, що вона учнеїдна, — прошепотів Нет, коли рослина відійшла. — Пам’ятаєте того блондина з 3‑В класу? Того, що наче поїхав до Бразилії? Цікаво, чи це та сама «Бразилія», до якої поїхали всі щури зі шкільного підвалу, коли наша мухоловка за них узялася?

— Почуттям турботливості у рослин, — повторив Бутлер. — Чи мухоловка може дбати про іншу рослину?

Мухоловка, що стояла біля столу, активно закивала головою.

— Вона дуже любить базилік, тому почнемо з базиліку.

На слово «базилік» мухоловка завмерла, а в кутиках її пащі з’явилися смужки слини. Професор вийняв із шафи горщик з невеликим кущиком базиліку й поставив на столі. Мухоловка затремтіла.

— Відсьогодні протягом місяця ми будемо дбати про цей маленький кущик, — продовжив Бутлер. — Чекайте‑но… десь тут була поливалка.

Він на мить відвернувся, і тоді мухоловка з неймовірною спритністю проковтнула базилік, прискаючи слиною на стіл, і знову стала рівно. Професор поглянув на пустий горщик, потім на мухоловку. Та не витримала й ковтнула. Її гілки театрально опустились, і вона склала листки в жесті «Не втрималася».

— Ну от. — Бутлер знову почухав потилицю. — Це ілюструє тему уроку. Тож сьогоднішнє заняття буде коротшим.

* * *

Зося прийшла до торговельного центру на пів години раніше. Про всяк випадок. Стала в домовленому місці, під однією з колон у головному холі.

Сорок хвилин потому на вході з’явилися Аурелія та Клаудія. Стали біля колони й роззирнулися.

— Вона повинна бути тут, — сказала Аурелія.

— Ходімо без неї, — кинула Клаудія. — Навіщо ти їй допомагаєш?

— Я тут… — тихо сказала Зося, після чого додала голосніше: — Я тут.

Аурелія повернулася до неї й підняла брови.

— Ти б могла грабувати банки, — оцінила вона. — Вигляд маєш як… фрагмент стіни чи що. Тебе ніхто не помічає.

Клаудія захихотіла. Зося зробила непевний вираз обличчя й поглянула на дівчат з очікуванням. Аурелія зміряла її поглядом з голови до ніг і дійшла висновку, що та на жодному рівні не виглядає добре.

— Скільки в тебе грошей? — запитала вона.

— Сорок два злотих.

— Жартуєш?! Сама лише заміна цих водоростей, — Аурелія показала на Зосину голову, — на волосся коштуватиме зо двісті злотих.

Зося витріщила очі.

— У мене є ще трохи… ну, заначка.

— Сприймай це як інвестицію. Якщо краще виглядатимеш, матимеш кращого хлопця. Це повинен бути якийсь мажор, щоб за все платив.

— І він насправді платитиме? — Зося відкрила очі ще ширше.

Аурелія не відповіла. Клаудія голосно засміялася.

— Ти мала рацію, — кинула вона. — Варто було взяти її з собою.

У першому ж магазині Клаудія з Аурелією вибрали кільканадцять спідничок, кофтинок та светрів і заштовхнули Зосю з усім цим до примірочної. Зося надягла першу спідницю і светр. Коли вона побачила себе в дзеркалі, їй одразу ж закортіло перевдягтися у свою стару одежу.

— І як? — запитала через двері Аурелія.

— Соромлюся…

— Відчиняй уже! Немає часу. Ще магазинів зо двадцять.

Клацнув замочок, і двері поволі відчинилися до половини. Аурелія пхнула їх сильніше.

— У тебе нічогенькі ноги… — кивнула дівчина.

Зося була вдягнена в червону мініспідницю й бордовий светр.

— Закоротка, — нарікала вона, намагаючись відтягнути спідницю нижче.

— Саме те, — оцінила Клаудія.

— Буде холодно…

— Чимось треба жертвувати. — Аурелія подала їй ще одну спідницю й зачинила двері. — Потім купимо колготи.

Ситуація повторилася у наступному магазині, і ще у наступному. Аурелія з Клаудією пошепки обмінювалися думками й голосно сміялися, що додатково перешкоджало Зосі. У п’ятій чи сьомій крамниці дівчина приміряла обтислі джинси.

— Мені не подобається, — сказала Зося.

— Не тобі вони повинні подобатися, а йому, — зауважила Клаудія.

— Занадто тісно.

— Те, що треба, — підсумувала Аурелія. — Купуємо.

— Але…

Джинси коштували понад сто злотих. Вони обійшли кільканадцять магазинів, і Зося була втомлена фізично й емоційно. Вона купила одяг, який їй не подобався. Точніше, її змусили купити. Торби Аурелії та Клаудії були напхані не менше.

Аурелія давала їй добрі поради, але робила це скоріше для того, аби довести, що в таких справах вона справжня експертка, ніж із симпатії до Зосі.

— В один момент ви можете бути в партнерських стосунках, а в інший — у стосунках чоловіка й жінки, — пояснювала вона. — Якщо йдеш із ним на романтичну вечерю, це партнерські стосунки, і ви разом обираєте гарне місце. Найкраще — дороге. А коли в кінці треба платити, ти переходиш на стосунки протилежних статей. Як жінка, ти можеш не платити. Розумієш?

— А він цього не помітить?

Аурелія закотила очі.

— Я говорю про ідеальний сценарій. Знайди хлопця з грошима.

— Я ніколи не була в дорогому ресторані.

— Ти навіть ніколи не була в стосунках протилежних статей. Твій сценарій — це стосунки людини і миші. Тому зараз ми йдемо до перукарні.

Аурелія пішла перша, Клаудія — відразу за нею. Зося за мить їх наздогнала.

— Скажи, а Люціян платить за тебе? — запитала вона.

— Е‑е‑е… це я все йому купую. Але нікому ані слова! — пригрозила вона. — Сорому наробиш.

— А Геральд?

— Звісно ж! — гордо відповіла Клаудія. — Інакше я б з ним не ходила. У нього багатий батько. Сказав, що купить мені сережки.

— Батько?!

— Геральд! Його батько такий старий, що міг би бути моїм дідом.

Вони ввійшли до великого перукарського салону. Тут було повно дзеркал, що робили приміщення ще більшим. У них відбивалися кришталеві лампи й перукарки, які крутилися навколо клієнтів. Шуміли фени, клацали ножиці, сичали спреї та лаки.

Одна з перукарок помітила нових клієнток і всміхнулася.

— Я зараз закінчу і займуся вами.

— Ми притягли ще її, — Аурелія показала на Зосю. — На реанімацію.

Перукарка сказала щось типу «Вуоой!» чи «Йооу!» , бо це точно не було «Вау!» Вона відклала гребінь, яким укладала волосся старшої пані, зачіска котрої нагадувала пухнастий берет, але самій жінці, схоже, потрібен був саме такий ефект.

Зося, помітивши на собі погляд перукарки, роззирнулася з відчаєм, мріючи втекти, але не могла зрушити з місця. Перукарка підійшла до неї, двома пальцями схопила пасмо її волосся, немов піднімала за хвіст дохлу мишу.

— Як лука після повені, — оцінила вона. — Простіше було б прищепити шкіру зі спини вівці. Гмм… Я зроблю все, що в моїх силах. Почекайте п’ять хвилин.

Вона повернулася до формування берета, а дівчата всілися на шкіряному дивані й почали переглядати кольорові журнали в стилі тих, у яких кількість тексту на сторінках суворо обмежена. Лише Зося сиділа рівно й неспокійно роззиралася салоном.

— Як ти хочеш підстригтися? — запитала Аурелія, не відриваючи погляду від кольорових сторінок.

— Я можу вибрати?

— Ти ж платиш, — Аурелія стенула плечима.

— У такому разі… — Зося зиркнула на обкладинки журналів, але не могла уявити себе із жодною з тих зачісок. — Якось так, щоб я могла потім сама поправити.

— Треба лишити як є.

— Зробимо їй такі кучері, як у тебе, — Аурелія подивилася на Клаудію. — Заодно ти собі зміниш.

— Але це мої кучері! — запротестувала Клаудія.

— Вирівняй. Час на зміни.

Клаудія не була переконана, але саме в цей момент перукарка запросила жестом Зосю в крісло.

— Ходи сюди, почну з тебе. Це буде як відбудова Варшави після війни.

* * *

Перукарка коштувала сто п’ятдесят злотих, які Зося ледь витягла з гаманця тремтливими пальцями. Аурелія оглянула її і сказала:

— Тепер те, що ти маєш на голові, варте більше, ніж те, що всередині.

Зося не була певна, чи це був комплімент.

— Скільки це протримається? — запитала вона, легко торкаючись зачіски.

— До першого миття. Або до першого дощу.

— А що потім? Як зробити такі кучері?

— Треба прийти сюди.

— І знову платити?!

— Можеш трохи поправити сама, але… ми ще не були в косметиці. Без спеціального шампуню й масок не зможеш навіть вимити волосся. А плойка, дифузор до фену… Забудь.

Зося поглянула на Аурелію.

— Шкода, що в мене не таке волосся, як у тебе. Я б теж хотіла, щоб воно саме закручувалося.

— Жартуєш?! Я сюди приходжу мінімум раз на тиждень. Ходімо по косметику.

— У мене скінчилися гроші. Я витратила… майже п’ятсот злотих!

— І справді… А де ти взяла ці гроші? — поцікавилася Клаудія. — Ти казала, що в тебе сорок.

— Я повинна була заплатити комунальні.

— Ну то наробила собі клопотів, — сказала Аурелія і разом з Клаудією вибухнула сміхом. — Але було варто. Дивись! — Вона розвернула Зосю до великого люстра.

У віддзеркаленні Зося стояла біля Аурелії та Клаудії. Вона завмерла й тільки кліпала очима. Врешті підняла руку й помахала.

— Хотіла перевірити, — пояснила дівчинка, — праворуч я чи ліворуч…

* * *

До п’ятниці ситуація не змінилася. Тобто ніхто ні про що не дізнався. Перед уроком математики друзі порадилися з Ґілбертом, що робити далі.

— На завтра передають прояснення, — нагадав Нет.

— Погода покращується? — уточнила Ніка.

— Розвиднюється. Хмари повинні були протриматися два тижні, але облом.

— Коли зникнуть хмари, військові специ порівняють супутникові фото, — сказав Фелікс. — Побачать, що там, де була ракета, тепер порожня платформа. Твій старий повинен мати кілька непотрібних бочок, — повернувся він до Ґілберта. — Постав три з них одну на одну в тому місці. На супутниковому фото матиме такий самий вигляд.

— Точняк! Ну в тебе й голова! — зрадів Ґілберт.

Дзвінок покликав на урок математики, тож вони сіли за парти й повитягали зошити. Лінійка, вчителька математики, встигла перевірити журнал, коли двері відчинилися і до класу ввійшла дівчина, вбрана у фіолетову мініспідницю, рожевий светр і червоні туфлі, через що виглядала як кольоровий знак оклику.

— Доброго дня, — мовила вона.

— Ти, мабуть, переплутала класи, — сказала Лінійка. — Тут урок математики в 2‑А.

Дівчина щось пробурмотіла й прокралася на вільне місце в передостанньому ряду, де сіла за парту з Нікою. Лінійка придивилася до неї, і весь клас теж. Учителька витріщила очі й похитала головою, виправляючи відсутність на запізнення навпроти рядка «Зофія Камінська».

Учні тільки за якийсь час зрозуміли, хто ця таємнича незнайомка.

— Ти поголила брови? — голосно запитав Нет.

Клас вибухнув сміхом. Жарт був старий, але пасував до ситуації. Ніка послала Нетові грізний погляд. Зося, ховаючись за блондинистими кучерями, дістала підручник, зошит і ручку. За весь урок вона підняла голову тільки кілька разів, лише для того, щоб переконатися, що всі досі дивляться на неї.

Після дзвінка стало ще гірше. Учні встали, зібрали речі, але не вийшли з класу, а крутилися навколо й витріщалися на Зосю.

— Відчепіться від неї, — сказала Ніка. — Ще надивитеся.

Неохоче всі попрямували до виходу. Зося встала, згорблена, і втупила погляд у червоні блискучі туфлі.

— Я ж пожартував. — Нет плеснув її по плечу. — У мене вирвалися ті брови, так би мовити. Непоганий був вихід. Ну й зачіска справді… зачесана.

Фелікс швидко поглянув на дівчину та вийшов з класу.

— Я не могла наважитися ввійти, — прошепотіла Зося.

— Ти п’ять хвилин наважувалася? — запитав Нет. — Виглядаєш краще, ніж раніше. Серйозно. Супер.

— А почуваюся гірше, — прошепотіла вона так тихо, що ніхто не почув.

* * *

Двері їм відчинив двометровий Ґолем‑Ґолем — робот, якого сконструював Фелікс, запрограмував Нет, а відчувати навчила Ніка.

Він охопив гостей об’єктивами камер і витягнув механічну долоню для привітання до Нета, котрий стояв найближче.

— Агов! — Хлопець націлився в нього пальцем. — Не викидай коників! Ми ж домовлялися. Жодних рукостискань чи обіймів. Я не хочу потім ходити в гіпсі через глюк датчика у твоєму зап’ястку.

— Знаю. Я лише перевіряю твою силу волі.

Ґолем‑Ґолем підняв обидві руки, відсунувся вбік і пропустив їх, елегантним жестом запрошуючи до будинку. Формою тіла він нагадував людину, але скелет було виконано з точно зварених сталевих фрагментів. Замість м’язів у нього були гідравлічні приводи, як у будівельних машин. Електричними кабелями вони були з’єднані з помпою та електричним двигуном у центральній частині корпуса. Його конструкція лишалася несуцільною, і крізь отвори було видно роботу механізмів. Кожен рух супроводжувався шумом двигунів.

Фелікс з’явився у дверях кухні з ганчіркою в руках, а за ним вибіг Цабан — великий чорний російський тер’єр. Він оминув робота широкою дугою та підбіг до гостей, щоб станцювати привітальний танець попискувань і скавчань.

— Ти його стишив, — зауважив Нет, вітаючись із другом. — Я про робота.

І справді. Гідравлічна помпа, яка раніше створювала багато проблем, тепер працювала майже нечутно.

— Міг би йому вже зробити заслони. — Ніка поцілувала Фелікса в щоку. — Якось дивно бачити його нутрощі.

— Знаю, знаю. Хотів сьогодні за це взятися. Але повинен готувати обід.

— Добре пахне, — Ніка потягла носом.

— Курка по‑серчуконґонськи.

— Серчуконґонськи?

— Добре звучить, правда?

Фелікс повів їх на кухню і щось перемішав у великій пательні.

Кухня в будинку Полоніїв не була звичайною кухнею. Вона нагадувала скоріше кухню божевільного винахідника. Загалом це було близько до правди — тато Фелікса був винахідником, хоча, на щастя, до означення «божевільний» він не дотягував. На столі під стіною стояло кілька приладів, деякі — без зовнішніх корпусів. Про їхнє призначення можна було лише здогадуватися. Машина до кави мала розмір старого телевізора й кінескопний екран, що інформував про стан усіх елементів приладу. Під ним були перемикачі, яких кожна нормальна людина боялася б і торкнутися. Поряд стояв великий міксер. Замість обертової головки в нього були три руки, які могли не тільки замісити тісто, а навіть почистити картоплю, сформувати тюфтельки й завернути голубці. Подібних приладів було ще кілька. Якщо пройтися будинком, то ставало ясно, що не тільки кухня має такий вигляд.

Друзі схилилися над пательнею і вдихнули медовий аромат страви.

— Пригощу вас, але тільки коли мама повернеться, — пообіцяв Фелікс.

— Чи твоя мама не повинна була вчитися готувати? — нагадав Нет.

— У неї сьогодні співбесіда щодо нової роботи, а батько поїхав до автомайстерні. Тож вийшло так, що готую я.

— Співбесіда в суботу?

Фелікс тільки стенув плечима й серйозно подивився на друзів.

— Ми повинні поговорити, — сказав він. — Учора ввечері я лежав у ліжку й не міг заснути. Я думав про те, що сталося на Новий рік.

— Мені це сниться щоночі, — зізнався Нет. — Кошмари з тими вентилями й перемикачами.

— Що ти робиш у тих кошмарах? — запитала Ніка.

— Те саме, що зробив у реальності! І це найгірше. Я знаю, що не повинен цього робити, але все одно роблю. Іду до підвалу, вмикаю ті перемикачі на консолі, відкручую вентилі…

— Хочете почути, що я надумав? — перебив їх Фелікс.

Друзі закивали.

— Я замислився, чому таймер був виставлений так, щоб запустити ракету рівно опівночі.

— Ми ж самі його запустили, — нагадав Нет. — Схоже, процедура приготування запуску триває три години тридцять п’ять хвилин.

— Це занадто для збігу обставин. Ракета стартувала точно опівночі. До секунди. Звісно, могло так бути, що процедура мала тривати три години і тридцять п’ять хвилин. І ми при цьому запустили систему з точністю до секунди за три години тридцять п’ять хвилин до півночі. Але це дуже малоймовірно. — Фелікс зробив ефектну паузу, після чого продовжив: — Підозрюю, що ракета так чи інакше мала стартувати тієї доби рівно опівночі. І зробила б це й без нашої допомоги. А мало це статися саме опівночі, щоб феєрверки заглушили систему попереджального сповіщення…

Друзі дивилися на нього з очікуванням.

— І що? — запитав Нет.

Фелікс стенув плечима.

— Далі я заснув.

— Але я питаю про висновки, — промовив розчарований Нет. — Ти зробив величезний вступ, щоб сказати нам, що ми нічого не знаємо. Це так, як коли б я купив китайське тістечко з передбаченням, а на папері всередині було б написано: «Закінчується тонер у принтері для передбачень. Зв’яжіться з техпідтримкою».

— Цю теорію підтримує те, що було холодно. — Фелікс набрав у ложку трохи соусу, подув на нього і скуштував. Після чого покивав і вимкнув газ. — Припустімо, що хтось хотів запустити ракету. Газ не доходив до печі, бо хтось мав намір набрати повні баки в ракеті. Не думаю, що це був тато Ґілберта, бо той лишився б, щоб побачити старт.

— Він же говорив, що хотів би в той момент бути на Жолібожі, — нагадала Ніка.

— Якби він боявся вибуху, то віддалився б на кілометр, із біноклем, — сказав Фелікс, а тоді замислився й додав: — Може, він так і зробив? Але якщо так, то чому нічого нам не сказав?

— Бо він божевільний? — підказав Нет.

— Бо хотів мати алібі? — додала Ніка. — У разі проблем сказав би, що все було захищене, а ми заправили ракету, зламали коди й натиснули на червону кнопку.

— Якби так було, він би вже все розказав, — Фелікс похитав головою. — Пам’ятаєте сліди кабана, що танцював? Може, ракету запустив той, хто лишив ці сліди? Ми повинні дізнатися більше.

— У нього тоді мають бути дерев’яні ноги, — пирснув Нет.

— Вистачило б накладки на чоботи. Колись так контрабандисти перетинали кордони. Прикордонники думали, що це сліди звірів, і не оголошували тривоги. Хоча… в такому випадку це не має сенсу.

— Ми б менше здивувались, якби це були сліди чобіт, — зауважила Ніка. — Крім того, ми бачили того звіра.

— Може, звір був тільки відверненням уваги або затиранням слідів? Може, він повинен був нас налякати, щоб ми не виходили з дому?

— У вікні підвалу було вирізано отвір, — нагадав Нет. — Хтось міг відчинити вікно, увійти й запустити процедуру старту. Але навіщо комусь на орбіті ракета, яка не робить нічого, тільки грає гімн? Ще й співає гімн якийсь нездара, хто навіть не пам’ятає слів.

— Щоб перевірити, чи її ніхто не зіб’є, — відповів Фелікс. — Може, це був тест перед стартом іншої ракети? Тієї, яка вже матиме конкретне завдання?

— Ну, зараз ти вже перебільшуєш.

— У нас немає інформації. Оскар робив фотки… Треба попросити його переслати їх.

— Наскільки я його знаю, він їх виклав на свій блог.

Нет витяг ноутбук, поставив на кухонний стіл і вписав адресу блогу Оскара. Під коротким описом було кілька десятків знімків з вечірки. Перше фото було зроблено з селфі‑палицею. На ньому Оскар перед виходом з дому презентував свій новорічний костюм. Друге було зроблене в автобусі (Зося справді сиділа в останньому ряду), а на третьому — темний будинок Ґілберта на тлі неба.

— Тут видно, що це ракета, а не бочка, — Нет показав на гострий ніс, націлений у небо десь поміж деревами.

Він перемотав кілька знімків і дійшов до фото з лісу. Їх було зроблено зі спалахом, тож обличчя здавалися пласкими й білими, а тло — майже чорним. На першому фото Целіна з переляканим обличчям тицяла кудись поміж дерев. Друге було повністю чорним, за винятком розмитого стовбура сосни, від якого відбилося світло спалаху: мабуть Оскар хотів показати, що так налякало Целіну. На третьому фото дівчина залізла на спину Клеменсу, а потім ішла серія розмазаних фото лісу, час від часу з фрагментом ноги або руки в кутку кадра. Мабуть, тоді страх Целіни охопив усіх, і вони прагнули дійти до дому якнайшвидше.

— І хотілося йому все це викладати, — похитав головою Нет. — Навіть не видалив фото з поганою якістю. Що ти тут хочеш побачити?

— Не знаю, — відповів Фелікс. — Що‑небудь. У нас є тільки моя слабка теорія.

— Подивіться туди. — Ніка вказала на світлу точку у вікні салону.

— Відблиск лампи чи свічки, — відмахнувся Нет.

— Ні, — заперечив Фелікс. — Там не було нічого такого, що могло б кинути відблиск. Це щось за домом.

— Відблиск очей кабана, який танцював за домом степ? — підказав Нет.

— Дозвольте я спробую щось із цим зробити, — несподівано озвався Манфред. — У нас три фото під однаковим кутом.

— Тут нічого не видно. — Нет відкрив фото у графічній програмі й збільшив.

Фрагмент був темним і нагадував кашу. Хлопець підтягнув яскравість і контрастність. Таємничий відблиск був лише кількома світлими пікселями.

— Я дам це Відоктору.

— Цьому зраднику?! Ви вже помирилися?

— Нагадую, що Мортен з’явився на підставі краденого початкового коду Відоктора. Сам Відоктор був невинний.

— І що він зробить із цими фото?

— З трьох екстраполює[5] найбільш імовірний вигляд того, що блищить. На кожному фото є перешкоди, але картинка, яка з’явиться, якщо накласти ці фото одне на одного, буде втричі краща.

— Відправ йому всі фото, — вирішив Фелікс. — На них може бути набагато більше деталей, ніж ми бачимо.

— Я виставлю файли в чергу. Це потребуватиме часу. Принаймні годину, бо в нього сьогодні дуже багато роботи. Аналізує… супутникові фото іржавої ракети.

— Якщо ви знову дружите, може, витягнеш із нього якусь фотку?

— Відоктор дуже правильний, щоб не сказати… нудний, але я запитаю.

Нет зітхнув із полегшенням і поглянув на Фелікса.

— У нас є трохи часу. Що сьогодні подивимося?

— Короткометражні фільми. Спочатку «ThE SupeR ElectroluX WorjorS», а потім ще кілька інших, у такому ж стилі, і врешті кошмар класу «Z».

— Супер!

Ніка зітхнула.

— Коли я говорила, щоб ми дивилися щось більш оригінальне, ніж «Смертельна зброя 4», то мала на увазі…

— Берґмана? — підказав Фелікс. — Кєсловського? Аллена?

— Ну… щось у цьому стилі.

— Ти викликала з лісу не того зайця, — Нет широко всміхнувся. — Після важкого тижня ми потребуємо чистої розваги, не затьмареної інтелектом.

— Може, щось по телевізору є цікавого?

— Зараз починається програма «Зірки співають під водою». — Нет потягнувся до телепрограми. — Судячи з прізвищ, це планетоїди, а не зірки.

— Гаразд… — здалася Ніка. — То вже краще ваші фільми.

Друзі запаслися соками, горішками й чипсами, перейшли до салону й засіли на старій шкіряній канапі.

* * *

— Мій чоловік може все відремонтувати, правда ж, Генрі?

— О так, моя люба.

— Останнього разу відремонтував кавомолку.

— Справді?

— Ну, Генрі, не будь таким сором’язливим. Скажи. Правда ж, ти відремонтував кавомолку?

— О так, моя люба. Відремонтував.

— Бачите? Відремонтував.

— А ви зможете відремонтувати… оце!

— О Боже! Ні, це неможливо!

— Що це?

— О Боже! Який жах!

— Це жахливо!

— Ви говорили, що зможете відремонтувати все, Генрі.

— Так, але не мертву жінку! Що з нею сталося?!

— Осиковий кілок, який стирчить у її грудях, ні про що вам не говорить?

— Тільки не говоріть мені, що вона є… що вона була…

— Так, Генрі, вона була вампіром. Вампірицею.

— У цьому домі вам немає чого боятися. Ви моя гостя.

— Не бійся, мій любий. Я з тобою.

— Чи ви її відремонтуєте, Генрі?

— Ну… я й сам не знаю. Я ніколи не ремонтував мертвої вампіриці. Це трохи складніше, ніж кавомолка.

— Генрі, я дуже на вас розраховую. Вона має для нас велике значення.

— Для нас?

— Для мене! Вона була для нас… для мене… особливою.

— Гаразд. Нехай так. Я зроблю це. Мені потрібен тільки штопор і антисептик.

Раптом картинка на екрані зникла.

— Це нижче будь‑якого можливого рівня! — Ніка втискала кнопку «стоп» на пульті. — Я не буду цього дивитися.

— Розумієш… — Нет подивився на неї з жалістю. — Це і є розвага. Ці фільми спеціально зроблені так, щоб виглядати безнадійними. Це «Кривава вампіриця 3». Назва не обіцяє нічого більшого від того, що у фільмі.

— Я витримала сорок хвилин, але годі. Це вже третій фільм, і він ще гірший від двох попередніх, що здавалося майже неможливим, бо ті два були абсолютно безнадійні.

Фелікс зітхнув і перемкнув на телебачення. Журі, що складалося з музичних критиків, однієї зірки й спеціаліста з пірнання саме закінчило обговорювати виступ відомої акторки в програмі «Зірки співають під водою». Акторка вийшла з басейну, а переодягнені в морських котиків асистенти допомагали їй знімати акваланг. Глядачі шаленіли, а відома акторка, обтікаючи водою і змагаючись із елегантною сукнею, що липла їй до ніг, ішла за куліси, де згідно з планом програми її зустрічав репортер.

— Як ти оцінюєш свій виступ? — він підсунув мікрофон жінці.

— Я мокра, але щаслива, — зізналась акторка. У неї був розмазаний макіяж і досі виднівся слід від маски для пірнання на обличчі, але вона сміялася. — Я пропустила, на жаль, обов’язковий елемент — пускання повітряної бульки на приспіві. Треба попрацювати над складом міксу. Той, що є, знижує діапазон голосу.

— Так, я чув, що в тебе були проблеми. Ти трохи булькотіла на останній хвилині. Мабуть, це й змусило журі зняти один бал.

— Ну, знаєш, не так уже й просто співати з трубкою в роті.

— Все одно ти була супер!

— Я обожнюю вас усіх!

Цього разу Фелікс не витримав і вимкнув телевізор.

— Якщо волієш щось таке… — він поглянув на Ніку.

Вона не встигла відповісти — почувся дзвінок. Друзі встали з дивана й вийшли в хол. Ґолем‑Ґолем у пухнастих капцях перший дійшов до відеодомофона, поглянув на екран і відчинив хвіртку.

— Можна було б під’єднати його до бездротового зв’язку, — замислився Нет. — Хоча, з іншого боку, спостерігати за двохсоткілограмовою металевою махиною в капцях — це безцінно.

У дім увійшла мама Фелікса.

— Я досі не можу призвичаїтися, — здригнулася вона. — Я, щоправда, усвідомлювала, що мій син колись приведе додому дівчину, яка відчинятиме двері мого власного будинку, але я ніколи не думала, що мені відчинятиме їх робот.

— Ґолем‑Ґолем не жіночого роду, — зауважив Нет.

— Знаю. Я про… а, нехай.

— Як співбесіда? — запитав Фелікс.

— Переодягнуся й розповім. Що на обід?

— …запитала мама сина, — усміхнувся Фелікс. — Курятина по‑серчуконґонськи з рисом.

— Підігрій. Тато повернеться лише ввечері. Ти бачив нове авто пана Соболяка?

Вона поставила сумочку на крісло й пішла нагору. Друзі підійшли до вікна. Через лисі кущі просвічувало чорне БМВ — на око в доброму стані, але йому було щонайменше років п’ятнадцять.

— Зовсім не в його стилі, — зауважив Фелікс. — Немає спойлерів, наклейок і миготливої антенки.

Нет поглянув на Фелікса й запитав:

— А може, це гарна ідея? Може, сконструюєш собі дівчину?

— Тобі врізати?

* * *

Вони з’їли обід, який виявився цілком смачним. Потім мама увімкнула автомат до заварювання чаю і встановила перемикач на четвірку. Заварник був завбільшки з переносний телевізор і мав такий вигляд, наче з нього зняли частину корпуса й забрали половину деталей. Зсередини лунали звуки пересування та обертання механізмів. Зі щілини у нижній частині приладу висунулася металева лапка, що тримала блюдце, й поставила його на столі перед приладом. Друга подібна лапка потяглася по філіжанку й поставила її під отвір. Почувся шум кип’ятіння води, й за мить гаряча рідина наповнила посудину, а машина пересунула чашку вбік. Заварник зробив те саме з кожною чашкою.

Коли перед кожним з них стояла чашка з гарячим чаєм, мама почала розповідати.

— Я говорила з шефом фірми, що займається маркетингом. У нього був такий живіт, що він ледь діставав руками до столу. Ще був асистент, навпаки, худий і кволий. Він тільки хихотів з кожного жарту шефа, а шеф, здається, жартував, тільки щоб повипендрюватися перед асистентом. Це третє місце, де я була на співбесіді, і щоразу тільки гірше. Я шукаю роботу в маркетингу… Це був маркетинг, але безпосередній. Дрібна різниця, як між шкірою і екологічною шкірою або між машиною і Трабантом. Я б отримала «ексклюзивний» блокнот, оправлений в екологічну шкіру, й пластикову ручку з логотипом фірми, а безпосередній маркетинг мав полягати в тому, щоб розговорити людей у супермаркеті. — Мама сумно похитала головою. — У ряду з собачим кормом.

— Ой… — скривився Нет. — Це підробіток для студентів.

— Після довгих оглядин шеф вирішив, що насправді я занадто стара, але можна було б мене підрихтувати…

— Ой…

— Хотіли дати мені абонемент до солярію. Я сказала, що не можу прийняти цю роботу, бо завжди хотіла мати класного шефа, а не такого пончика.

Ніка пирснула зі сміху.

— А в оголошенні написали, що заробити можна до шести тисяч, — нагадав Фелікс. — Як можна стільки заробляти в ряду з собачим кормом?

— Я запитала про це. Шість тисяч за рік.

— Ой… — повторив Нет. — Можна прожити, якщо харчуватися собачим кормом, який висипається з порваних пакетів.

— Може, в мене занадто високі вимоги? — мама розвела руками. — Може, мені ніколи не вдасться знайти таку роботу, як у моєму банку?

— Вдасться, — втішив її Фелікс. — Але це може потребувати часу.

— Я маю відпочити. В понеділок у мене зустріч на паперовій фабриці. Це перспективно. Що ви дивитеся?

— «Кривава вампіриця 3», — відповів Нет. — Чудовий кошмар класу «Z».

— Вам не сподобається, — швидко додала Ніка. — Зрештою, ми вже закінчили, правда ж?

Її погляд був таким красномовним, що хлопці неохоче кивнули.

Мама пішла подивитися щось, що не було кошмаром класу «Z», а друзі рушили до підвалу, де від якогось часу жив Фелікс. Кілька місяців тому, коли бабуся почувалася дедалі гірше й у неї були проблеми з ногами, тато віддав свій кабінет на першому поверсі їй, а сам переїхав до кімнати Фелікса. Фелікс, у свою чергу, обрав підвал. Він і раніше проводив там більше часу, ніж у себе. Тут була стара татова майстерня. Коли батько почав працювати в Інституті надзвичайних досліджень, він віддав синові майстерню разом з обладнанням і всіма запчастинами від розібраних автівок. Після смерті бабусі тато повернувся до свого кабінету, але Феліксові сподобалося жити в підвалі. Тут було тепло й сухо, тільки виглядати в маленьке віконечко під стелею незручно. Більша частина стін була заставлена полицями з інструментами, фрагментами машин і книжками. Під вікнами стояв довгий робочий стіл, частина якого стала робочим столом з комп’ютером і місцем, де хлопець робив уроки. Були ще ліжко та старий диван. На підлозі в дальньому кутку підвалу панував, м’яко кажучи, безлад, що нагадував фрагмент сміттєзвалища, телепортований сюди якимось невідомим чином. Однак Фелікс дуже любив свою обитель.

Нет поклав на столі ноутбук і відкрив екран.

— Є? — запитав він без вступу.

— Момент, зараз перевірю.

— Я досі не можу призвичаїтися, що ти лише голос, — сказала Ніка.

— А так? — Екран мигнув і показав намальоване кількома рисками обличчя. Камера над екраном повернулася в бік дівчини.

— Манфреде, прошу тебе… — Нет докірливо похитав головою.

Усмішка зникла, і на чорному екрані знову з’явилися букви й цифри, тобто режим роботи з рядком команд, який любив Нет і якого зовсім не розуміли Фелікс та Ніка.

— Перед нашими фото в черзі лише кілька тисяч файлів. Це близько хвилини.

— Швидкий він, — визнав Фелікс.

— Найшвидший у світі суперкомп’ютер, а точніше, мережева система комп’ютерів IBM. Його потужність — понад більярд[6] операцій на секунду, — пояснив Нет. — Щоправда, він займає цілу кімнату…

— Я гадала, що такі великі комп’ютери були колись давно, — зауважила Ніка.

— Були, але їхня обчислювальна потужність була менша, ніж у сучасного калькулятора.

— Більярд, кажеш?..

— Оцей у десять разів швидший, — Нет торкнувся пальцем її скроні. — Ой, перепрошую. Оцей, — і торкнувся своєї.

Ніка наморщила брови, але промовчала.

— З цього треба радіти, бо за кілька років комп’ютери будуть кращими від нас, — додав Нет. — Той, у якому сидить Відоктор, у тисячу разів повільніший від найшвидшого.

— Якщо вже про це мова… — почав з докором у голосі Манфред. — Цей ноутбук, на якому ти люб’язно мене… тримаєш, не сягає навіть двох GFLOPSів[7]. Це в мільйон разів гірше, ніж у того ІВМ, і в десять мільйонів разів гірше від ваших мізків. Це трошечки нечесно!

— Але твій процесор не повинен займатися такими приземленими речами, як регуляція пульсу чи дихання. Можеш виблискувати інтелектом на сервері в міській раді. Я люблю цей ноутбук і не буду його змінювати.

— От скнара… Чекайте! Є фотки. Засмоктую…

— Засмоктуєш? — запитав Нет.

— Засмоктую.

— То смокчи швидше.

— У підвалі слабкий зв’язок. Ок, перше є! — Манфред ніби затамував подих. — Ну, не знаю, чи ви захочете це побачити…

— Показуй, не розбалакуй! Потім розповімо, чи хотіли.

На екрані з’явилося фото вікна і фрагменту салону Ґілберта. Після обробки Відоктора фото було чітке і ясне, немов його зробили доброю камерою в сонячний день. Нет ударив по клавішах, збільшив цікавий для них фрагмент і гучно видихнув. Друзі мовчки дивилися на фото й відчували на спинах цілий табун мурашок.

— Ти мав рацію, — поволі сказав Нет. — Ми не хотіли цього бачити.

Нечітка раніше пляма за вікном була тепер металева й кругла. Мала вигляд миски з неіржавкої сталі, вбитої краєм у сніг. Її поверхня була матова, або ж такий ефект давало нічне світло. По краю миски виступали металеві шипи, формою і розміром вони нагадували філіжанки до еспресо. Вона була десь шістдесят сантиметрів у діаметрі.

— Це робот, — підсумував Фелікс.

— Очевидно, гноми так не виглядають, — погодилася Ніка.

— Шипобот, — сказав Нет.

— Уже вигадав і назву? — Фелікс потер підборіддя. — Я замислився, як це рухається. Воно було швидке. Це, мабуть, частина якоїсь більшої конструкції, те, що просто видно над снігом. Може… воно відпало від решти? Від якогось всюдихода?

— Мене більше цікавить відповідь на питання, що воно там робило?

— А що з рештою фоток?

— Качаю по черзі, але там нічого не видно — тільки сліди шипобота.

На екрані з’являлись інші фотографії. Єдина цікава з побачених — зупинений у часі сніговий туман.

— Принаймні в нас є ретушовані фотки на пам’ять, — зазначив Фелікс. — Тобі вдалося витягти з нього фото ракети?

— На жаль, ні. Він сказав, що це супертаємно і він не може.

Кілька хвилин вони придивлялися до досконалої якості фотографій зі святкування Нового року. Перемотували їх уперед і назад, але нічого нового не відкрили.

— Пропоную забути про цю справу, — сказав Нет. — Якщо досі ніхто нас не знайшов, то, мабуть, уже не знайде. Ґілберт поставив три бочки одну на одну, щоб супутникові фото виглядали так само, як перед стартом.

— А що з ракетою? — запитала Ніка. — Ви говорили, вона впаде.

— Хтось щось із нею зробить, — Нет стенув плечима. — Ми не підстрелимо її з рогатки. Зрештою… Це вже не наша справа. Фелікс стверджує, що ракета все одно б запустилася.

— Майже напевно хтось інший запустив процедуру, — підтвердив Фелікс.

— Тож ви пропонуєте просто все це лишити? — Ніка не могла повірити. — Ця іржава труба впаде комусь на голову!

— Ми нічого не можемо зробити. Цією ракетою не можна керувати, вона витратила все паливо й тепер летить суто інерційно. А щоб її знищити, потрібна складної конструкції антиракета.

Ніка нахмурила брови.

— Може, ми повинні до когось зателефонувати? — запитала вона. — Розказати все, що знаємо.

— Ти знову забуваєш про свою ситуацію, — відповів Фелікс. — Про те, що буде, коли люди дізнаються, що ти живеш сама. А крім того, ми знаємо про ракету не більше, ніж усі інші. Гадаю, ми просто опинилися в невідповідному місці в невідповідний час.

— Але це наша справа! — впиралася Ніка.

— З мене вже досить підставлятися за інших! — розізлився Нет. — А той шипобот нагадує мені одну стару історію, яку я точно не хотів би повторювати.

— Ти думаєш про?.. — почав Фелікс, але Нет відразу його перебив.

— Я навіть не хочу думати про цю історію. Залишмо цю справу.

Ніка зітхнула й сказала:

— Вже пізно. Ходімо.

Вони піднялися нагору й зазирнули до салону, щоб попрощатися з мамою. Однак зупинилися у дверях, побачивши на екрані телевізора схему ракети, яку показували в новинах. Наступної миті з’явилася Анджеліка Осмоза, лідерка опозиційної партії «Союз для справедливості». Це була худа жінка за п’ятдесят. У неї завжди був завзятий вираз обличчя й окуляри з вузькими тонкими скельцями, які тільки підкреслювали її завзятість.

— Це скандал, що спецслужби не передбачили цієї ситуації, — Анжеліка Осмоза цілком правдоподібно вдавала обурення. — Це недопустима ситуація, коли з території Польщі стартує нелегальний космічний корабель, а прем’єр у цей час розважається на новорічній вечірці, замість того щоб стежити. Не можна вибачити того, що до сьогодні не спіймано й не покарано винних. Це кидає тінь на всю роботу уряду, а передусім — прем’єр‑міністра. Уряд повинен якомога швидше піти у відставку.

Мама цього не слухала, вона спала на дивані. Фелікс підійшов, вимкнув телевізор, а потім важким кроком провів Нета й Ніку до хвіртки.

⁴ Манфред — дружня героям книги програма штучного інтелекту, яку розробили Нет і його тато.

⁵ Екстраполяція — прогнозування більшого явища на підставі одиничних випадків.

⁶ Більярд — 1 з 15 нулями, тобто в українській системі степенів десятки це квадрильйон.

⁷ FLOPS (англ. Floating point Operations per Second) — кількість найпростіших операцій на секунду, одиниця виміру потужності комп’ютера. «G»  означає «giga», тобто GFLOPS — це мільярд FLOPSів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вранці в понеділок зачіска Зосі мала значно гірший вигляд. Було видно, що дівчина намагалася поправити її самостійно, але не мала ані вмінь, ані досвіду, ані відповідних засобів для догляду. Частина кучерів розпрямилась, а частина, навпаки, заплуталася і скрутилася ще більше в якусь складно розчісувану структуру. Словом, Зося не виглядала вже так незвично, як у п’ятницю. І, може, це їй навіть пасувало.

Ніка провела її поглядом. Ані Фелікс, ані Нет не помітили її. Проте помітили Ґілберта, що йшов просто до них.

— Учора ввечері до нас прийшло двоє чоловіків, — сказав Ґілберт замість привітання. — Питали про сусідів з астронавтичними інтересами.

— Поліція? — запитав Фелікс.

Ґілберт заперечливо похитав головою:

— Таємнос агентос у чорнос костюмос. Старий щось їм порозповідав про дивні позашляховики, які їздять навколо. Сказав, що люди в них були схожі на тих, хто цікавиться астронавтикою. Агенти, мабуть, подумали, що старий збожеволів, і пішли розпитувати інших.

Друзі перезирнулися. Так, уже після першого контакту нескладно було дійти висновку, що пан Куртач — божевільний. Правду кажучи, після ближчого знайомства це враження тільки посилювалося.

— Про вас не було ані слова, — заспокоїв їх Ґілберт. — Тато тільки просив, щоб я запитав вас, яку пропорцію складників ви застосували.

— Що? — Нет витріщив на нього очі.

— Ну… коли крутили ті вентилі. Вони регулювали подачу складників до бака ракети. Самого метану не вистачить, щоб винести ракету в космос.

— Щиро кажучи, ми підозрювали, що це хтось інший запустив ракету, — відповів Фелікс.

— Не будьте такими скромними, — Ґілберт махнув рукою. — Старий гадав, що ракета тільки наробить смороду і впаде в лісі, а вона вийшла на орбіту. Він несамовито щасливий, але був би вдячним, якби ви подали пропорції. Сказав, що вас викаже, якщо ви їх не надасте.

Друзі завмерли.

— А потім твоя мама сказала, що він пожартував? — запитала з надією в голосі Ніка.

— О! То ви вже добре їх знаєте!

— Ми відкручували вентилі не замислюючись, — сказала вона з полегшенням. — Ми не пам’ятаємо.

Фелікс і Нет здивовано подивилися на неї.

— Так я і думав, — Ґілберт сумно похитав головою. — І серйозно, скажу вам по секрету, що стартовий механізм мав ще один запобіжник — аналізатор палива. Старт був можливий, тільки якщо склад палива відповідний.

— Тож твій старий вирахував усе це? — у голосі Фелікса звучала повага.

— Ясна річ. Він тільки вигляд має легковажний. Ракета не могла б стартувати, якби паливо було заслабке.

— Але вона стартувала, — нагадав Нет. — Тож він точно помилився в розрахунках.

— Він перевірив усе ще раз, і вийшло, що вона повинна була вийти на стабільну орбіту й не впасти.

— Гм, може, вона занадто важка, тому падає, — сказав Фелікс. — Може, заледеніла чи ще щось?.. А ти бачив ті сліди перед домом?

— Це молоді кабанчики. Схоже, недавно народилися. Бушують у лісі й часами наближаються до будинку. Йдете?

— Хвилинку, — Фелікс похитав головою. — Треба ще про щось поговорити.

Ґілберт кивнув і пішов до класу.

— Молоді кабанчики, — зітхнув Нет. — Яке полегшення…

— Тоді що було на фото? — запитала Ніка.

— Те, що ми бачили. Металева миска, яка стирчить зі снігу. Дисковий ковпак від Форда. Що завгодно!

— Мене хвилюють ті агенти, — пробубнів Фелікс. — Такі люди легко не здаються.

— Забий на них, — махнув рукою Нет. — Не можна так труханити.

Почувся дзвоник, тож вони неохоче пішли в бік класу. Раптом Фелікс непомітно схопив їх за лікті й делікатно штовхнув у бік сходів угору.

— Не обертайтеся, — сказав він спокійним голосом. — Ходімо на поверх вище.

На диво, ані Нет, ані Ніка не обернулися, а слухняно пішли за Феліксом за ріг коридору й піднялися на другий поверх.

— Що там? — запитав Нет.

— Пам’ятаєте агента Бурбура? Він з колегою саме стовбичить перед дверима класу, де в нас зараз проходитиме урок.

Нет голосно ковтнув слину і сказав:

— Ми полишили цю справу, але вона ніяк не хоче полишити нас.

Він заплющив очі й задумався. Врешті зітхнув і мовив:

— Ходімо до штаб‑квартири, поки нас тут не побачили. Я хочу щось вам сказати.

Дотримуючись необхідних засобів безпеки, щоб ніхто їх не побачив, вони пішли на горище, замкнули за собою двері й вузькими дерев’яними сходами видряпалися до штаб‑квартири. Це було їхнє таємне сховище, де вони могли спокійно зустрічатися і розмовляти, плануючи наступні дії. Вони створили це місце на початку минулого навчального року в затишному приміщенні, про яке, здавалося, багато років тому просто забули. Дах опускався з двох боків до самої підлоги, над якою розташовувалися невеликі півкруглі віконця. З двох інших боків приміщення закінчувалося стінами, що відділяли його від спортзалу й решти горища. Скрізь лежали якісь старі речі, під стіною стояли старі, ще довоєнні шафи й полиці. Посередині друзі поставили три крісла та низький столик, який з одного боку підпирали цеглини. Інтер’єр доповнювали великий тріснутий глобус, старезне обладнання для уроків фізики, кілька чучел і багато інших дрібниць. У щілини поміж дошками було видно решту заваленого горища, зануреного в темряву.

Вони сіли в продавлені крісла. Почувся дзвоник на урок, але друзі навіть не поворухнулися.

— Ми діємо тупо, — зауважила Ніка, коли дзвоник замовк. — Тільки нас немає на уроці. Це підозріло.

— Якби почали питати, то ми б розкололися, — відповів Нет. — Краще хай просто підозрюють, без упевненості.

— Мені здалося чи ти й справді сказав, що ми не повинні труханити?

— Це… суто теоретично. Тепер практика.

— Гм, — буркнув Фелікс. — І саме це ти хотів нам сказати?

Нет похитав головою.

— Учора ввечері я довго про це думав. Пішов спати, але не міг заснути, бо брато‑сестра дерли глотки за стіною. Я встав і пішов трохи поклацати. І знайшов кілька точніших даних про нашу ракету.

— Схоже, ти таки переймаєшся, — Ніка поглянула на нього з повагою.

— Ну, може, трохи. — Нет витягнув з рюкзака ноутбук і відкрив кришку. — В інтернеті доступні різні параметри орбіти ракети. Маніяки астронавтики з усього світу від першого січня не можуть спати спокійно. Навіть з’явився сайт space4all. com, де ці божевільні розміщують усе, що мають. Я переглянув усе, що там було, і знайшов оце.

Нет показав на екран, на якому з’явився такий складний ескіз, що ані Фелікс, ані Ніка навіть не намагалися його розшифрувати.

— Ти розумієш щось із цього? — Ніка була вражена.

— Це просто, як інструкція з експлуатації дверної ручки. Решта — константи. Отут, наприклад, число 21 438. Це щоденна втрата висоти ракети.

— Двадцять один кілометр? — перепитав Фелікс.

— Не так мало, правда?

— Міжнародна космічна станція, МКС, опускається на сто метрів щоденно, — зауважив Фелікс.

— Вони теж десь помилилися? — запитала Ніка. — Там же невагомість, ніщо не повинно падати.

— Цього я не намагався розраховувати, — зізнався Нет. — Фізика — це спеціальність Фелікса.

— МКС кружляє на висоті майже чотириста кілометрів, — пояснив Фелікс. — Чим далі від Землі, тим слабша гравітація, але на чотирьохстах кілометрах вона ще відчутна. Один кілограм там важить дев’ятсот грамів. Ми б навіть не помітили цієї різниці. Супутники тримаються нагорі завдяки відцентровій силі. Як на каруселі. Коли карусель сповільнюється, то люди починають опускатися. Там є рештки атмосфери, тож присутній також мінімальний аеродинамічний опір. Усі супутники сповільнюються, а відтак починають падати. Якби не повітря, то супутник міг би літати над Землею сотні років.

— До моменту, поки не вдарився б у Каспровий Верх[8]. — Нет клацнув кілька разів, і з’явилася мапа. Європу під гострим кутом перетинала червона риска. Вона починалася на Норвезькому морі, проходила через Скандинавію, Балтійське море, також через Польщу, зокрема Варшаву, й бігла далі аж до Аравійського півострова. — Учора перед сном я скінчив креслення й вирахував траєкторію ракети, — пояснив Нет. — Вона впаде вже за три тижні десь на цій лінії. Я замало знаю астрономію, щоб вирахувати точніше, але це точно буде десь тут.

Друзі вдивлялися в червоний слід на моніторі.

— Не надто оптимістично, — визнала Ніка.

— Гадаєте, ніхто цим не займеться? — запитав Нет.

— Американці й китайці збивали власні зіпсовані супутники, — зазначив Фелікс. — Але я не впевнений, чи так легко можна збити орбітальну трубу…

— Це навіть звучить тупо.

— Непотрібні супутники зазвичай скінчують своє життя в океані, але тут шанс є тільки з Балтійським чи Норвезьким морем.

— І цей шанс — менш ніж десять відсотків, — зазначив Нет. — По дорозі є кілька міст.

— Колобжеґ, Бидґощ, Торунь, Варшава, Люблін… — прочитав Фелікс. — І кілька закордонних. Погано це виглядає…

Вони сиділи якийсь час, дивлячись в екран.

— Незалежно від цього, ми саме пропускаємо математику, — нагадала Ніка.

Нет устав з крісла й визирнув у віконце тільки для того, щоб побачити, що чорний Мерседес досі стоїть перед школою.

— І, схоже, пропустимо все, — буркнув він. — Я нізащо в житті не готовий зустрітися з цими катами зла. Я б розказав усе, навіть якби вони не питали.

— Катами зла? — запитав Фелікс.

— Це через наш суботній вечір кіно. Лексика змінилася.

Фелікс понуро придивлявся до лінії на мапі.

— Замислюєшся, куди поїхати на екскурсію за три тижні? — понуро запитав Нет. — Найкраще — сто кілометрів від лінії. Я сам не довіряю цим підрахункам.

— Я не вигадую, як утекти. Думаю, як запобігти катастрофі… — Фелікс подумки був далеко. — Ми причетні до цього. Якщо кожний думатиме, що проблемою займеться хтось інший, то нею не займатиметься ніхто.

Нет похитав головою і став переглядати інтернет.

— Познань, Вроцлав, Краків, Ґданськ, Лодзь… — бурмотів він.

— Що? — Фелікс поглянув на нього, вирваний зі своїх роздумів.

— Замислився, де перечекати. Щось мені підказує, що навіть твій надзвичайно геніальний розум нам не допоможе.

— А зараз вистачило б тільки дати їй маленького щигля, щоб спрямувати ракету куди завгодно. В океан. І чим пізніше, тим більше енергії треба буде, щоб змінити траєкторію руху.

— Ти говориш про сталеву трубу, яка мчить зі швидкістю понад двадцять п’ять тисяч кілометрів на годину на висоті трьохсот кілометрів над нашими головами, — нагадав Нет. — Вона долає понад сім кілометрів за секунду! Їй неможливо дати щигля!

— Так, неможливо, — визнав Фелікс. — Саме тому це так складно. По‑перше, ми повинні мати точніші розрахунки…

— Я не можу дати точніші, — Нет розвів руками. — Щодня риска буде скорочуватись, аж у якийсь момент перетвориться на крапку.

— Є десятивідсотковий шанс, що ракета впаде в Балтійське море. Це мало, але якщо саме так має статися, то краще нічого не робити, щоб не погіршити ситуацію.

— То, може, просто нехай падає… і в нас буде десять відсотків на успішний фінал операції…

Ніка недовірливо похитала головою:

— А мені вже здалося, що тебе почало це обходити…

— Почало, але тільки вчора. Наразі мене обходить рівно на десять відсотків. Ідеально підходить до нашого прикладу.

— Несміливо хотів би втрутитися, — озвався Манфред, — бо чорний Мерс саме від’їхав від школи.

Фелікс поглянув на годинник і сказав:

— Минуло понад двадцять хвилин уроку. Нам усе одно вже вписали відсутність.

— Я не надто собі уявляю, як зараз увійти до класу, — додав Нет. — Буде очевидно, чому ми запізнилися.

Ніка, на диво, не протестувала.

— Щось треба робити…

— Я повинен зробити тюфтельки, — відповів Фелікс, — у гірчичному соусі.

Друзі здивовано поглянули на нього, тож він продовжив:

— Мама досі шукає роботу, тому я знову готую обід.

* * *

Пані Полоній повернулася додому після шостої. Ногою зачинила двері, кинула торбу в холі й почовгала до кухні, де смачно пахло гірчицею.

— Я вже не можу. — Вона сіла за стіл і підперла голову долонею. — Товчусь у метро, трамваї, електричці до Прешкова, потім їду якимсь автобусом, що повинен бути металобрухтом, по околицях міста, і ще йду пішки через дірявий паркінг. І все це заради того, щоб зустрітися з ідіоткою, яка в оголошенні написала, що гарантує службову машину. Навіть оте, чим їздить Соболяк, виглядає елегантніше.

— Тепер у нього елегантний БМВ.

— Ну так. А та дурепа забула написати, що службове авто — це старезний Фіат Сейченто, оклеєний рекламою мерзотного туалетного паперу!

— Чому туалетного паперу? — запитав Фелікс, вимикаючи газ під каструлею з соусом.

— Бо це оптова база, що продає туалетний папір. Термін «паперова фабрика» для мене асоціювався з чимось іншим. Я витратила пів дня, щоб дізнатися, що пані директорка хоче мене взяти на роботу торговельною представницею, яка їздитиме зі зразками паперу й намагатиметься його впхнути власникам магазинів.

— То навіщо вона говорила, що це робота з маркетингу?

— Я теж про це запитала. Вона відповіли щиро: в оголошеннях вони повинні виявляти креативність, бо зараз складно знайти доброго продавця.

Фелікс обійняв маму, вона поцілувала його вдячно. Цабан лише зараз піднявся зі свого місця, підійшов до мами й почав лизати їй руку.

— Ревнивець, — усміхнулася мама. — Я час від часу думаю, що цей пес живе лише для того, щоб нас вилизувати.

Вона встала й пішла переодягатися. Цабан потупцював за нею. Фелікс провів її поглядом, після чого ввімкнув макаронницю — великий багатокутний прилад, що стояв в окремому кутку кухні. Вибрав відповідну кнопку під контейнером з макаронами та кількість порцій. Скляних ємностей було кілька, в кожній — інший вид макаронів. Макаронниця затуркотіла, й половина вмісту ємності посипалась у машину. Зашумів нагрівач, підігріваючи воду в прихованому всередині котлі, а інший механізм із шелестом відміряв сіль.

Писк домофона анонсував прихід тата.

Тато був у такому ж поганому гуморі, як і мама. Поцілував сина в чоло.

— Мама вже повернулася? — запитав він.

— Так, але в неї був невдалий день. Що в тебе?

Тато тримав під пахвою картонну коробку.

— Це бур.

— Бур?

— Так, бур, три літери.

Тато поклав коробку на підлогу й відкрив. Усередині лежав предмет, що розміром і формою нагадував велику дволітрову консервну банку з причепленим циліндричним буром. Уся бічна поверхня була схована за гумовими гусеницями. Робот не мав ні верху, ані низу: хоч як його поклади, він міг переміщуватися буром уперед.

— Щось мені це нагадує, — сказав Фелікс.

— Це мініверсія мехабура, — пояснив тато. — Але завданням цього є не тягнути дроти крізь тісні дірки, а брати зразки для геологів і досліджувати склад ґрунту. Під час одного буріння можна взяти три зразки. Ще в нього є передавач, який посилає акустичні хвилі, а прилад нагорі приймає сигнал, завдяки чому відомо, що там під землею.

— Навіщо він нам?

— У вільний час я хотів би його відремонтувати. У нього зіпсувався вимикач, а в Інституті мені постійно бракує часу.

На другому поверсі відчинилися двері ванної кімнати. Цабан тільки зараз збіг униз, щоб привітатися з татом. Він скавучав і підстрибував, вітаючи свого господаря. У цьому хаосі він, звісно, перекинув коробку, і робот викотився назовні.

— Допоможеш принести торби з машини? — попросив тато.

Фелікс накинув куртку. Було холодно, тож вони принесли все швидко. Коли заносили до будинку останню торбу, Феліксові здалося, що він почув, як працює маленький електричний двигун.

— Лови його! — крикнув тато.

Щось проїхало повз ногу Фелікса. Коли він зрозумів, що це, бур саме викотився за поріг. Хлопець відклав пакунок, але було вже запізно. Бур скотився зі сходинки й чітко вбився свердлом у сніг. Тоді звук двигуна змінився, і робот, викидаючи в повітря цілі лопати снігу, зарився. Коли тато добіг на місце, на ньому вже виріс курган землі, трохи більший від кротячого.

— Не встиг, — Фелікс розвів руками. — Може, ми його викопаємо.

— Він уже на метр у глибині. Це справжній майстер своєї справи. Я не думав, що зіпсований вимикач означає, що він вмикається сам по собі! Ех… Далеко не втече. У нього в пам’яті остання місія, під час якої повинен був знайти на полі закопану скриню. Кружлятиме й шукатиме її тут, допоки не розрядиться акумулятор. Сподіваюся, він не понищить коренів дерев і кущів…

— А кабелі, труби?

— Їх він оминатиме. Ходімо додому. У мене немає сил зараз цим займатися. — Тато обійняв сина за плечі, й вони ввійшли всередину. — Ми намагаємося знайти спосіб знищити цю вашу ракету, поки вона не впала. Ти знаєш, що вона падає?

Фелікс притакнув.

— Це триватиме менш ніж два тижні. Якщо вона впаде на населені території, буде дуже погано. Минув тиждень і, на щастя, це вже не найцікавіша новина для жовтої преси, але врешті‑решт вони довідаються, що ракета падає… Тоді здійметься така паніка… — тато похитав головою. — Навіть не хочу собі уявляти.

— Тато, це, мабуть, усе‑таки не наша провина, — відповів Фелікс. — Хтось проник у підвал і попереставляв вентилі. Ракета так чи інакше стартувала б.

— Навіть якщо це хтось інший, то все буде однаково на вас, бо ви там порпалися. Я попросив, щоб мене перевели на цей проєкт, аби мати всю інформацію. Ніщо поки не вказує на те, щоб вас хтось підозрював, але впевненості немає. Вони шукають бункер або сліди транспортера — рухомого майданчика для старту ракет.

— Тату, як гадаєш, вдасться знищити цю ракету?

— Ми намагаємося знайти спосіб, але в неї надто сильна глушилка.

— Це неможливо! То шмат порожнистої труби з простим передавачем.

— Тоді в неї два передавачі. Один співає гімн, а другий розсіює на чутливих частотах шум, дібраний таким чином, щоб створювати перешкоди в роботи приладів стеження. Існує кілька видів ракет, які можуть збити супутник, але з відстеженням цієї труби будуть проблеми. Чудова робота. Звісно, можна перебудувати й перепрограмувати датчики, але ніхто ніколи не намагався влучити в таку ціль. Ну ви й натворили…

— Це правда не ми… — повторив Фелікс. — Ми нічого не знаємо. Треба запитати в Ґілбертового тата.

На сходах почулися кроки. Тато приклав палець до вуст, і Фелікс кивнув. Пані Полоній увійшла до кухні, всміхнулася й поцілувала чоловіка на привітання.

— Коли відремонтуєш машину? — запитала вона. — Розмова про роботу тривала в мене тридцять секунд, а дорога — понад чотири години.

— Ще два дні. Ти не любила нею їздити.

— Якось помучуся. Поки не працюю, ми не можемо дозволити собі друге авто. Сам знаєш.

Макаронниця тричі пікнула, й з отвору висунулася миска з готовими макаронами. Мама вимила руки й узяла на себе контроль над кінцевою фазою приготування обідовечері.

* * *

Після обіду в усіх дещо поліпшився настрій. Фелікс спустився у свій підвал, увімкнув комп’ютер і хвилин п’ятнадцять аналізував ескіз Нета, намагаючись принаймні частково його зрозуміти. Хлопець підскочив, коли з‑за стіни почулося глухе «бум», але за мить зрозумів, що це бур шукає свою неіснуючу скриню. Він переглянув кілька сайтів на космічну й метеорологічну тематику. Врешті впав на крісло і на кілька хвилин замислився. І чим довше думав, тим більше усвідомлював, наскільки серйозна проблема стоїть перед ними. Він поглянув на годинник. Була майже дев’ята. Фелікс увімкнув комунікатор Net. com і викликав Нета. За кілька секунд екран засвітився монохромною зеленню й показав йому обличчя друга.

— Не спиш? — запитав Фелікс.

— Думаю над тим ескізом, — серйозним тоном відповів Нет.

— Коли вмикаєш інтернет‑камеру, то не забувай ховати зі столу джойстик, — з усмішкою пояснив Фелікс, після чого серйозно промовив: — Я розмовляв з батьком. Він працює над знешкодженням нашої ракети. Говорить, що це дуже складно, бо хтось додав до неї найновіші системи заглушування.

— Але старий Ґілберта… — приснув Нет, відчіплюючи джойстик.

— Я знаю. Але ми вже не можемо довіряти Ґілбертові. Хтось розмістив у ракеті суперпередавач‑глушник. Навіть якщо це не зробив його старий, то принаймні він повинен був про це знати. Це серйозна справа. Такі прилади недешеві. Я подумав ще про одну річ. Я знаю, як скоротити червону риску.

— Я зробив помилку в ескізі? — Нет підняв брови.

— Ні, але він надто простий. Я пригадав, як Ніка говорила про стан невагомості. Гравітація на висоті чотирьохсот кілометрів на одну десяту слабша, ніж на поверхні Землі. Це треба врахувати.

Нет поглянув на другий монітор і закивав.

— Ніде правди діти, маєш рацію, — сказав він і якусь хвилину активно клацав на клавіатурі. — Поглянь тепер.

Фелікс перетягнув наверх вікно з мапою. Риска була коротша й закінчувалася в районі Чорного моря.

— Непогано, старий! — визнав Нет. — Тобто погано… Але тепер точніше погано. Це вже щось.

— Я тебе не втішу, — відповів Фелікс. — Ескіз досі неточний. Коли ракета ввійде в атмосферу, то різко загальмує й останні п’ятдесят‑сімдесят кілометрів висоти польоту втратить за годину.

— Ок, але це триватиме трохи більше часу.

— Набагато більше часу. Деякі змінні треба оновлювати онлайн: температура на різній висоті, сила й напрямок вітру, вологість, маса ракети, опір повітря та кілька інших «дрібниць»…

— Гммм… — Нет потер лоб. — Дай мені годину. А краще напиши це мені мейлом.

Наступні години в підвалі дому на вулиці Сердечній були дуже працьовиті. Фелікс закінчив монтувати оболонку Ґолема‑Ґолема, водночас поглядаючи на телевізійні новини, який транслювалися на екрані його комп’ютера.

— Лише завдяки моїм зусиллям під час міжнародних перемовин вдалося залагодити цей ганебний скандал, — оголосила з екрану Анджеліка Осмоза. — Я розмовляла з головами найважливіших держав Європи і не тільки й зобов’язалася зробити все, щоб відправити уряд у відставку. Це єдиний спосіб показати, що нам справді прикро у зв’язку з цим печальним інцидентом.

— Американці не перепрошують за кожен старт шатла, — зауважив репортер.

— Класний чувак, — промовив сам до себе Фелікс.

— Але їхні шатли не падають людям на голови, пане редакторе!

— Поганий приклад, — знову вголос подумав Фелікс. — У 2003 році впала «Колумбія», розсіюючи уламки над Техасом, Луїзіаною та Міссісіпі.

— У 2003 році впала «Колумбія».

— Це необ’єктивний приклад. То був нещасний випадок.

Фелікс врешті прикріпив останню заслону Ґолема‑Ґолема.

— Готово, — сказав він.

Хлопець закрив вікно з новинами, бо саме почалася реклама, й придивився до свого виробу. Робот виглядав тепер завершеним, хоча було видно, що конструкція постала з металобрухту.

— Мене кінчено?

— Еее… Закінчено, або ще краще: завершено. Однозначно.

— Я знаю. Це жарт. Ідеться про твою обіцянку з під‑Варшави. Пам’ятаєш?

— Я обіцяв тебе закінчити.

— Це багато для мене значить. Ти обіцяв мене закінчити і не вимикати. І дотримався обіцянки.

Фелікс не знав, що відповісти, тож тільки додав:

— Я буду тебе покращувати в міру можливостей.

Почувся сигнал виклику програми Net.com. Фелікс клікнув, і на екрані вискочили два віконця — Нета й Ніки.

— Справа не така проста… — почав Нет.

— Відповідні формули є в інтернеті, — сказав Фелікс. — Доєднай їх до своєї.

— Я доєднав. Мої розрахунки перетворилися на систему дванадцяти рівнянь, з яких кожне складніше за те, що я мав від початку. Погляньте на мапу.

Риска перетворилася на смугу з розмазаними краями. Тепер вона була коротша, бо тяглася від Балтійського моря до Татр, але ширина її сягала майже п’ятдесяти кілометрів.

— Там, де червоний колір яскравіший, імовірність зіткнення з землею більша, — пояснив Нет. — А погляньте далі. — Смуга пересунулася на кільканадцять сантиметрів праворуч. — Це станеться, якщо зміниться напрямок вітру. А це… — смуга попливла на північ, — якщо в той день над Польщею буде злива. Дивіться тепер, — мапа зникла, на її місці показалася система рівнянь, яка виглядала так, неначе на екран виповзло кілька видів малих жучків. — Я навіть не знаю, чи це все правильно…

— Гадаю, що так, — відповів Фелікс. — Імовірно, саме тому так швидко стихнув міжнародний скандал: інші теж порахували, що наша ракета впаде десь над Польщею.

— Ок, але де конкретно? — запитала Ніка.

— Перше рівняння: якщо зросте опір повітря, то константа стане змінною… Зараз вона на висоті десь трьохсот кілометрів… Далі… тут маса ракети, опір повітря й густина атмосфери на різній висоті. Цей елемент…

— Звільни нас від цього, — попросила Ніка. — Кажи, що в тебе вийшло.

— Вийшло в мене більш‑менш, що… формула вимагає подальшого доопрацювання.

— Хто може це зробити? — запитав Фелікс.

— Дуже добрий математик, — замислився Нет, після чого швидко додав: — Точно не Лінійка. Потрібен якийсь професор… геній… Щось у цьому стилі…

— Але на математиці розумієшся ти, — нагадала Ніка.

— Мені бракує лише кількох років університету. Та формула, яку ви щойно бачили, — це межа моїх можливостей.

Ніка зробила міну, немов Нет сповістив, що забув сьогодні покласти в голову мозок.

— Чого так дивишся? — хлопець засоромився. — Ніхто не може знати все.

На екрані Феліксового комп’ютера знову з’явилася мапа з червоною смугою через пів Польщі.

— А Манфред? — запитала Ніка.

— Мене не налаштовували на такі речі, — пролунав знайомий голос штучного інтелекту. — Я міг би попросити про допомогу математичну програму, знаю кілька, але вони б зрозуміли, про що йдеться. У їхніх кодах є процедури безпеки, які неможливо вилучити. Інакше їх могли б використовувати для своїх розрахунків, наприклад, терористи. Іншими словами, після мого питання про формулу, яку ми обговорюємо, вони автоматично повідомили б уряд.

— Тож ми мусимо знайти геніального математика, — підсумував Нет. — Людину.

— Геніального математика, який уміє зберігати таємниці, — додав Фелікс.

* * *

У вівторок знову було похмуро, а температура балансувала нижче нуля. Старий сніг вкривав землю крихкою кіркою. Вулиці були вже сухі й сиві від решток солі.

Фелікс і Нет приїхали міським автобусом, бо в новому році не їздив шкільний. Схоже було, що ця ситуація, яку дирекція школи називала перехідною, не зміниться до кінця навчального року.

— Наче немає Мерса, — з полегшенням зітхнув Нет, коли вони наближалися до входу. — Може, ті махнули рукою.

Фелікс так не думав, але не сказав цього вголос. У блокбастерах агенти зазвичай не махають рукою. Вони скоріше перейдуть до іншого способу досягнення мети, ніж найбільш помітний — в’їзд на територію школи характерним авто. Фелікс був майже впевнений, що, допоки справу не закриють, до того ж із позитивним результатом, зустріч із Бурбуром і компанією — лише питання часу. Ці люди, мабуть, знали навіть про те, що хтось не почистив зуби на ніч.

До школи вони дісталися без перешкод. Агенти не чекали на них ані в гардеробі, ані на сходах, ані за рогом коридору. Щоправда, існувала ймовірність, що вони зайдуть посеред уроку, але з цим нічого вже не можна було вдіяти. Нет запропонував поставити бездротові камери над входом у школу, але Фелікс був проти.

— Якщо ми тікатимемо, вони будуть певні, що в нас щось є на совісті, — сказав він. — Врешті‑решт, можемо сказати їм правду, що ми хотіли тільки ввімкнути піч.

— Якби ти був агентом, — почав Нет, — а я розповів би тобі нашу історію, ти б мені повірив?

— Ні, — Фелікс похитав головою. — Але більш правдоподібної брехні ми теж не вигадаємо.

У коридорі на другому поверсі вони зустріли Ніку, яка замість того, щоб привітатися, подавала їм дивні знаки. Причому робила таємничі, але дуже смішні гримаси. Хлопці тільки за якийсь час зрозуміли, що сталося. У кількох метрах за нею коридором ішла дивна пара: високий чоловік в елегантному чорному костюмі й низенька фігуриста блондинка в такому ж чорному костюмі. Жінка несла надто великий портфель. Вони крокували як ковбої просто посеред вулиці в заляканому містечку Дикого Заходу. Друзі тихо повернули за ріг і зайшли до найближчого відкритого класу. Вони завмерли, притуливши вуха до дверей.

Кроки наблизилися.

— У них немає шансів нічого від нас приховати, — сказав чоловік.

— Немає, — погодилася жінка. — Це аматори, яких мало.

— А та вистава з підвалом… Сміх.

Друзі почекали, поки пара віддалилася на безпечну відстань.

— Ну нічого собі! — пирснув Нет. — Аматори?! Хто вони взагалі такі?

— Нові агенти, — оцінив Фелікс. — Бурбура з другом, мабуть, відсторонили від слідства через брак результатів.

— У них немає темних окулярів.

— Може, це інша агенція.

— ФБР? ЦРУ? ЦАК? СРАК?

— Ця агенція, мабуть, ніяк не називається.

Нет глибоко зітхнув.

— Зайдіть до мене після школи, — запропонував він. — Я щось вам покажу. Хотів почекати до ранку, допоки матиму впевненість, але мені шкода часу.

* * *

— Цікаво, — повторив Нет учергове протягом останніх кількох хвилин.

Схилившись у великому шкіряному кріслі, він у несамовитому темпі бив по клавішах трьох комп’ютерів. Це так його затягло, що він не зважав навіть не незручну позу. Фелікс і Ніка сиділи поряд на стільцях і вдивлялись у зсунуті докупи три монітори, по яких пробігали різнокольорові значки. З тим самим успіхом вони могли б заплющити очі — все одно не мали уявлення, що відбувається.

Нет врешті відкинувся в кріслі й видихнув.

— Ну і?.. — заохотив його Фелікс.

— Я написав дуже люб’язні мейли до кількох математиків, — сказав Нет. — У них не було орфографічних помилок, і вони були справді милі. До кількох професорів я навіть зателефонував. Не міг сказати їм, у чому конкретно річ, тож говорив, що повинен опрацювати формулу флуктуації популяції алергіків, що потерпають від сінної лихоманки. Усі мене послали.

— Флуктуація лихоманки? Я їм не дивуюся. Я б теж тебе послав.

— Дякую. Ви чули про людей, які стверджують, що відкрили систему вигравання в азартних іграх?

— Бабуся колись грала, — пригадав Фелікс, — але ставила на ті самі числа протягом тридцяти років. Це навряд чи можна назвати системою.

— Не можна. Мій дядько вірить, що в нього є система. І дуже злиться, коли хтось питає його, чому досі не виграв.

— А чому він не виграв, якщо в нього є система? — запитала Ніка.

— Бо йому тільки здається, що вона в нього є! Системи не існує. Можна лише вирахувати ймовірність, що випаде те або інше число. У лотереї кожне число випаде з однаковою ймовірністю. Якщо пронумеруєш п’ятдесят кульок для пінг‑понгу, вкинеш їх у мішок і перемішаєш, а потім без підглядання витягнеш одну, то не існує жодного математичного способу, щоб передбачити, котру витягнеш. Відомо тільки те, що шанс витягнути кульку з номером «3»  оцінюється як один з п’ятдесяти. Так само — кожну іншу. Звісно, якщо ти вже витягнув трійку, то ймовірність, що витягнеш «8», буде вже один із сорока дев’яти. Добре, нехай. Ідеться про те, що системи не існує.

— Маю надію, що ти б не розповідав нам про це, якби це не мало сенсу, — зауважив Фелікс.

— Подивіться самі, — Нет показав на екран.

Вони слухняно поглянули на стовпчики цифр.

— Дивимося, — зітхнув Фелікс. — Просто, як інструкція з експлуатації дверної ручки. Ти колись читав інструкцію з експлуатації дверної ручки корейською?

— Ну гаразд, гаразд уже… Це log file із сервера тоталізатора. Такий інтернет‑сервіс для приймання ставок. Лотереї, кінні перегони, футбольні матчі тощо. Можна робити ставки навіть на результати виборів до парламенту. Правила прості. Платиш, наприклад, десять злотих і вибираєш, що Польща переможе в матчі з Німеччиною. Якщо виграєш, то отримуєш… скажімо, тридцять злотих. Якщо програєш, нічого не отримуєш. Коротше… У них жахливі системи безпеки. Мало того, що я туди проліз, то вони навіть нічого не помітили.

— І ти можеш змінити результати? — запитала Ніка.

— Ні… — Нет похитав головою, явно сумуючи з цього приводу. — Вони тільки посередники в ставках. Єдине, що мені вдалося зробити, — це витягнути список ІР‑адрес[9], із яких заходили користувачі. З оцієї, — Нет пролетів рукою над клавіатурою, натискаючи потрібні клавіші, — заходять що кілька днів зранку. Я не знаю точно, але гадаю, що ця особа робить ставки. Її з’єднання триває лише кілька хвилин. Тобто він чи вона не сумнівається, а знає наперед, що має вибрати. Ви дивилися фільм «Пі»? Це один з моїх культових. Геніальний математик намагається передбачити зміну курсів на біржі, але врешті скоює самогубство дрилем…

— Про що ти говориш? — перебив його Фелікс.

— Дай я закінчу, то дізнаєшся. Біржа — не випадковий заклад, вона складніша. Ще складніша, ніж рівняння для прогнозу погоди — мало бути похмуро, а вийшло сонячно. Формула для вираховування хмарності дуже неточна…

— Яка хмарність?! — Фелікс починав нервуватися.

— Ну, нехай. Дигресія… Я перевірив два останні місяці. Чувак, про якого я говорю, виграє щотижня.

— Тобто результати підлаштовані?

— Чувак грає на кінних перегонах, на кількох лотереях, робить ставки на футбольні матчі. Я не перевіряв цього докладно, але фальшивими тоді мають бути всі гри, в яких він бере участь. Імовірність цього дорівнює ймовірності зустрічі чеських піратів на Карибських островах.

— Може, він знайшов спосіб, як вламатися на сервер з результатами? — припустив Фелікс. — Підмінює цифри і ставить лише тоді, коли вже знає результат.

— Він не надто грамотний у таких речах. Навіть не намагався замітати сліди.

— Тебе зараз теж можна відстежити.

— Не так просто. Я ввійшов через анонімний проксі десь в Аргентині. Це такий сервер, який унеможливлює викриття…

— Я не хочу знати! Можеш врешті сказати, що ти дізнався?!

— Я знайшов математика, який створив формулу для вираховування результату випадкових ігор. Я назвав його Великим Ясновидцем.

Фелікс заплющив очі й сперся чолом на руку.

— Ти п’ятнадцять хвилин пояснюєш нам, що математика не вміє передбачати результатів випадкового вибору, а тепер говориш, що знайшов чувака, який уміє це робити?! Конкретизуй, про що ти?

— Це як із біржею, курсами акцій, облігацій, валют і такого іншого… Коли щось надто складне, то звичайній людині здається, що на це немає жодного методу. Але є люди, які суперово грають на біржі. Вони можуть зрозуміти цю гру й передбачити зміни цін. Купують, коли дешево, продають, як тільки ціна виросте. Це найбагатші люди на планеті. Великий Ясновидець пішов ще далі: він опрацював формулу вираховування результатів випадкового вибору. Маючи таку формулу, ти знаєш, чи випаде орел, чи решка, знаєш наперед числа зі «Спортлото»…

— Тобто, маючи цю формулу, ми знатимемо, де точно впаде ракета? — уточнив Фелікс.

— Саме так! Гадаю, вона настільки складна, що зайняла б увесь шкільний зошит. Більше того, ми наперед знатимемо щасливі числа «Спортлото»!

— І де цей Великий Ясновидець?

— Гадки не маю.

— Ти ж говорив, що знаєш його ІР!

— Пам’ятаєш, як ми шукали Клівлін, знаючи її ІР? ІР — це адреса комп’ютера в мережі, а не на чиємусь столі. Найбільш імовірно, ми знайдемо телекомунікаційну фірму, до якої підключено кількадесят тисяч комп’ютерів. Зараз‑зараз… — Нет якусь мить натискав щось на меншій клавіатурі справа. — Прошу: телефонний вузол Варшава‑Центр. Половина квартир і офісів Середмістя може бути прикріплена до нього.

— Якщо в нього є ця формула, він має бути найбагатшою людиною у світі, — зауважила Ніка. — Навіщо йому розмінюватися на якісь кінні перегони й малі лотереї?

— Він тримається в тіні, і він… не жадібний. Здобуває менші виграші, але регулярно. Мабуть, сприймає це як щотижневу зарплату.

— Тому ніхто й не зацікавився ним, — закивав Фелікс.

— Сервер тоталізатора дозволяє закодовані з’єднання, але це не обов’язкова умова, — вів далі Нет. — Мабуть, вони оцінили ці дані як не надто таємні. Зазвичай це просто ряд чисел, що спадає людям на думку. До моменту оголошення результатів вони нічого не значать, а після їх уже немає сенсу приховувати, бо результати всім і так відомі. А оскільки Великий Ясновидець не знається на комп’ютерах, він не ввімкнув кодування. Тому я знаю, на що він поставив сьогодні вранці. — Нет поклав на стіл аркуші з цифрами: 3, 5, 17, 23, 48, 51. — За пів години по телебаченню починається лотерея наживо. Переконаємося. Якщо я не помиляюся, з шести цифр тільки п’ять виграшні. Як завжди. Отримає… усього п’ятсот злотих. Виграють, мабуть, іще десять осіб. Тому це нікого не насторожить.

— Може, він так роками живе? — замислилася Ніка.

— Я б теж так хотів. Логіниться як кілька різних осіб, але це дитяча обережність. Діє однаково: дві‑три ставки програє, наступну виграє. Тримаймо кулаки, щоб зараз він виграв…

— Чому ти за нього вболіваєш? — підозріло запитала Ніка, але відповідь унеможливив пронизливий писк.

— Пожежна сигналізація? — Фелікс зірвався зі стільця.

— Пелюшкова, скоріше, — Нет навіть не здригнувся. — Уявляєш собі щось таке о третій ночі?

— Вони прокинулись? — пожвавилася Ніка. — Можна подивитися?

— Еее… З причини, про яку не хочу згадувати зараз, я почекав би, допоки їх устигнуть переповити.

Ніка не слухала. Просто встала і вийшла. Хлопці неохоче рушили за нею. У кімнаті брато‑сестри, серед усього рожевого й блакитного, вже були батьки.

— Ми не повинні прибігати сюди на кожне «аґу», — несміливо сказав тато, але мама проігнорувала це. Вона махала кольоровою забавкаю перед обличчями близнюків.

— О Боже! — У Ніки засвітилися очі. — Які вони чудові!

Нет перелякано поглянув на неї.

— Тільки не наступайте на килим, — застерегла мама.

Друзі зупинилися перед килимом в огидно‑рожеві слоники на огидно‑блакитному тлі. Сестричка, яку можна було розпізнати тільки з огляду на рожеве вбрання, точніше кокон, знову почала плакати, і Феліксові це знову нагадало пожежну сирену. За пів секунди до неї приєднався братик, весь у блакитному.

— Стерео… — пробубнів Нет.

Тато тихенько наближався до виходу, коли мама зупинила його словами:

— Поколисай трохи. Одразу заспокояться.

— Dolby Surround… — додав собі під ніс Нет.

Пан Білецький підійшов до ліжечка, взяв на руки дівчинку й почав її колисати. Вона швидко заспокоїлася і заплющила очі, тож він поклав її в ліжечко й розвернувся з наміром вийти. Тоді пролунав звук, що нагадував витискання кетчупу з напівпорожньої пластикової пляшки, й малюк широко розплющив очі. Коли Фелікс і Нет, зрозуміли, що стало причиною цього звуку, скривилися, немов випили лимонний сік.

— Любий, можеш його переповити?

— Лілю… У мене робота. Я завалю терміни.

Мама немов не почула цього. Вона схилилася над хлопчиком і почала робити до нього дивні гримаси, видаючи при цьому чудні дитячі звуки.

— Заяз вит’ємо попку. Попку мого Помпика тлеба вителти. Попка буде цістюсінька.

Нет закотив очі й поглянув болісним поглядом на друзів. Пан Білецький з такою ж міною взявся до переповивання хлопчика. Початковий ентузіазм перших днів після народження близнюків, схоже, його цілком покинув.

— Не забудь про кремик для попки, — нагадала мама.

На час між розгорненням пелюшки, складенням її та викиданням у поліетиленовий пакет хлопці відвернулися і намагалися затримати дихання. Ніка хотіла допомогти, але усвідомила, що для цього мала б зняти чоботи й вимити руки.

Звук витискання кетчупу повторився з ліжечка сестрички.

— Ой… — мама поглянула на пелюшку. — Треба переповити не тільки Помпика. Любий?

— Лілю, я справді повинен працювати. У мене багато хвостів…

— А потім викинеш сміття, так, любий? Тут має бути чистюсінько. І почитаєш їм на ніч, правда ж, любий?

— Це двотижневі малюки, Лілю, — змученим голосом промовив тато. — Читання для них не має сенсу.

— Найкраще ту книжечку з жовтою обкладинкою.

— Ліль… — Тато благальним поглядом дивився на неї. — Їм два тижні…

— А потім ту рожеву, якщо не заснуть після жовтої.

Тато зневірено похитав головою, пообіцяв, що почитає, і врешті з позитивним результатом утік з поля зору мами. Нет поглянув на друзів, підняв палець і з міною «Увага, увага!» запитав маму:

— А що сьогодні на обід?

— Візьми собі щось із холодильника. — Мама навіть не підвела голови.

Нет повернувся до друзів і розвів руками в жесті «що й треба було довести». Вони пішли на кухню.

— Помпик? — скривився Фелікс.

— Він так плямкає губами, ніби хоче все втягти в себе, як та помпа. — Нет тяжко похитав головою. — Дівчинка — Пампушка. Тобі не треба знати чому. Імена тимчасові. Боже, хоч би не прилипли.

Нет відчинив холодильник, але, окрім готових страв, якими тепер харчувалася мама (тато поїсти виходив до найближчого торговельного центру), була тільки пачка сосисок. Він придивився до них зблизька.

— Як гадаєте, три дні після терміну придатності — це дуже погано?

— Можна пережити, — відповів Фелікс. — Вони беруть у розрахунок людей з поганими холодильниками.

Діти шепотіли, щоб їх не почули батьки.

— Сприйматимемо це як щеплення, — погодився Нет. Він поклав на тарілки по сосисці й подав друзям разом з виделками. — Те, що нас не вбиває, робить нас сильнішими. Хочете кетчупу? — Він знову потягся до холодильника, але завмер і одразу поставив пляшку на місце. — Не хочете. А може, підігріти їх у мікрохвильовці?

— Так поїмо, сідай. — Фелікс показав йому на стілець. Він поглянув на годинник. До оголошення результатів «Спортлото» лишалося сім хвилин. — Я не знаюся на дітях, але мені здається, твоя мама надто переймається.

— Наука це називає післяпологове потьмарення, — пояснив Нет.

— Звучить ненауково, — зауважила Ніка.

— Байдуже, як звучить. Важливо, як це виглядає.

Нет устав і кивнув, щоб вони пішли до його кімнати. Лише коли зачинив за собою двері, закінчив фразу:

— Гормони перезапустили її мозок і перевели його в аварійний режим. Поводиться як ідіотка. Навіть говорить як маленька дитина. Для неї існує тільки брато‑сестра.

— Я розумію цю проблему. — Фелікс із сумом відкусив шматок сосиски.

— Ви обидва бездушні, — ствердила Ніка. — Маленькій дитині треба присвячувати багато часу. А двоє дітей — це вдвічі більше часу.

— Присвячувати можна, але не аж так! Учора, поки я був у школі, вона вимкнула мені всі комп’ютери. Пів дня обчислень вилетіло в космос. — Нет упав у крісло. — Вона переїхала спати на диван у холі, щоб бути ближче до них. Перший тиждень Помпик і Пампушка спали в ліжку батьків, але тато сказав, що боїться їх ненароком розчавити, перевертаючись на інший бік. Тож він цілий тиждень не спав, а потім відсипався вдень, замість того щоб працювати. Керівництво на нього гнівається, бо він веде проєкт, а вже два тижні не з’являвся на жодному засіданні програмістів. Тепер він зриває чергові етапи роботи.

— Його керівництво, мабуть, не має дітей, — сумно сказала Ніка.

— Тато дедалі гірше на це реагує, бо перед керівництвом мусить пояснювати, чому не працює, а перед мамою — чому не займається брато‑сестрою.

— Він не може взяти відпустку?

Нет стенув плечима.

— Певно, може. Але термін закінчення проєкту не можна пересунути. Він говорить, що це надто важлива справа, щоб на неї забити. Зрештою… це не в його стилі — забивати на роботу.

— Цікаво, чому ця риса характеру не передається спадково? — зауважила Ніка.

— Ти думав про те, щоб розповісти батькам про ракету? — запитав Фелікс.

— Він розповів, — пирснула дівчина. — Але так, як би розповідав анекдот. Вони й сприйняли це як анекдот.

— Тепер уже забагато пояснень треба, — сказав Нет. — Розповім за кілька років, коли до цього вже нікому діла не буде.

— Можна про всяк випадок евакуювати брато‑сестру? — запропонував Фелікс.

— Імовірність, що… — почав Нет, але поглянув на годинник. — Ходімо.

Вони вийшли за ним до засніженого саду на вершині хмарочоса. Було холодно, але Нет підняв палець, щоб вони не нарікали, а тільки чекали. Хмари десь зникли, зірки миготіли на темно‑синьому небі. Майже не було видно місяця над Варшавою.

— О! — скрикнув Нет.

Фелікс і Ніка простежили за його поглядом. Одна з зірок, яскравіша за інші, поволі зсунулася на небі на південний схід.

— Це наша труба? — здивувалася Ніка. — Яка яскрава…

— Мабуть, лишилося на ній трохи фарби.

Вони постояли трохи, доки ракета не зникла за будинками в центрі міста.

— Вона так яскраво світить, але в неї не можна влучити? — запитала дівчина.

— Можна було б лазерною гарматою, — замислився Нет. — Я колись читав про таке.

— Це нічого не дасть, — відповів Фелікс. — Лазерна гармата знищує ракети на початковій фазі льоту. Пропалює оболонку й спричиняє вибух палива. Тут пропалення нічого не змінить. Просто буде дірка.

Вони повернулись і, потираючи змерзлі руки, побігли до кімнати Нета.

Господар клацнув перемикачем на одному з невеликих приладів, яких кілька стояло на столі. На моніторі ліворуч засвітилося вікно телепрограми. Учергове за останні кілька днів вони побачили Анджеліку Осмозу з партії «Союз для справедливості». Говорила вона, як завжди, обуреним голосом:

— Як вирахували польські астрономи, нелегальна ракета впаде на території Польщі. Втрати можуть бути колосальні, а все через бездарність прем’єр‑міністра та його кабінету.

— Ця баба всюди, — скривився Нет.

— Вона використовує шанс, щоб показати себе, — додав Фелікс.

Вони всілися зручніше. Новини закінчилися, пролетіла реклама, й на екрані з’явився усміхнений ведучий, що стояв біля плексигласової машини з пронумерованими кульками всередині. Він привітався, представив знуджену комісію, яка мала перевіряти правильність витягання кульок, і запустив машину. Кульки забулькотіли всередині й за мить упали до спеціальної ємності. На екрані з’явився результат у математичній послідовності: 3, 5, 17, 23, 36, 51.

Друзі дивилася на екран широко розплющеними очима. Ведучий прочитав результат ще раз, привітав переможців і попрощався. Місце студії зайняла реклама.

— Одна не та, — підсумувала Ніка. — Він би виграв п’ятдесят тисяч…

— У нас і так дві сотні. — Нет потер руки.

— У нас? — Ніка здивовано поглянула на нього.

— Я поставив на те саме, що й він.

— Це ризиковано, — зауважив Фелікс.

— Поки виграш міститься в межах статистики, ніхто не здогадається.

— Маю надію. Тепер ми знаємо, що цей чувак існує і що в нього є формула. Треба його знайти.

— Це означає вламатися до телекомунікаційного сервера, — озвався Манфред. — Тільки там можна перевірити адресу чувака.

— Це буде непросто, — замислився Нет. — База даних клієнтів добре захищена.

— Я все добре зрозуміла? — перепитала Ніка. — Ми стоїмо по кісточки в багні, а ви хочете влізти по коліна?

— Інакше будемо поволі тонути в ньому, — відповів Фелікс.

— А не можна це розв’язати якось… нормально?

— Нормально? — Нет поглянув на неї поблажливо. — У нас є система з дванадцяти рівнянь і ми вже знаємо, що вона неточна. Не можна це зробити нормально. Нам потрібен геніальний математик.

⁸ Каспровий Верх — гора заввишки майже 2 км у гірському масиві Татр, на польсько‑словацькому кордоні. Каспрова Долина і Каспровий Верх — найпопулярніший у Польщі гірський район для туристів і відпочинку.

⁹ ІР — ідентифікаційний номер комп’ютера в мережі. Цей номер може бути постійний або надаваний заново під час кожного з’єднання.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нет розглядав зачіску Зосі, перетворену на руїну. Здавалося, що дівчина намагалася розчесати волосся звичайним гребінцем, бо локони стали нерівними, неслухняними хвилями, завитими на кінцях. Це мало своєрідний вигляд.

— Не коментуй цього, — прошепотіла Ніка йому на вухо.

— У мене немає настрою жартувати, — стенув плечима Нет.

— І далі вдома важко?

— Учора мама посварилася з батьком за те, що він сидить за комп’ютером, коли брато‑сестра плачуть. Ніколи раніше я не бачив, аби моя мама вчиняла сварку. Вона навіть голосу ніколи не підвищувала. Учора вислухав чергову лекцію, що мушу вимикати комп’ютери, коли закінчив на них працювати, бо випромінювання шкодить Помпику та Пампушці. Зазвичай тато пильнував за дисципліною вдома.

— Можливо, вона перебільшує… — вирішила Ніка.

— Мило, що ти допускаєш таку можливість. Я в цьому впевнений.

— Її попустить.

— Поки що тільки загострюється. Я мусив налаштувати головний комп таким чином, аби за п’ять хвилин після відключення він запускався знову. Вона ще не дізналася.

Зося постійно зиркала на Фелікса. Вона намагалася підвестися, але в останню мить змінювала рішення. У її душі велася внутрішня боротьба. Коли нарешті вона наважилася, задзвонив дзвоник, тож, зробивши ледь пів кроку, вона повернулася за парту. Усю математику вона сиділа як на голках, не слухаючи вчительки абсолютно. За п’ять хвилин перед перервою вона вийшла до туалету. Повернулася, лише коли вчителька вийшла з класу. Зося просто рушила в напрямку Фелікса, який щось малював у чернетці. До дівчини повернулася колишня непомітність, тож ніхто, враховуючи Фелікса, не звертав на неї уваги. Хоча сама вона почувалася так, наче всі дивляться тільки на неї і стежать за кожним її рухом. Фелікс підвів голову й подивився. Дівчина повернула, вдаючи, що хоче щось від Люціяна. Вона сперлася об його парту так, що майже торкалася чолом його голови. Її наче паралізувало, і вона не могла змінити позу. І раптом почула власний голос, який промовляв: «Привіт». Люціян відірвався від коміксу і здивовано подивився на неї, їхні обличчя перебували сантиметрів за п’ять одне від одного. Зося затримала подих. Вона знала, що поводиться неприродно, але нічого не могла вдіяти.

— Ааа‑мм… — Думки проносилися у її голові. — Позичиш мені зошит з матеми?

У цей момент до класу ввійшла Аурелія. Вона стиснула губи, підійшла, схопила Зосю за лікоть і відтягнула вбік. Грізно схилилася над нею.

— Це ти так мені віддячуєш? — прошипіла вона. — Гадаєш, я буду спокійно дивитися на те, що ти виробляєш?

— Я… ні… — Зося була перелякана.

— Думаєш, у тебе хоча б якийсь шанс?

Зося намагалася заперечити, але їй бракувало слів. Аурелія презирливо скривилася.

— Ти знову маєш вигляд миші, — голосно промовила вона. — Це твій природний стан, тож краще повертайся до нього.

Вона розвернулася і, усміхаючись, сіла на місце біля Люціяна, наче нічого не сталося. Зося вибігла з класу.

— І що це було? — пошепки запитала Аурелія.

— Попросила зошит з матеми. — Люціян уже повернувся до читання коміксу.

— А мені здалося, що ви збиралися поцілуватися!

— Ні. Навряд чи. — Захоплений сюжетом коміксу, хлопець не присвятив цій ситуації багато уваги.

— Навряд?! — Аурелія підвищила голос.

Люціян зробив жест, який, імовірно, означав щось типу: «Поняття не маю, чим ти переймаєшся» і «Не бачиш, я читаю?» Аурелія голосно видихнула і склала руки.

— Я сама її до цього підштовхнула… — буркнула вона, після чого замислилася і посміхнулася. — Але все ще можна змінити.

* * *

Того дня фізкультура була такою самою, як і всі попередні уроки після канікул, коли виявилося, що немає вчителя з фізичного виховання. Урок проводив той, кого призначав директор, і щоразу це був хтось інший з учителів. Цього разу ним виявився професор Цединя. Він не мав ані найменшого уявлення про фізичне виховання, тож перевірив присутність і пішов у підсобку, як зазвичай, по футбольний м’яч. Учні класів «А»  і «Б»  чекали, що він принесе цього разу. М’ячі були різні, і зазвичай історик повертався не з тим, що був потрібен для футболу. Так було і зараз.

— Він себе перевершив… — з тінню поваги в голосі промовив Ґілберт.

Цединя йшов повільно, згинаючись під вагою медичного м’яча. Кинув його на підлогу. М’яч гупнув так, що задзеленчали вікна. Але професор цього не помітив, розвернувся і пішов у куток спортивної зали, де стояло крісло, аби почитати. Хлопці перезирнулися. Люціян підняв м’яч і пішов по інший.

Дівчата цілий урок лежали на матах в іншому кутку зали. Вони розмовляли й спостерігали за хлопцями, які грали у футбол. Іноді Целіна не могла витримати бездіяльності, тож бігла пограти в захисті. Але її дратувало, коли інша команда кричала, що коли вона на полі, то у грі два м’ячі.

Фелікс не був фанатом футболу, тож витягнув Нета, і разом вони непомітно рушили в роздягальню. За мить до них приєдналася Ніка. Склади обох команд і так були нерівними на користь другого «А». Цединя, звісно ж, нічого не помітив, бо вже спав з книжкою на колінах.

Друзі переодяглись і вирушили у свою штаб‑квартиру. Крізь стіну вони чули звуки матчу.

— Сьогодні я б волів пограти, а не сидіти тут, — зауважив Нет. — Про що ти хотів поговорити?

— Коли ми на машині тікали від гелікоптера, то у щось врізалися, — сказав Фелікс. — Тому нас відкинуло вбік, і ми опинились у тій багнюці. Це могло бути те, що залишило сліди на снігу.

— Я теж над цим міркувала, — повільно промовила Ніка. — Малі кабанчики з’являються на світ на початку липня…

— А фараонові мурахи по прямій долають двадцять метрів за годину, — відповів Нет. — І що?..

— Навколо будинку Ґілберта не могли залишитися сліди молодого кабанчика. У січні цей малий кабанчик важить п’ятдесят кілограмів і розміром з великого собаку.

— То ми врізалися в такого кабанчика? Шкода, що не забрали. Було б їжі на місяць!

— Це було щось тверде, — промовив Фелікс. — Дерево чи метал. Скоріше метал. У мене такий план: поїхати й перевірити.

— Не треба нам туди їхати, — Нет похитав головою.

— Треба.

— Ні, — Нет інтенсивно захитав головою. — Не треба. Буде вже темно. Навіть не думай.

Фелікс поглянув на годинник, натиснув кілька кнопок і заявив:

— Захід сонця о третій п’ятнадцять. У нас буде майже дві години.

— А як ти знайдеш того кабанчика?

— Я гадаю, що це якийсь механізм. Раніше він з’являвся лишень після темряви.

— А агенти, військові, поліція? Ми не можемо їм сказати, що шукаємо гриби! Кабанчик уже здох!

— Нині мороз, — нагадав Фелікс. — І це точно був не кабанчик. Я бачив бампер. У нього був такий вигляд, наче ми врізалися у бетон.

— Я не поїду, — твердо заявив Нет. — З мене досить проблем удома, аби шукати нові. І це не має сенсу.

— Ок, тож я поїду сам, — Фелікс спохмурнів. — Я увімкнув GPS, коли над нами пролітав гелікоптер, тож у пам’яті пристрою є місце зіткнення.

— Старий, не ображайся, але для чого туди їхати? Знайдеш обдертий пеньок або збитого кабана і проблеми. І до речі, це місце пошуків, тебе ще й спіймають. І влуплять штраф за того кабана.

— Перевірмо краще того математика, — втрутилася Ніка. — Якщо тільки можна це зробити безпечно.

* * *

За п’ять хвилин до початку уроку фізики двері відчинилися і до класу енергійним кроком зайшов директор Юліуш Ромашка. Він був одягнений, чи краще сказати запхнутий, у темно‑зелений костюм, який обтягував його великий живіт. Ще він натягнув жилет того ж кольору, світло‑жовту сорочку й помаранчевий метелик. Колірне поєднання було чудним, що суттєво впливало на ставлення учнів до директора. Окрім відсутності смаку, він був низьким, з блискучою лисиною.

— У дамському туалеті знайшли ЦЕ. — Двома пальцями директор підняв порожню пляшечку вина. — Чи хтось щось про це знає?

Запанувала тиша. Четвер подивився на директора, наче хотів щось сказати, але втримався. Було очевидно, що пошук винуватця таким чином приречений на невдачу. Дійсно, ніхто не озвався. Директор фиркнув і грізним поглядом подивився на клас.

— Якщо хтось щось згадає, чекаю в кабінеті, — заявив він так грізно, що якщо хтось і мав намір щось йому розповісти, то вже передумав.

Директор постояв ще хвилину, аби додати ваги своїм словам, після чого вийшов з класу.

Пан Четвер зітхнув і продовжив урок.

* * *

Автобус, єдиний, який туди їхав, був тим самим автобусом, на якому додому повертався Ґілберт. А той не повинен був знати про місце зіткнення з невідомим механізмом. Тож Фелікс ішов повільним кроком на великій відстані від однокласника, розраховуючи на те, що той його не помітить. За мить він зупинився, згадавши, що в час пік автобус курсує кожні п’ятнадцять хвилин. Можна не поспішати. Він поглянув на годинник — за двадцять друга. До заходу сонця залишалося півтори години. Дістатися до місця зіткнення Ленд Ровера з невідомим механізмом не мало стати проблемою. Обшукати район і повернутися до автобуса — також. Фелікс подумки перебирав прилади, що були в рюкзаку та кишенях. Дійшов висновку, що бракує такого необхідного в цих умовах металошукача. Від Нового року минув тиждень, нападало ще більше снігу. Якщо від невідомого механізму відпали якісь елементи, то знайти їх під снігом — те саме, що вгадати шість номерів у «Спортлото», і то без системи Великого Ясновидця. Тому експедиція не мала сенсу без повернення додому по відповідне спорядження. Фелікс швидко прорахував, що за сприятливих обставин дістанеться місця пошуків, найімовірніше, за пів години після темряви. Це спричиняло певні небезпеки, і заблукати — не найбільша. Хлопець засунув руки в кишені, дивлячись на тротуар.

Ідея, яка спала йому на думку, осяяла своєю простотою.

* * *

Сутеніло, коли автобус зупинився в Білянах. У нього зайшли високий чоловік у плащі, капелюсі й сонячних окулярах та хлопець, який був проти нього наче малюк. Хлопець мав рюкзак. У підлозі щось застогнало, й автобус просів на правий бік. Кільканадцять пасажирів поглянули на новоприбулих, але потім усі одразу відвернулися. Чоловік майже сягав стелі. Хлопець прокомпостував два квитки, і обидва сіли в останньому ряду.

— Хтось може зорієнтуватися, — сказав Ґолем‑Ґолем.

— Я нічого кращого не вигадав, — тихо відповів Фелікс. — Радій, що зараз зима.

Робот був одягнений у старий плащ і штани, а загорнуті у фольгу та обмотані скотчем стопи мали нагадувати зношені черевики. Вирізане зі старого манекена обличчя було приховане піднятим коміром, шарфом, капелюхом і окулярами. Темні окуляри в цей час доби й пору року одразу викликали здивування, але воно було б значно більшим без цього маскування. Фелікс не мав ідей, як маскувати Ґолема‑Ґолема влітку.

На чергових зупинках сідали люди, але задня частина автобуса лишалася порожньою. Фелікс удавав, що читає книжку, бо не хотів помічати прихованих поглядів.

— Квиточки покажіть, — пролунало раптом зовсім близько.

Фелікс підвів очі від книжки. Літній чоловік перевіряв квитки й невблаганно наближався до задньої частини автобуса.

— Нічого не говори, — прошепотів хлопець, хоча щодо балакучості Ґолем‑Ґолем був повною протилежністю Манфреда.

Відстань між зупинками була великою, тож контролер підійшов до останнього ряду.

— Кви… — тільки промовив він і завмер, витріщившись на замаскованого робота. Контролер моргнув, розвернувся, неприродно повільним кроком пішов до наступних дверей і почав раз за разом натискати кнопку «На вимогу».

За двадцять хвилин двоє з полегшенням залишили автобус. Пасажири провели їх поглядами. Ґолем‑Ґолем зняв окуляри, капелюх та маску і все сховав у кишеню. Фелікс витягнув з рюкзака мертвого шпака, загорнутого в м’яку фланель. Він схопив його за голову, легко покрутив праворуч, струснув, знову покрутив трохи сильніше, аж доки всередині щось клацнуло. Шпак здригнувся, витягнувся й розправив крила. Якби це хтось побачив, напевно, зателефонував би до Товариства захисту тварин. Але поблизу нікого не було. А шпак не був шпаком. Він був кібершпаком. Справжнього птаха він нагадував тільки з першого погляду.

— Є контакт? — запитав Фелікс.

— Є, — відповів Ґолем‑Ґолем.

Хлопець підкинув штучного птаха, а той замахав крилами й піднявся в небо. Спершу кібершпак мав бути оснащений гвинтом, що висувався з дзьоба, але це мало неприродний вигляд. Фелікс наполягав, щоб шпак махав крилами. Старе правило Фелікса, Нета й Ніки, говорило: якщо щось неможливо, то це означає, що буде просто дуже важко; але цього разу воно не справдилося. Конструювання відповідного механізму тривало тільки два вечора. Двигун з регульованою швидкістю рухав крилами за допомогою маленького ексцентрика[10], а два значно менші двигуни пересували вперед, назад і в боки акумулятор, який був найважчою частиною конструкції. Таким чином він змінював центр ваги, і кібершпак міг повертати, навіть зависати в повітрі. Фелікс пригадав літак, який отримав від тата на восьмий день народження. За кільканадцять секунд після першого зльоту літак вилетів за межі діапазону передавача дистанційного управління й припинив реагувати на команди. Він одлетів кудись, і його не вдалося знайти. Кібершпак був обладнаний тільки однією автоматичною функцією: якщо він втрачає зв’язок з передавачем, то повертається. До того ж його польотом керував Ґолем‑Ґолем.

Кібершпак піднявся на кільканадцять метрів і облетів околиці. Розміщена в ніжній частині дзьоба камера передавала картинку в інфрачервоному світлі. Фелікс вдивлявся в маленький екран, і незалежно від нього це робив і Ґолем‑Ґолем. Схоже, ніхто не причаївся між деревами.

Хлопець натягнув на штанини комбінезона захисні накладки. Він витягнув з кишені GPS, але згадав, що кілька днів тому змонтував на плечі Ґолема‑Ґолема супутниковий приймач у корпусі з вуглецевого волокна.

— Веди. Знаєш куди?

Робот кивнув і пішов просто в ліс. Він вже відучився від механічного повторення «Прийняв», «Так точно» і подібного. Встановлена на його бортовому комп’ютері програма штучного інтелекту добре навчалася, хоча й повільніше від Манфреда. На відміну від того, Ґолем‑Ґолем не мав доступу до комп’ютерів великої обчислювальної потужності, і програма постійно мешкала в мізках робота. Це призводило до певних обмежень, але й робило його єдиним і неповторним.

Вони ввійшли між дерев. Засвічувати ліхтарик було небезпечно. Фелікс заховав екран з видом околиць із висоту польоту кібершпака й надів на голову прилад нічного бачення. Усе навколо сповнилося зеленим відтінком. Аби уникнути викриття військовим приймачем, він зменшив силу інфрачервоних діодів, і зараз його світ звузився до кількох десятків метрів. Решта губилася в темряві. Біля масивної фігури робота, який ішов за ним, Фелікс здавався маленьким і тендітним. Хлопець більше довіряв чутливому нічному баченню Ґолема‑Ґолема.

— Ще далеко? — запитав він пошепки.

— Шістсот двадцять один метр.

Фелікс хвилину розмірковував, чи не сказати роботу, що така детальність зайва. Це був би маленький крок у вдосконалені його штучного інтелекту. Він не встиг прийняти рішення, як Ґолем‑Ґолем зупинився і підняв руку у військовому жесті сигналу «Стоп». Звідки він його знав? Але на такі міркування не було часу, бо робот показав долонею сигнал «Нахилися». Хлопець слухняно пригнувся до землі. Ґолем‑Ґолем теж присів на коліна під прикриття кущів.

— Люди, — сказав він тихо. — За двісті тридцять п’ять метрів попереду нас. Проминуть і не помітять нас, якщо перечекаємо сорок три секунди.

— Солдати?

— Так. Троє. У них немає приладів нічного бачення, тільки ліхтарі.

— Скорочення бюджету армії…

Фелікс не бачив і не чув патруля. Однак він довіряв рóботу і радів, що коли конструював його, то не економив на мікрофонах, камерах та інших датчиках.

— У мене в голові немає годинника чи далекоміра, — сказав Фелікс. — Можеш заокруглювати таке, як «сорок три секунди» чи «двісті тридцять п’ять метрів».

— Заокруглювати вниз чи вгору?

— Як хочеш, — зітхнув хлопець.

— Це найгірша відповідь.

— Просто подавай приблизні дані.

Вони перечекали ці сорок три секунди й рушили далі. Під верхнім шаром свіжого снігу була замерзла кірка, яка ламалася під вагою Фелікса. Ноги з хрускотом западали в крихку лісну підстилку. Хлопець насилу рухався, провалюючись у сніг по коліна. Якби не накладки, то він набрав би снігу в черевики й мав мокрі штани. Фелікс припинив вдивлятись у темряву і зосередився на слідах робота, який лишав за собою масу втоптаного снігу й розтрощеного льоду. Хоча хлопець усе одно провалювався, але тепер тільки по кісточки.

— Залишилося від двохсот дев’яноста до трьохсот метрів, — озвався робот.

— Вистачить, якщо просто скажеш «близько трьохсот метрів».

— Але коли ми пройдемо ще двадцять метрів, залишиться все одно близько трьохсот.

— То не має великого значення.

На снігу були сліди малих тварин, але жодні з них не мали вигляду слідів кенгуру в балетках із корками від шампанського. Нарешті Ґолем‑Ґолем зупинився і сказав:

— Ми близько нуля метрів від цілі.

— Тобто біля цілі?

— Ми всередині ділянки діаметром двадцять метрів. Я округлив до нуля. Твої виміри були неточні через дерева й екранування даху автомобіля.

— Уфф… — Фелікс не мав сил пояснювати, що він мав на увазі. — Як там кібершпак?

— Нікого немає в діапазоні… близько п’ятисот метрів.

Фелікс поглянув угору. Кібершпак не викличе підозри, навіть якщо хтось його помітить. І це був його найбільший козир.

Між крон ялин і сосен було видно помаранчевий низ хмар. Унизу, серед стовбурів та кущів, був цілковитий морок. Хоча поблизу нікого не було, Фелікс вирішив не вмикати ліхтарик, тільки збільшив потужність приладу нічного бачення й роззирнувся. Свіжий сніг вкрив частину слідів, але сліди Ленд Ровера були ще помітні. Він пройшов кільканадцять метрів уздовж них, аж доки відшукав місце зіткнення. Але не знайшов жодного пня, на який могла наїхати автівка. Тут тато відскочив ліворуч, аби оминути щось, що наближалось. Але зіткнення відбулося. Хлопець пройшов ще кілька кроків. Далі був невеличкий пагорб і заболочені луки. Тож він відступив і почав оглядати землю. Солдати тут не перевіряли. Вони, напевно, подумали, що якщо машина втекла по асфальтовій дорозі, то в лісі немає чого шукати.

Фелікс витягнув з рюкзака металошукач, але його погляд упав на сніговий пагорбок за п’ятнадцять метрів праворуч від місця, де він стояв. Коли машина вдарилась у твердий предмет, то цей предмет мав би опинитися більш‑менш десь там, де цей горбок. Він подав рукою знак Ґолему‑Ґолему і пішов до пагорбка, чуючи за спиною важкі кроки робота. Фелікс опустився на коліна. Секунду він думав, що зараз побачить мертвого кабана, але коли розгорнув сніг, показалася рівна поверхня. Він зняв прилад нічного бачення і засвітив ліхтарик. Це був метал, матовий, вкритий льодяною кіркою.

* * *

Пан Білецький сів біля дружини на маленькому стільці в кімнаті брато‑сестри й мовив:

— Треба найняти няню для дітей.

— Ми не дозвоїмо, аби Помпиком і Пампушкою зяймалася цюжа людина, плявда? — Мама потерлася носом об носик хлопчика, а потім дівчинки. — Не дозвоїмо.

— Ти не можеш із цим упоратися, — продовжив чоловік. — Я розумію, що ти перестала малювати, але ти вимагаєш і від мене кинути роботу. А за що ми будемо жити?

— Помпик і Пампушка найважливіші під сонечком, плявда?

— Я з тобою розмовляю, а ти відповідаєш дітям, — зауважив батько. — Це трохи незручно.

— Не нез’юцьно. — Мама полоскотала Помпика під підборіддям. — Плявда, не нез’юцьно? Ми все йозуміємо.

— Лілю, подивися на мене. — Пан Білецький нахилився до дружини. — Ти можеш на мене подивитися?

Мама здивовано перевела на нього погляд. Вона дивилася на чоловіка, як на зовсім стороннього.

— Що таке? — різко запитала вона.

— Тобі потрібна допомога з дітьми. Я працюю, тож треба найняти няню.

— Бабуся Аделаїда поможе.

— Ти говориш про?.. Але вона поки владнає всі свої справи й добереться сюди, мине місяць. Зрештою, вона не цікавилася тобою років тридцять!

— Я згадала про неї. Вона приїде.

— Як це? — здивувався тато. — Ти запросила її? Ти не думаєш, що такі рішення треба приймати спільно?

— Спільно? — Пані Білецька знову зосередила увагу на дітях. — Усе льобимо спільно, плявда? Спільно з Помпиком і Пампушкою задзвонили до бабусі сє зь лікарні.

— А ти не думала, що варто мені про це сказати? — здивувався тато ще більше, але мама його вже не слухала.

Він підвівся й пішов на кухню взяти собі пива.

Коли Нет зайшов у дім, то одразу відчув напружену атмосферу. Він витягнув з холодильника мінералку, аби випити її у своїй кімнаті.

— Побачиш свою бабусю, — похмуро кинув батько. — Маму мами.

— Це ту з Австралії?

— Так. Саме її.

Нет згадав старі розповіді. Бабуся Аделаїда емігрувала з Польщі в сімдесятих роках. Залишила тут чоловіка й доньку. Донькою, звісно, була Ліля, мама Нета. Спочатку бабуся мешкала й працювала у Великій Британії, потім переїхала до Австралії. План був такий, що вона перетягне до себе всю родину. Однак дід Нета був в опозиції і не отримав паспорта[11]. Коли режим змінився і дід міг уже виїхати, виявилося, що за цей час бабуся познайомилася з кимось в Австралії й подає на розлучення. Нет не пам’ятав, аби батьки підтримували з нею зв’язок. Це було тільки ім’я, яке він знав з розмов за святковим столом. Така ж абстрактна фігура, як персонаж фільму. Навіть більше.

— Коли вона приїде? — запитав він.

Тато подивився в напрямку дитячої кімнати і тихо промовив:

— Як дізнаєшся, то й мені скажи.

* * *

Те, що лежало на столі, мало вигляд збільшеного вдесятеро йо‑йо у версії емо, тобто з шипами. На верхівці була побита концентрична сталева тарілка діаметром десь шістдесят сантиметрів. Вона була виготовлена наче з матової сталі й нагадувала ковпак, знятий з колеса сучасного автобуса. Нижче містилося кількасантиметрове кільце, по периметру якого кожні кільканадцять сантиметрів виступали відростки розміром і формою філіжанки для кави. Як збільшені шипи від футбольних бутсів, тільки металеві й закінчувалися гумовими подушками. За тим кільцем було наступне, ширше, але менше в діаметрі. Його поверхню перетинав хитромудрий візерунок надрізів і щілин, таких вузьких, що не вдалося би вставити в них кінцівку викрутки. Потім було ще одне кільце з шипами і знову ковпак.

Фелікс не мав сумнівів, що саме цей прилад залишив сліди навколо будинку Ґілберта. Назва «шипобот», яку вигадав Нет, пасувала ідеально. Коли предмет лежав отак на столі, то мав вигляд гамбургера для сталеїдного гіганта.

Фелікс стояв перед роботом, зачарований невідомим механізмом, і не знав, із чого почати. Після швидкого огляду хлопець був упевнений тільки в одному: робот рухався у вертикальній позиції, тобто котився, як колесо в машині. Джерелом приводу мусив бути потужний двигун… але як він працював? Фелікс поміркував над цим і дійшов висновку, що єдиний логічний спосіб надати цій конструкції руху — використання маховика разом з ексцентриком. Обертання назад змусило би кільця з шипами обертатися вперед, а це, у свою чергу, привело б до руху весь механізм.

Бум! — пролунало за стіною будинку. Перемикач робота знову запрацював, і він продовжив перервану місію. Бум! Фелікс чекав, але робот знову заснув.

Фелікс зосередився на знахідці. Чому шипобот не працює? Коли на ньому розтанув сніг, то не було помітно слідів пошкоджень. Фелікс схилився над роботом, схопив його за шип і спробував підняти. Машина важила щонайменше кілограмів п’ятдесят — заважка.

— Переверни його на інший бік, — попросив хлопець Ґолема‑Ґолема.

Андроїд[12] слухняно підійшов до столу і легко перевернув шипобота. На мокрій поверхні ковпака чітко було видно риски та смуги фарби від бампера. Але метал був зігнутий зовсім трохи. Порівняно з пошкодженням бампера це давало уявлення про міцність матеріалу, з якого зроблений шипобот.

Фелікс насилу повернув кільця. Але коли відпустив, вони сповільнились і зупинилися. Це мусило бути махове колесо! Так поводяться механізми, обладнані ним. Найімовірніше, попри аварію, трансмісія не була заблокована.

Ніде не було видно гвинтів, засувок чи інших елементів кріплень. Хлопець узяв викрутку, обережно вклав її в проміжок між ковпаком і кільцем із шипами і спробував піддіти. Раптом відчув себе малою дитиною, яка пиляє протитанкову гранату. Тож надів робочі окуляри, каску та гумовий фартух. Знову вклав викрутку в шипобота, але цього разу зрозумів, що почувається як дитина, яка пиляє гранату, але в окулярах, касці та фартуху. Він не знав, щó перед ним лежить. Тільки перевірив, що шипобот не радіоактивний, але це не означало, що він не може, наприклад, вибухнути.

Була майже одинадцята, тож він відклав свої досліди на завтра. Сів перед комп’ютером і викликав Нета й Ніку, аби розповісти про знахідку. На жаль, обоє мали статус «недоступні» й не відповідали. Він почав писати їм повідомлення, але після двох речень передумав. Вирішив, що завтра розповість у школі.

Ґолем‑Ґолем під’єднався до струму, аби зарядити акумулятори. Фелікс умився й пішов у ліжко. Намагався почитати «Сізіфову працю», але присутність невідомого робота не давала зосередитися на читанні. Ну так, це мінуси мешкання в майстерні. І ще — неприємне усвідомлення того, що друзі не переймаються результатами його поїздки. Досі вони завжди діяли разом…

Він відклав книжку і вимкнув лампу.

Подумав про бабусю.

— Добраніч, — прошепотів він Ґолему‑Ґолему.

— Гарних снів, — відповів робот.

* * *

Феліксу снилося, що він сидить за штурвалом великого реактивного літака. Шість потужних двигунів літака важко розганялися. Кільканадцять великих коліс винесли його на злітну смугу, а позаду за сто метрів були припарковані шість автівок. Фелікс сидів у кабіні пілота, але, як це в снах буває, одночасно спостерігав за всім ззовні. По черзі він штовхав важелі тяги двигунів до максимуму, доки машини позаду не почали трястися. І коли порив вітру здув першу з них, увімкнулося світло. Це Ґолем‑Ґолем увімкнув прожектор. Він це зробив для Фелікса, бо сам чудово бачив у темряві. Не зовсім прокинувшись, хлопець сів на ліжку й потягнувся, аби вимкнути двигуни, але замість важеля рука натрапила на нічну лампу. Звук, який видає реактивний двигун… або пилосос… посилився. Шипобот, який лежав на столі, обертав кільця приводу. Фелікс роззирнувся по кімнаті, яка так несподівано перетворилася на кабіну «боїнга». Минула хвилина, доки він зрозумів, що це не сон. Шипобот, ніби керований невидимою рукою, піднявся й зіскочив зі столу. З глухим ударом гумових подушок він крутнувся по підлозі й рушив у бік сходів. Піднявся ними, з дивовижною легкістю вискочив на останню сходинку і вдарився у двері, нижня частина яких з гуркотом розламалася. Уламки розлетілися на всі боки. Тоді поворухнувся Ґолем‑Ґолем. Він вирвав короткий кабель, яким заряджав акумулятор, і за кілька стрибків, від яких струснувся будинок, дістався сходів. Фелікс узув капці й накинув куртку, що висіла на спинці стільця. Згори пролунав черговий удар. Хлопець вибіг у хол, де кружляв розгублений Цабан. Пес гавкав і попискував — схоже, намагався сховатися під власною підстилкою. Двері в сад були зламані — у них не було нижньої частини. Ґолем‑Ґолем хвилину стояв, прислухаючись. Потім, замість того щоб бігти до пошкоджених дверей, відчинив вхідні й вибіг надвір. Фелікс зупинився на порозі та помітив розмиту фігуру, що мчала по засніженій галявині. Шипобот видав голосний звук, що нагадував газову турбіну, підскочив у повітря й перелетів через огорожу. Ґолем‑Ґолем підбіг до хвіртки, а Фелікс швидко натиснув кнопку домофона, відмикаючи замок, після чого рушив за своїм роботом.

— Стій! — закричав хлопець, коли зрозумів, що Ґолем‑Ґолем готується до погоні.

Шипобот віддалявся серединою вулиці, торохтів асфальтом, з його щілин лилося червоне світло. Він рухався зі швидкістю спортивної автівки, тож погоня не мала сенсу. Коли з дому вийшов тато, а за ним і мама, усе закінчилося.

— Це були грабіжники? — запитала мама, загортаючись у халат. У руках вона тримала мобільник.

— Скоріше, механізм, який вирвався з‑під контролю, — відповів Фелікс.

— Хоч би ні з ким нічого не сталося, — сонно зауважила мама.

— Ти мусиш краще стежити за своїми винаходами, — з докором сказав тато, але згадав, що в нього самого втік робот. — Нам потрібно його шукати?

Фелікс знав: тато радий, що син пішов його слідами.

— Ні, — відповів він.

Мама поглянула на Ґолема‑Ґолема, що стояв у своїй повній красі, а коли ввімкнулося світло в сусідів, сказала:

— Повертаймось у дім, поки сусіди не замовили нам екзорциста.

Оскільки було дуже холодно, ніхто не сперечався. Фелікс хотів розповісти батькові про все, але передумав. Перше питання батька було б про таємну експедицію в ліс і пошуки робота.

Діра у дверях була тимчасово прикрита комодом. Цабан отримав заспокійливу трав’яну таблетку, і всі, за відсутності кращих ідей, повернулися до ліжок.

Фелікс був упевнений, що не засне до ранку. Але за п’ять хвилин він спав, і навіть глухе «Бум!» о третій ранку не розбудило його.

¹⁰ Ексцентрик — елемент машини, що формою нагадує кривошип. Слугує, наприклад, для зміни обертального руху на рух по прямій.

¹¹ У Польській Народній Республіці (тобто за комуністичних часів) не кожен міг виїхати за кордон. Влада часто використовувала видачу закордонного паспорта як нагороду чи елемент шантажу для своїх громадян.

¹² Андроїд — робот, що нагадує виглядом людину.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

— Як це — піднявся? — запитав Нет, коли Фелікс закінчив розповідати про події вчорашнього вечора.

Вони стояли з Нікою біля вікна в коридорі і чекали на перший урок.

— Гадаю, що мав усередині маховик, — промовив Фелікс. — Такий гіростат… Пам’ятаєш мою розробку для велосипеда? Гіростат замість підпорки. Не завалюється, так само як дзиґа. А якщо не перевертається, то можна від нього відштовхнутись, а точніше, змінити обертальну швидкість і піднятися.

— Це все якось туманно, що ти розповідаєш, — похитав головою Нет. — Я знаю тільки, що це другий робот, який від тебе втік.

— Третій.

— Підозрюю, він не був зламаний, тільки замерз, — пояснив Фелікс. — Коли він зіткнувся з автівкою, зомлів… Гм. Це тупо звучить щодо робота, але саме так і сталося. Якийсь запобіжник вимкнув приводну систему, а може щось перевантажилося. Потім шипобот завмер, і лише як відтанув, прокинувся в мене вдома.

— Ти його добре роздивився? — запитала Ніка.

— Не було логотипу трьох шестерень, — Фелікс здогадався, про що саме питає його подруга. — Жодного знака чи напису. Матова неіржавка сталь або якийсь іще твердіший метал.

— Тобто визнаєш, що твоя поїздка була безглуздою? — підсумував Нет.

— Не зовсім. Я роздивився шипобота зблизька, ну і ще ми знаємо принаймні, що це були не кабан, турболисиця, кенгуру в балетках або п’яний гном. — Фелікс серйозно подивився на Нета. — Це все тиждень тому не було випадковим. І ми теж були там не випадково.

— Хтось хоче звалити на нас провину, — промовила Ніка. — Тому й була ця новорічна вечірка.

— І тому ми повинні перечекати, — заявив Нет. — Найкраще не висовуватись і діяти тишком‑нишком.

Фелікс зітхнув.

— Тобто нічого не робити… Ти хочеш пасивно чекати на розвиток подій?

— Завжди досі, коли ми намагалися виправити наші помилки, то влазили в ще більші проблеми, — нагадала Ніка.

— А як із пошуками математичного генія?

— Це важче, ніж я гадав, — пожвавішав Нет. — Захист бази даних переможців тоталізатора значно кращий. Можна туди влізти, але одразу дізнається адміністратор, а відповідні програми розпочнуть пошук адреси, з якої здійснюється атака. Якщо програма норм, то це триватиме кільканадцять секунд. А цього мало, аби щось із тієї бази витягти.

— Це незаконно, — нагадала Ніка.

— А ракета впаде законно? — фиркнув Нет. — Жінко, ми стоїмо на світлому боці сили.

— Що ми можемо зробити? — Фелікс, як завжди, жадав конкретики.

— Частина нагород Великого Ясновидця — це нагороди матеріальні, — сказав Нет. — Чувак сприймає лотерею як інтернет‑магазин. Наприклад, останнього разу він виграв тостер. Завдяки цьому його легко буде вистежити, бо більшість нагород відправляли поштою. Поштова база має гірший захист, ніж мобілка у моєї тітки в селі. Теоретично вистачить перевірити, на яку адресу відправили посилки з нагородами. Можна припустити: якщо чувак виграв у понеділок, то в середу йому відправили посилку. Проблема в тому, що з пошти поблизу офісу лотереї щодня відправляється кількасот посилок.

— Тож це нам нічого не дає.

— Я написав просту формулу і переробив її в програму, аби обшукати цю базу. — Нет із гордістю усміхнувся.

— Я говорив, що можу цим зайнятися, — втрутився Манфред.

— Ми говорили про це, — нагадав Нет. — Я не хочу втратити форму. Ситуація така, що в Польщі сім тисяч поштових відділень. Я спочатку подумав, що якщо офіс лотереї розташований, наприклад, у варшавському Бемові, то посилка може бути відправлена з трьох найближчих відділень протягом, припустімо, трьох днів. Легко порахувати — дві тисячі посилок у різні регіони Польщі. З цього близько п’ятдесяти відправляються до центру Варшави. А там центральний комутатор з нашим номером ІР, до якого приєднаний Великий Ясновидець. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — притакнув Фелікс. — П’ятдесят адрес — це багато.

— Тут іще гірше. Лотерея, яка має офіс у Варшаві, може мати склад у Щецині. Або відправлення здійснює інша фірма. Я перевірив кілька лотерей, і склади завжди були десь в іншому місці. Я не дізнався, де саме. Якщо ми пропустимо пошту в маленьких містечках, то залишиться їх біля п’яти тисяч.

— Тобто відстій.

— Не зовсім. Чувак виграв чайник у понеділок, тож посилка мусить бути відправлена з одного з п’яти тисяч поштових відділень протягом трьох днів. Так принаймні я припустив. Тож маємо двісті посилок на три дні на п’ять тисяч поштових відділень. Тобто три мільйони посилок.

— Повний відстій.

— Але з цього хіба шість тисяч потрапить до центру Варшави. Це легко перевірити завдяки поштовим індексам.

— Можеш переходити до висновків? — нетерпеливився Фелікс.

— Зараз. Я хотів вам тільки показати, яку роботу мусив зробити, аби до цього дійти. Щоб ви не думали, що я зливаю працю. — Він красномовно поглянув на Ніку. — Ок, ок. З тих шести тисяч посилок одна потрапить до нашого генія. За якийсь час чувак виграє паяльник, або фен, або жіночий епілятор, і знову ми матимемо шість тисяч посилок, які протягом трьох днів дістануться до адресатів у центрі Варшави. Через якийсь час з’явиться закономірність. Словом, моя програма, використовуючи цю формулу, перевіряє адреси, на які приходять посилки протягом трьох днів після лотереї. Відкидає адреси, на які постійно надходять посилки, і ті, на які посилки надходять рідко.

— І що вийшло?

— Ще нічого, але програма весь час обшукує базу. Тобто… я сподіваюся, що обшукує, бо вчора, коли я був у школі, мама тричі вимикала комп’ютер. Вона вже зрозуміла, що він сам запускається. Увечері я мусив починати спочатку. Наразі вдалося зменшити кількість адрес до двох тисяч.

— Дай знати, як зменшиться до однієї.

— Звідки цей сарказм, а?

— Бо це нічого не дасть. Хочеш почекати, поки чувак виграє паяльник, але до падіння ракети залишається дедалі менше часу. Припустімо, ми його знайдемо, припустімо, підемо до нього, і припустімо, він покращить твою формулу. Нарешті, припустімо, що вдасться вирахувати, куди впаде ракета. І що далі? Зателефонуєш до мера Верхнього Пчіма[13] й запропонуєш евакуювати сто тисяч мешканців, бо твоя геніальна формула показує, що їм на голову впаде труба?

— Але ж… — Нет стенув плечима. — Ну якось так.

Фелікс похитав головою, засунув руки в кишені й пішов у клас. Нет і Ніка перезирнулись, але пролунав дзвоник.

Останньою до класу зайшла Зося. Рештки локонів сумно звисали навколо голови. Вона відмовилася від короткої спідниці й повернулася до старої сіро‑блакитної сукні неокресленого покрою. На неї вона натягнула рожевий гольф, який купила минулого тижня. Поєднання стилів та кольорів вийшло не надто добрим.

— О, миша прийшла, — прокоментувала Аурелія, а Клаудія захихотіла. — Миша, яка вдає з себе людину.

— Відчепіться, — тихо промовила Зося і пройшла на своє місце.

— Місія не вдалася? — протягнула Аурелія. — Волосся та обличчя лишилися від миші. І смак теж.

— І голос, — фиркнула Клаудія.

Тут уже сміялася половина класу. Дальші коментарі Аурелії перервав прихід Лінійки, однак після математики Аурелія відразу згадала про Зосю.

— Ідеш до буфету? — спитала вона занадто голосно, наче це було звичайне питання.

Решта класу вже чекала на подальші жарти.

— Іду… — невпевнено відповіла Зося.

— То принеси трохи сиру!

Учні почали посміювалися.

— І стережися пасток! — кинула Клаудія.

— І котів! — додав Ламберт.

— І сов!

— Кажанів!

— Мишоловів!

Майже всі сміялися. Посміхався навіть Нет, незважаючи на погляди, які на нього кидала Ніка. Ґілберт спостерігав за цією ситуацією з похмурою міною, а Фелікс записував щось у чернетку і, здавалося, не помічав нічого навколо.

Зося вибігла з класу. Після перерви вона зайшла разом з учителем, що завадило Аурелії продовжити знущання. За сорок п’ять хвилин, ледь пролунав дзвоник, Зося вискочила в коридор. І так було майже до кінця уроків, коли історик, пан Цединя, вийшов з класу перед учнями.

— У тебе є вуса, мишко? — почала Аурелія.

Зося хотіла якнайшвидше втекти, але погано закрила торбу, і зошити з підручниками висипалися на підлогу. Вона кинулася їх збирати, а Аурелія голосно засміялася. Сміх, хоч і штучний, виявився заразливим. Принаймні для декого.

— Шукаєш крихти? — запитала Клаудія, ледь не плачучи від сміху.

— Зернятка, — додав Оскар.

Чим голоснішим був сміх, тим гірше в Зосі виходило складати свої речі. Книжки випадали з рук і ніяк не хотіли залазити в торбу.

Ніка слухала з дедалі більшим гнівом.

— Навіщо ти це робиш? — запитала вона Оскара, який стояв поруч.

Хлопець стенув плечима.

— Якось так… автоматично. Як усі.

У Зосі тремтіли руки, вона знову впустила книжки.

— Сховай їх за щоку… — Аурелія заливалася сміхом. — Як хом’як. Це близький родич миші.

— Досить! — не витримала Ніка.

— Наступний гризун. — Аурелія повернулася до неї. — Чого треба, руда білко?

— Аби ти заткнулася, чорна козо.

Аурелія одразу припинила сміятися. Вона не знайшла швидкої відповіді, тож просто фиркнула. Зрозуміла, що це кінець вистави. Вона зміряла Ніку ненависним поглядом і зайнялася перегляданням вмісту своєї торби. Глузлива атмосфера моментально розвіялася. Це був останній урок, тож усі повільно почали виходити з класу. Зося нарешті спакувала книжки й вийшла останньою. У коридорі вона схопила Ніку за рукав.

— Присягаюся, що навіть не розмовлятиму з Нетом! — видушила вона на одному диханні.

— Чому ти маєш із ним не розмовляти? — здивовано запитала Ніка.

Зося хвилину складала відповідь у голові, а потім тільки зітхнула.

— Послухай, — сказала Ніка. — Чому ти нічого не можеш відповісти Аурелії? Чогось такого, аби вона відчепилася?

— Не можу, — Зося стенула плечима. — Я не вмію так…

Весь цей час вона тримала Ніку за рукав. Лише зараз зрозуміла це й відпустила.

— Моє волосся негарне, — зітхнула вона.

— Правда, — визнала Ніка. — Локони — це вдале рішення. Але не можна розчісувати їх гребінцем, бо буде ще гірше. На ніч накрути на бігуді.

Зося дивилася на неї витріщеними очима й невпевнено торкалася свого волосся.

— Я ніколи такого не робила, — відповіла вона.

— Це легко. Купи бігуді в косметичному магазині. Коштують копійки. Увечері помий голову, розчеши і кожне пасмо накрути. Уранці розкрутиш, і будуть локони.

— А… решта?

— Що решта?

— Ну… — Зося зміряла Ніку поглядом. — Черевики, наприклад. Такі, як у тебе.

— Хочеш купити мартенси? — запитала Ніка. — Нові коштують понад три сотки. Крім того, це черевики, які мусять напитися крові. Спочатку солідно понатираєш мозолі, доки зможеш їх носити. Але потім, якщо кремити, то прослужать кілька років, тож у сумі це вигідно. Весна, літо, осінь, зима.

— Ага… — Зося покивала головою. — Три сотки.

Вона розвернулась і пішла. Ніка була не впевнена, що саме це означає, тож вирішила, що це особлива форма подяки за захист від Аурелії. Хлопців вона наздогнала вже на сходах перед школою.

— Могли б щось і сказати, — з претензією кинула вона. — Щось, щоб осадити цю… цю… цю бляшанку, коли вона робить такі речі.

 — То звичайні дурощі, — відмахнувся Нет.

— То продумана акція, — заперечив Фелікс. — Ідеться про психологію натовпу, а Аурелія має талант політика. Усі інші навіть не помітили, що їх використали.

— Як це можливо, що ти бачиш такі… залежності, — почала зі злістю в голосі Ніка, — а не бачиш того, навіщо Зося це все робить? Навіщо так одягається і накручує локони?

— І навіщо вона це робить?

Дівчина не встигла відповісти. З бічної вулички виїхав чорний позашляховик з тонованими вікнами. Він зупинився біля друзів. Вони були надто здивовані, аби тікати, та це й було б недоречно, бо тільки викликало б підозру. Тож вони стояли нерухомо, затримавши дихання. Вікно в передніх дверях опустилося, і вони побачили усміхнене обличчя… Феліксового тата.

— Привіт! А чого у вас такі вирази?

Друзі роздивились автівку і лише зараз упізнали в ній відремонтований і перефарбований у чорне матове Ленд Ровер. Фелікс обійшов позашляховик. Нові бампери, фари, труби, що прикривали радіатор, нові дзеркала. Тато вийшов і погладив крило.

— Ця новорічна пригода має і позитивний результат, — сказав він. — Зараз це практично новий автомобіль. Може, і мамі сподобається… хоча кермування ним потребує навичок.

— А двигун? — запитав Фелікс. — Якось тихо працює.

Тато з широкою усмішкою гордо відкрив капот. На місці старого двигуна, що нагадував конструкцію з часів Другої світової війни, розташовувалося… щось. Це щось було пласке і на перший погляд нагадувало збільшену у двадцять разів, модифіковану банку тушонки. За мить вони розгледіли складніші елементи: концентричні кола, якісь ребра радіаторів, дроти, що розходились у різні боки.

— Що це таке? — запитав Нет. — Мобільний адронний колайдер[14]?

— Гібридний двигун, — пояснив тато. — Прототип, але наче непоганий. Складається з двигунів внутрішнього згоряння й електричного. У бак можна заливати все: бензин, дизель, соняшникову олію, спирт, парфуми… Можна його заряджати від струму. Під час гальмування двигун внутрішнього згоряння перетворюється на компресор і наповнює стисненим повітрям додаткові баки під ходовою, а електродвигун заряджає акумулятори. Лише в разі натискання педалі гальм сильніше починають працювати звичайні гальма. Коли потрібна більша потужність, наприклад під час обгону, до камери згоряння потрапляє стиснене повітря з додаткових баків і також вмикається електродвигун. Усім керує комп’ютер, навіть три комп’ютери. Два можуть зіпсуватися, але все працюватиме. Автівка важить більше на двісті кілограмів, але палива потребує вдвічі менше.

— Цього вже якийсь коваль із Сибіру не відремонтує, — покивав Фелікс, хоча був під враженням. — Для експедицій не підходить.

— Я все одно мав підписати зобов’язання, що не виїду автівкою за кордони Євросоюзу. Цю технологію не можна експортувати.

— Ти мав його тільки перефарбувати, — нагадав Фелікс.

— Пощастило, — промовив тато з усмішкою хлопчака, який щойно купив собі найкрутіший у світі набір «Лего». — Відділ транспорту, з яким я співпрацював нещодавно, конструює кілька прототипних моделей автівок. Вони мають бути більш економічними, більш комфортними та більш безпечними… Взагалі мають бути «більш». Я запропонував їм себе в жертву, — засміявся тато, — протестувати машину в нормальному русі. Вони зраділи, бо такі машини не впадають в очі, тож промислові шпигуни не зацікавляться. І відремонтували машину між іншим.

Фелікс хотів сказати, що чорний матовий Ленд Ровер викликає зацікавленість, але промовчав, аби не псувати татові радощів.

— Елементи регулювання підвіски від Рендж Ровера, — перелічував далі батько, — плюс пневматичний насос. Це моя конструкція. Не думав, що сам буду її колись використовувати.

— Я гадав, що ти займався дослідженнями антигравітаційного приводу.

— В Інституті надзвичайних досліджень свої правила. Для збереження еластичності розуму можна на якийсь час зайнятися чимсь іншим. Це дає гарні результати й освіжає мізки. Без мене вони б до цього не додумалися. Подивися.

Тато заліз у салон і щось зробив. Машина ніжно опустилася праворуч.

— Як потовстішаєш, буде тобі легше виходити з машини, — визнав Фелікс.

Він зазирнув у салон, і це вже справило на нього враження. Усе змінилося! Перед тим салон мав вигляд сільськогосподарської машини, а зараз — транспорту з фантастичного фільму. Нові крісла з літака, індикатори, кільканадцять важелів, перемикачів і дисплеїв, і все в елегантно чорних та сірих тонах. На місці заднього сидіння, на якому раніше сидіти було карою, стояли три м’яких крісла.

Ніка не поділяла захвату від технологічних новацій. Вона вмостилася на задньому кріслі й заявила, що воно фантастичне.

— І гарний лак, — додала.

Проте Нет із Феліксом роздивилися все, куди могли зазирнути. Нет навіть перевірив, яким софтом обладнані бортові комп’ютери.

— Мегакласна тачка, — нарешті сказав він, роздивляючись машину з відстані кількох метрів.

— Сідайте. — Фелікс відчинив задні двері. — Підкинемо вас.

— Знаєш… — Нет копнув грудку льоду. — Чесно кажучи, ми купили квитки в кіно. Два! — додав він швидко.

— У нас така символічна річниця, — усміхнулася Ніка вибачливо. — Ніби нічого такого, але рік тому ми почали зустрічатися. Десь рік тому, бо точніше не пам’ятаємо…

— Старе подружжя, — кивнув Фелікс. — Зрозуміло…

— Слухай, ти не ображайся, — сказав Нет. — Ну просто… ми хочемо…

— Та спок. Бувайте.

І, не чекаючи на дальші пояснення, Фелікс заскочив на переднє сидіння.

— Їдьмо, — кинув він татові.

Тато помахав Нету й Ніці, сів у машину і повернув ключ у передостаннє положення. Втиснув педаль газу, й автівка тихо рушила з місця.

— Електродвигун, — пояснив тато, хоча це було не обов’язково. — Іноді може знадобиться тихий старт. На акумуляторах проїде сто п’ятдесят кілометрів. Потім ще десять на стисненому повітрі.

Фелікс слухав з похмурим виразом обличчя, але нічого не говорив. Не хотів псувати батькові гарний настрій. Він тільки шкодував, що не може радіти разом з ним. Похід друзів до кінотеатру підтвердив його побоювання, що біля Нета й Ніки для нього вже немає місця. Він вирішив зайнятися чимсь іншим. Роздивився по салону. Автівка змінилася до невпізнання. Це вже не був старий, простий Ленд Ровер, а приголомшлива новинка авторинку, яку тільки почали виробляти. Вони проїхали містом майже в абсолютній тиші.

— Вона не їде, — заявив Фелікс. — Вона пливе.

Тато із задоволенням кивнув.

— Побачиш, що буде зараз.

Він натиснув якусь кнопку. На перший погляд нічого не змінилося, але на першому ж повороті машина нахилилася в інший бік, ніж це зазвичай роблять машини на поворотах.

— Почуваюся наче в катері, — визнав Фелікс.

— Але завдяки цьому автівка нарешті тримається на поворотах, як звичайна машина. Центр ваги пересувається до внутрішньої частини повороту, і всі колеса мають однакове зчеплення. Лосиний[15] тест вона проходить зараз краще, ніж інші автівки. На бездоріжжі приводи працюють у зворотному напрямку і збільшують шарнірність[16].

— Пам’ятаю, як колись ти хвалився простотою конструкції цього позашляховика, — нагадав Фелікс. — Ти говорив, що він не псується, а як зламається, то зможеш його відремонтувати за допомогою молотка і дроту. Ти пожартував, що замість автосервісів тобі вистачить сільських ковалів.

— У тебе такий настрій через друзів? — Тато посерйознішав.

— Я тільки вважаю, що складніші системи легше псуються.

* * *

Хоча трамвай був майже порожній, Ніка сиділа на колінах у Нета, обличчям до вікна. Цей випробуваний колись спосіб був гарним, аби ізолювати себе від решти пасажирів і спокійно розмовляти.

— Наче немає вільних місць! — буркнула якась літня жінка, яка проходила поруч. — Сидять одне на одному…

Нет хотів щось їй відповісти, але Ніка непомітно штурхнула його ліктем.

— Не псуймо собі цього дня, — попросила вона. — Я вже сьогодні й так добре розізлилася.

Вони вийшли біля торговельного центру і влилися в натовп людей, які йшли в тому самому напрямку.

— Чому ти обрав торговельний центр? — запитала Ніка. — Це не дуже романтично.

— Я не обрав його, — здивовано відповів Нет. — Так якось ми вийшли на цій зупинці…

— Ок, — вона взяла його за руку. — Може бути. Який у нас план?

План! У голові Нета почався галоп думок. Фелікс точно мав би якийсь план…

— То буде несподіванка, — випалив він, аби потягти час.

План, план, план… Вони ввійшли у великий хол і зупинилися. Нет зрозумів, що Ніка чекає на те, куди він її поведе. Тож рішучим кроком він рушив праворуч. Магазин дизайну інтер’єрів, спортивний магазин, магазин з морськими свинками та якимись хробаками, з вином, з вільним одягом для людей, які ніколи не почуватимуться вільними, далі якийсь посуд, костюми, аж нарешті маленький відділ, у якому не було жодного покупця, з сигарами та аксесуарами для гольфу. План! План! Вони зупинилися біля вітрини.

— Люблю роздивлятися вітрини гарних магазинів, — заявив Нет, — з таким виразом обличчя, аби всі навколо думали, що я можу собі це дозволити.

Ніка всміхнулась і подивилася на виставку ключок для гольфу.

— А я почуваюся ще біднішою, — визнала вона за хвилину. — У цьому магазині нікого немає.

Продавець читав дуже товсту книжку.

— Важко заперечити, — сказав Нет. — Менше клієнтів було б тільки в магазині запчастин до космічного човника.

План! Він потягнув Ніку за собою. Поки вони йдуть, є час подумати. План, план… Магазин з подушками, взуттям для снобів, з дешевим одягом, який виглядає як дорогий, туристичний магазин, свічковий, кав’ярня, але незатишна, ручки та люльки… Вони кружляли по всьому торговельному центру і дійшли назад до холу. Ніка з очікуванням дивилася на Нета.

План! План!

— Ходімо на другий поверх! — сказав він і потягнув дівчину в бік сходів.

— Я ж знаю, що ти нічого не запланував. — Ніка погладила його по голові. — Я тебе дуже добре знаю. Ходімо в кіно.

— А точно! — зрадів Нет. — Це гарний план. Я б саме так і придумав.

— Але я обираю фільм.

— Ок, аби не французький.

— Чому не французький?

— Бо вони нудні. Я запрошую тебе в кіно, але це моя єдина умова. Ніяких французьких фільмів.

— А спільне виробництво? — засміялася Ніка.

— Ти хочеш бути юристом? Побачимо спершу, що показують.

— Може, німецький? — наполягала зі сміхом Ніка.

— Але ж немає німецьких фільмів. Вони роблять автомобілі.

Вони зупинилися перед касами. Оскільки була середа і ще не вечір, знуджені касири пускали літачки, складені з рекламних листівок. Вибір фільмів був великий, але легко було передбачити, що одні подобаються Нету і зовсім інші — Ніці. Переговори тривали кілька хвилин, а компроміс мав назву «Кохання хакера».

— В описі це «сенсаційна комп’ютерна любовна драма», — прочитав Нет і скривився. — Без слів «любовна драма» було б значно краще. «Сенсаційний комп’ютерний злам» звучить краще. Або «Сенсаційна комп’ютерна змова». Як гадаєш?

— Краще звучить «Драматична любовна драма про любов», — усміхнулася Ніка. — За відсутності кращого ходімо на це.

— Це точно кіно для людей без неокортексу[17], але добре. Один раз помирати.

Вони купили квитки, потім попкорн і дві коли (Ніка хотіла помаранчевий сік, але його не було) і ввійшли до зали, яка замість номера була позначена назвою виробника пелюшок. У залі на триста осіб сиділо не більше тридцяти людей. На задніх рядах — парочки, яких спокусила частина «любовна драма», а ближче до екрана — кілька хлопців в окулярах і з жирним волоссям, які купили квитки, прочитавши слово «комп’ютерна». Ті, хто мав тут бути через слово «сенсаційна», не повелися на це.

Нет обрав шостий ряд.

— А чому не останній? — запитала Ніка.

— Я сідаю так близько, аби екран умістився в мої окуляри, — пояснив Нет. — Мій зір трохи сів через постійне вдивляння в монітор.

Ніка оглянула крісла й похитала головою. Атмосфера останніх рядів їй була більше до вподоби.

Фільм почався з п’ятнадцятихвилинного пошуку вірусу у великій серверній. Головний герой, такий привабливий, ніби то актор, а не програміст, бігав з колегами між шаф і заглядав усередину, що більше нагадувало пошуки миші, яка гризе кабелі, а не ворожої програми. Йому допомагала дівчина в окулярах. Вона сиділа перед кількома великими моніторами й говорила, де ховається вірус. Люди бігали, вірус перескакував з машини на машину, і це єдине, що було видно на великих моніторах. Врешті люди виявилися швидшими. Зловорожу програму вдалося загнати в одну з шаф із дисками. Головний герой драматичним жестом сапера, який викручує запальник з ризиком для життя, витягнув штепсель і ув’язнив вірус усередині шафи. Розмашистим рухом він відчинив корпус.

Решта колег, зокрема й дівчина в окулярах, стояли на безпечній відстані. Головний герой перешукував електронні схеми всередині і нарешті знайшов миготливий червоний діод (усі інші миготіли зеленим). Він стиснув зуби, засунув руку між кабелів і швидким рухом висмикнув невелику плату з кількома чипами на поверхні. Діод зловісно миготів червоним, а герой, наче боявся заразитися цим вірусом, тримав плату, з якої сумно звисав кабель. Хтось підсунув йому невеликий контейнер, схожий на туристичний холодильник. Головний герой кинув усередину плату й закрив кришку. Скриня зашипіла, і на маленькому дисплеї з’явився напис «Захищено». Усі зітхнули з полегшенням, а в залі половина глядачів ледь стримала сміх.

— До кінця фільму вони будуть носитися з цим вірусом і піднесуть його на верхівку сюжету, — промовив Нет сумним голосом.

— А що потрібно робити в такому разі? — серйозно запитала Ніка.

Нет із жахом подивився на неї. «Іти на інший фільм», — хотів сказати хлопець, але натомість промовив:

— Нічого не потрібно робити. Те, що той чувак кинув у туристичний холодильник, всього‑на‑всього карта зі старого факс‑модема з приклеєним миготливим діодом.

— Як це? — Ніка присунулася ближче. Вона хотіла торкнутися долоні Нета, але натрапила на стакан з колою. — Поясни, бо я не розумію.

— Це все настільки дурне, що немає сенсу щось пояснювати.

За кілька хвилин Ніка вмирала від нудьги. Вона зиркала то на екран, то на Нета, який із дивним задоволенням слідкував за розвитком подій. Він пирхав кожні кілька секунд. Решта зали поводилася так само.

— Ти не думав про… — Ніка знову присунулася, але Нет підняв палець, прислухаючись до діалогу.

Дівчина закрила рот і намагалася слухати, але герої розмовляли програмістським сленгом, тож вона багато чого не розуміла.

— Про що вони взагалі говорять? — несподівано майже вигукнув Нет.

— Якась програмістська маячня, — зітхнула Ніка.

— Якби ж то! Перекладач цього фільму — ботанік чи філателіст. Уже десять років не вживають дискет. А що говорить той чувак у капелюсі? Я не можу! Він «обшукує систему з точки зору небажаних програм»!

Ніка намагалася його втішити, але не вдавалося.

— Це так, якби замість «відварити три спаржі в підсоленій воді» сказати «піддати довгі зелені овочі термічній обробці в оксиді водню, насиченому хлоридом натрію»! Хто це перекладав?!

— Тихо, бо нас виженуть із кінотеатру.

Ніхто не збирався їх лаяти, бо гучні коментарі лунали звідусіль, а найбільше — з крісел, які займали хлопці в окулярах із жирним волоссям.

— Сценарист не бачив нічого крутішого, ніж рахівниця з намистин.

— Що ти хочеш від цих діалогів? — запитала Ніка.

— Так не говорять. Ну ось знову! Що він несе? «Зараз розпочну процедуру закривання системи, Хелено». А потрібно: «Вимкну комп, бейбі».

— Розпочни процедуру зміни перекладача! — вигукнув хтось із передніх рядів.

— Або без «бейбі», щоб було реалістичніше, — тихіше додав Нет.

Ніка захихотіла.

— Судячи з реакції залу, ти маєш рацію, — сказала вона. — До того ж тут немає любовної лінії.

— Айтішники не визнають жінок, бо жінки не діляться на два.

— Перезавантажити кінопроєктор! — заволав хтось із зали.

— Можеш мені це пояснити? — Ніка уважно дивилася на Нета.

— Це просто. Вас не можна прорахувати, ви як той кленовий сироп. Вранці говорите одне, вдень — інше. З точки зору айтішників ви нестабільні. Тобто потребуєте патча[18].

— Перезавантажити режисера!

— Коротше, з вами самі проблеми, — пояснював Нет уже не пошепки. — Ранкове налаштування вдень зависає. Потрібно перевстановити драйвери «Зроби каву», «Зроби канапку», програму «Усміхнися» і, нарешті, весь пакет «Я — гарна».

— Ех, — зітхнула Ніка.

— Жартую, — заспокоїв її Нет. — Це з точки зору типового айтішника.

— А ти? — Вона подивилася на нього.

— Запросив тебе в кіно. Це про щось уже свідчить.

— Тобто ти не айтішник?

— Айтішник! — заперечив Нет. — Але трохи нетиповий.

— Сподіваюся…

Нет бачив у темряві її блискучі очі. Він хотів її зненацька поцілувати, але… замість цього сьорбнув коли зі стаканчика. Герої на екрані саме з’ясували, що фліртують у чаті, сидячи за сусідніми столиками.

— Як вийти з чату? — не знав головний герой.

— Натисни «контрол‑альт‑деліт»!

— Увага! У залі є користувач «Windows»!

— Де?

З боку рядів почулися стукіт крісла й тупіт черевиків. Гепнули двері.

— Утік…

— Пані та панове! — Посеред залу встала струнка дівчина з нігтями, що світилися в темряві. — Я сюди прийшла по зворушливу історію!

— О! Краще було тобі йти до м’ясної крамниці, аби поплакати над долею курчат!

— Це нетактично! Неетично! Чи пак неетикетно! — вигукнула дівчина і сіла на місце.

— У цій залі люди, без яких не працювали б банки, крамниці… ніщо б не працювало, — прошепотів Нет.

— Хочеш до них приєднатися? — запитала з посмішкою Ніка. — Окуляри в тебе вже є. Ще мусиш із місяць голову не мити.

— Аби мене назвали неетикетним? Ці чуваки в окулярах — це абсолютна еліта суспільства. Не оцінюй їх з вигляду. Якби не вони, ми б усі жили в сімдесятих роках.

Однак обурення дівчини з нігтями тимчасово заспокоїло зал. Цьому сприяло також перенесення подій фільму з повного комп’ютерів офісу в приватне помешкання головного героя, у якому було тільки три комп’ютери, і єдиною ознакою їхньої діяльності лишалися заставки на екрані. Почалася частина, якій фільм завдячував словами «любовна драма». Головний герой запросив дівчину в окулярах на вечерю, яку сам приготував, тобто розморозив піцу в мікрохвильовці. Вино, однак, було справжнє, а келихи скляні.

З передніх рядів лунали фиркання та звуки совання в кріслах.

Герої на екрані від слів перейшли до діла. Вони припинили розмовляти, а сіли поруч на канапі. Головний персонаж зняв окуляри дівчини. Звісно, виявилося, що вона так гарніша. Коли вони виголосили тост і почали розмовляти про те, що їх поєднує, замість діяти, Нет позіхнув. Він вважав, що це відповідний момент, аби перенести побачення на вищий рівень. Він спробував обійняти за плечі Ніку, яка вдивлялася в екран, але невдало по дорозі зачепив відерце з попкорном. Увесь вміст вистрелив у повітря досить високо.

— Точно, фільм — відстій! — вигукнув хтось за два ряди позаду них і викинув у повітря свій попкорн.

— Відстій!

— Фуфло!

Схоже, всі з тієї частини зали, де сиділи айтішники, викинули всій попкорн. Тоді з задніх рядів пролунали вигуки, досить ворожі, зміст яких зводився до «Замовкнить і сядьте!» . У напрямку передніх рядів полетіли стакани з‑під коли і не зовсім порожні відерця з попкорном.

Ніка подивилася на Нета, який глибше занурився в крісло і до кінця фільму вже не робив нічого, крім сьорбання коли. Фільм виявився безнадійним і щохвилини гіршав. Половина айтішників демонстративно вийшли з зали, а пари з останнього ряду зовсім втратили цікавість до того, що діялося на екрані.

Фільм закінчився драматичним наїздом камери на забутий усіма контейнер з комп’ютерним вірусом. Зараз він мав вигляд справжнього туристичного холодильника, але музика в стилі «Щелеп» намагалася приховати мізерність сценографії. Коли на екрані з’явилися титри, Нет майже заснув. Дівчина з обслуги, яка відчинила двері, аби випустити глядачів, оглянула обсипаний попкорном зал і зітхнула.

— За рік прийдемо на другу частину, — потягнувся Нет. — Прибиральниця відчинить цей холодильник і ненароком випустить вірус на волю. Вірус спершу інфікує її швабру, а потім через чийсь годинник перенесеться на компостер автобуса, нарешті, дістанеться мережі NASA і заволодіє комп’ютерами, які керують шатлами.

Вони вийшли з зали.

— Ага, про шатл… — згадав Нет. — У нього є такі механічні руки, якими він може…

— Я пообіцяла собі, що сьогодні ввечері ми не будемо про це розмовляти. — Ніка взяла його за руку. — Дамо собі один вечір розслабитися.

— Ок. Навіть краще, бо я вже втомився думати про це. Дивися! — Він вказав кивком голови на перукарський салон.

На канапі сиділа Зося. Вона переглядала кольоровий журнал, але була така схвильована, що навіть не помітила, що тримає його догори ногами.

Нет хотів роздивитися, але Ніка потягла його за руку.

— Ходімо, бо знову рознервується. Хоче змінити імідж. Я сьогодні говорила з нею про завивання волосся. Хоча я говорила, що роблю це сама і використовую бігуді.

— Круто! — вигукнув Нет. — Я гадав, вони в тебе самі такими ростуть. Чи я колись побачу тебе в бігудях?

— Забудь.

— Гаразд, я просто запитав. Взагалі‑то я цього не хочу. І коли ти знаходиш на це час?

— Я це роблю не дивлячись, коли читаю книжку.

— Ти накручуєш бігуді на автопілоті… Цікаво…

— Ми знову без сенсу кружляємо коридорами.

— Факт. — Нет роззирнувся. — То, може… То, може, дозволиш запросити тебе на тістечко?

— Звісно! — широко всміхнулася вона. — Я зголодніла.

Ніка потяглася до його волосся, витягла з нього попкорн і з’їла.

Кав’ярня, як і все в торговельному центрі, була не дуже затишна.

— Ми могли б поїхати до «Зайвих калорій», — зауважив Нет.

Сирник, який замовив чоловік перед ними, був удвічі менший, ніж у кав’ярні біля школи.

— Мені тут не подобається, — буркнула Ніка.

Мовчки вони вийшли з кав’ярні й зіткнулися з Аурелією та Люціяном. Хлопці привіталися з усмішками, натомість дівчата зміряли одна одну неприязними поглядами.

— Що ви тут робите? — запитала Аурелія.

— У нас річниця, — пояснила Ніка.

— У нас теж, — Аурелія гордовито підняла голову.

— Але ж ви разом з балу на Геловін.

— Двазполовиноюмісячна річниця.

— Дев’ятитижневиця, — підсумував Нет. — А куди зараз ідете? Ми могли б… айй… — не закінчив Нет, бо Ніка міцно стиснула його долоню.

Аурелія злегка підняла брови.

— Ми йдемо… — вона роззирнулася і помітила елегантний ресторан, — отуди, — кивнула. — Але не всі можуть собі дозволити такі місця…

— Я, наприклад, не можу… — зауважив Люціян, після чого скривився. — Айй…

— Ну, бувайте. Смачної картоплі з кетчупом, — додала Аурелія і потягла Люціяна за собою.

— Ми мали піти на піцу.

— Замовимо дичину, запечену з трюфелями, з мусом зі спаржі.

Хлопець послав їм вибачливий погляд і слухняно рушив за Аурелією.

— Це потягне на сотку щонайменше, — зауважив Нет. — І ресторан у торговельному центрі — це не круто.

Ніка тільки зітхнула.

— Ходімо на картоплю фрі, — сказала вона. — Поки ніхто зовсім не зіпсував мені настрій.

Вони пішли до фудкорту, розташованого на другому поверсі, на просторій терасі з видом на великий вхідний хол. В одному з фастфудів Нет замовив стільки їжі та напоїв, що ледь доніс тацю до столика, який зайняла Ніка. Столик був втиснутий у куток за горщиком з великою штучною квіткою. Місце було малоромантичним, але принаймні шум розмов створював анонімне тло, а пластикове листя відокремлювало їх від решти натовпу. Їм вдалося поговорити про багато речей, навіть тих, що не стосуються космонавтики. Нарешті зайшла мова про родинну ситуацію Ніки.

— Мені треба витримати ще чотири роки, — сказала вона. — Якщо вдасться, то буду в безпеці.

— Ти добре вчишся, — зауважив Нет. — Ніхто не повинен тебе зачіпати.

— Я повинна мати гарні оцінки, аби отримувати стипендію. І так ледь вистачає на все. Намагалася влаштуватися офіціанткою. Нанесла макіяж, але вони зрозуміли, що я замолода.

— Ти хотіла працювати офіціанткою? — Нет дивився на неї майже з переляком.

— Мені потрібно знайти якусь роботу, — сумно повідомила вона. — Як закінчаться гроші, це буде кінець.

Знизу пролунав звук розбитого скла.

— Що це було? — Ніка підвелася і подивилася вниз.

— Падаюча лампочка, — пояснив Нет. — Майже як падаюча зірка. Можеш загадати бажання.

— Я б хотіла, аби найближчим часом не було падаючих зірок.

— І нічого для себе особисто?

— Не вистачило часу.

На щастя, лампочка впала на порожню часину підлоги і нікому нічого не заподіяла. У стелі було видно одну темну лампу.

— Ходімо вже, — попросила Ніка.

Цього разу Нет відвіз Ніку додому і провів до самих дверей.

* * *

Перед гаражем тато закінчив коротку лекцію з обслуговування суперавтівки. Був уже вечір, і ставало холодніше.

— Раніше я його водила наче комбайн, а зараз — як космічний човник, — підсумувала мама. — Хоча розрада в тому, що його тільки військовий пілот зможе вкрасти.

— А військові пілоти не крадуть, — відповів тато. — Тож без проблем. Ти все запам’ятала, чи повторити?

— Нічого не запам’ятала. І якщо повториш, усе одно не запам’ятаю.

— Гм… Якщо не чіпатимеш нічого, крім перемикача швидкостей і керма, він буде поводитися як звичайний автомобіль.

— Мені бракує власного автомобіля, — зітхнула мама. — Соболяк міняє автівку що пів року.

— Бо чіпляє на них стільки всього, що вони не можуть їздити, — засміявся тато.

Вони вийшли з автівки. З‑за паркану з ним привітався пан Соболяк, цього разу вдягнутий в елегантний чорний спортивний костюм з жовтими вставками. Незважаючи на мороз, він щось майстрував біля свого нового автомобіля. Фелікс мав серйозні підозри, що кожна зміна в його автівці призводить тільки до гіршого.

— Мені потрібна машина, — зітхнула мама. — Може бути будь‑яка.

— Будь‑яка? — здивувався Фелікс. — Тебе не хвилює її марка?

— Має бути червона і швидка. І не вилітати з поворотів. Чорт забирай, скільки часу я проводжу в автобусах. Коли у Варшаві буде п’ять ліній метро, то наплюю на машину. А зараз кожен день я витрачаю півтори години.

— А точно, — згадав тато. — Як там справа з роботою?

— В оголошені написали, що праця розвиває і полягає в контакті з людьми. На місці виявилося, що розвиває, але фізично. Службова автівка була реально велика й червона, але з логотипом газового напою.

— Вантажівка для розвезення ящиків з напоями по ресторанах, — здогадався Фелікс.

— І я мала б носити ті ящики.

— То чому вони не сказали одразу, що їм потрібен сильний чоловік?

— У першій версії оголошення написали «працевлаштовуємо чоловіків», і якась газета до них причепилася, що це ніби дискримінація. Тож більше вони такого не пишуть. Ну от іще один день змарновано. Я ненавиджу так гаяти час.

З‑під засніженого газону пролунало стишене «Бум!» . Тато зітхнув і перезирнувся з сином. Вони повернулись у теплий будинок, а Фелікс одразу спустився в підвал і ввімкнув комп’ютер. Він, як і Ніка, цінував приватність і не хотів, щоб Манфред був постійно активним у комп’ютері. Тож вони домовилися, що будуть спілкуватися за допомогою Net. com.

Манфред озвався зразу:

— Привіт! З яких проблем допомогти тобі виплутатися?

Фелікс, призвичаєний до дрібних злостивих жартів програми, не звернув на ці слова уваги.

— Манфреде, у мене прохання. Учора ввечері я вибрався з Ґолемом‑Ґолемом до лісу, недалеко від будинку Ґілберта.

— Знаю, він мені говорив.

— Так, забув, що ви спілкуєтеся. Цей робот утік. Це ти теж знаєш?

— Так, я бачив його на трьох камерах.

— Про це я й хотів запитати, — зрадів Фелікс. — Куди він подався?

— Спочатку на площу Вільсона. — На екрані відкрилося нове вікно з записом з першої камери. Через площу між трамвайними рейками промайнув шипобот. Він мав вигляд кола, яке відпало від автівки, що швидко рухалася. — Розвинув швидкість вісімдесят кілометрів на годину. Схоже, хотів якнайшвидше втекти й не переймався тим, що його хтось побачить. Потім змінив стратегію і рухався парками та бічними вуличками. Змінив швидкість. Шмигнув задвірками музею Війська Польського, а потім я зареєстрував, як він рухався алеєю Віляновською.

— Тож він знає місто, — вирішив Фелікс. — Повертався додому.

— Вважаєш, що йдеться про будинок Ґілберта?

— Гм… не знаю. Можливо. Треба над цим поміркувати. Дякую. Піду вже спати.

— Якщо що, то я охоче допоможу. Мені теж цікаво. Приємних снів!

— Навзаєм.

— Якби ж то! — Віконце Манфреда зникло.

Ну так, програма ШІ ніколи не спить. Фелікс вимкнув комп’ютер і пішов до ванної. Ґолем‑Ґолем вирішив залишитись у холі на випадок, якщо шипобот вирішить повернутися. Цабан усе ще з недовірою ставився до нового члена родини, тому залишив своє місце і пішов спати в підвалі, біля ліжка свого господаря.

Фелікс довго крутився в ліжку. У голові вирували думки про друзів, новорічну вечірку, ракету й шипобота, що втік. Він намагався впорядкувати все, що знав. Зосередився на шипоботі. Той утік, бо розмерзся — це найбільш правдоподібно. Чому він це зробив, теж зрозуміло — кожен в’язень тікає, коли випадає шанс. Очікуваним був спосіб, яким це зробив. Він не кружляв по підвалу, оббиваючи стіни й перевертаючи все, а одразу рушив до дверей. Це теж іще можна було пояснити тим, що в пам’яті робота могла бути база даних з основною інформацією: якими бувають двері і для чого слугують. Коли він отямився, тобто вийшов зі стану сну, передусім знайшов двері. І, звісно ж, у нього не було рук, тому він не міг їх відчинити. Тож використав власну вагу, аби прорватися крізь них. До цього все здавалося простим. Але чому він обрав садові двері? Вони нічим не відрізнялися від дверей до татового кабінету чи ванної. Логічніше було б скористатися вхідними дверима, бо вони значно відрізнялися від інших. Однак якщо шипобот знав, що то за двері, то, можливо, знав і те, що вхідні двері міцніші. Фелікс поміркував над цим і дійшов висновку, що шипобот міг би погнути металеву бляху, якою вони оббиті. Бортовий комп’ютер проаналізував ситуацію і обрав слабші двері. Він мав один шанс із трьох, що це будуть двері на волю. Чому він не обрав двері до татового кабінету, розташовані навпроти дверей з підвалу? Може, термічні сенсори показали, що садові двері холодніші? Тільки де в нього вмонтовані ці сенсори, якщо робот цілком вкритий металом?

Висновок, який з’явився нарешті, здивував його самого. Як він міг це проґавити? Конструкція шипобота не передбачала натискання дверних ручок, так само як і спуск у підвал будинку Ґілберта, як і підкручування вентилів у плутанині труб. Або завданням робота в новорічну ніч було щось інше, або… це тільки частина більшої конструкції. Чергова думка кинула Фелікса в холодний піт. Модульні роботи. Мортен. Бум!

¹³ Пчім — село на півдні Польщі, відповідно, Верхній Пчім — його частина. Далі Фелікс перебільшує, бо чисельність населення всього Пчіма становить близько 5 тисяч.

¹⁴ Мобільний адронний колайдер — це, звісно ж, вигадка. Нет має на увазі Великий адронний колайдер у Європейському центрі ядерних досліджень під Женевою.

¹⁵ Лосиний тест призначений для випробування автівок під час екстремальних маневрів. Полягає в тому, аби проїхати з відповідною швидкістю між стовпчиками.

¹⁶ Шарнірність — один з параметрів, що описує потужність позашляховиків.

¹⁷ Неокортекс — частина мозку, наявна у вищих ссавців.

¹⁸ Патч — усунення дефекту в операційній системі, виявленого після запуску системи на ринок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нет і Ніка без ентузіазму вислухали нічні розмірковування Фелікса.

— Ти говорив, що на корпусі не було жодних позначок, — нагадала Ніка.

— Я не перевіряв під корпусом, — відповів Фелікс. — Не знав, як його демонтувати. Хотів це зробити наступного дня. Цей робот — важлива ниточка.

— Якщо він має щось спільне з Мортеном, то я пас, — заявив Нет. — Ти забув, що було минулого разу? Ми ледь не загинули!

Фелікс важко зітхнув.

— А як пошуки Великого Ясновидця?

— Ніяк, — зізнався Нет. — Учора мама витягла штепсель з розетки, і весь день програма не могла шукати в базах даних пошти. Модифікував малу формулу, але цього недостатньо.

— Малу формулу?

— Назвав її так, аби не плутатися. Велика формула — це для розрахунку місця падіння ракети, а мала — для пошуку нашого генія. І до тої малої формули додав вартість посилки. Якщо потрібно переслати електробритву, то посилка буде дешевшою, ніж у випадку пилососа. Саме минулого тижня він виграв електробритву, тож моя програма відокремила всі посилки понад п’ятнадцять злотих. Завдяки цьому маємо всього п’ятдесят адрес.

— Якби ми знали, який він має вигляд, то могли б спробувати його відшукати, — втрутилася Ніка.

— Ніхто не має напису на обличчі «Я геніальний математик», — відказав Нет. — Мені потрібно більше даних. У теперішньому темпі кількість адрес зменшується на половину щотижня…

— Якщо чувак справді такий геніальний, — сказав Фелікс, — то за два тижні вирушить на екскурсію до іншого міста. А як у тебе вдома?

— Тато переніс канапу у свій кабінет. Мама сказала, що повинна приїхати якась бабуся з Австралії, аби допомогти їй з близнюками. Тато такий наелектризований, що аж іскрить.

— Я не знав, що в тебе є бабуся…

— Я теж не знав. Тобто знав, але ніколи не думав про неї як про справжню.

Розмову перервав директор Юліуш Ромашка, який наближався до них коридором. З ним були високий чоловік в елегантному чорному костюмі й маленька блондинка з занадто великим портфелем. Було вже пізно тікати, тож друзі стояли на місці, розраховуючи на те, що ті пройдуть повз.

— Панель пофарбована на висоті ста десяти сантиметрів, пане інспекторе.

Ромашка зупинився, чоловік поруч із ним зробив те саме на пів секунди раніше. Асистентка витягла з кишені жакета рулетку й поміряла відступ від підлоги до верхньої частини пофарбованої олійною фарбою панелі.

— Сто дев’ять сантиметрів і дев’ять міліметрів, — сказала вона.

— На жаль, — інспектор позначив щось у паперах. — Бракує міліметра.

— Дофарбуємо, — махнув рукою Ромашка. — Відправлю двірника з пензликом.

— Нічого не вийде, пане директоре. Норма говорить про рівномірну поверхню. Не може бути й мови про дофарбування.

— Ми тією самою фарбою дофарбуємо.

— У вас є сертифікат про вміст мікроелементів у їжі працівників? — Інспектор уважно подивився на директора.

— Якій… їжі працівників?

— У їжі, яку їдять під час обідньої перерви працівники фабрики фарб. Тієї фабрики, фарбу якої використано для фарбування поверхні стін.

— Ніколи про це не думав… Зателефоную до бухгалтерії та перевірю!

— Назва виробника?

— Не маю уявлення, що то за фарба…

— Тож ви не знаєте, чи на виробничій лінії використовують вентилятори з потужністю триста п’ятдесят ват?

— Це десь у Китаї… — Ромашка розвів руками. — Не думав, що контроль буде аж таким детальним.

— Багато хто так думає. — Інспектор сумно похитав головою. — Фарбу треба буде зішкребти й пофарбувати новою.

— Може, рулетка неточна, — спробував врятувати ситуацію директор.

— Має всі сертифікати. — Інспектор поглянув на асистентку, та поклала на підлогу портфель і почала переглядати папери, що були всередині. За мить вона підняла очі й заперечливо похитала головою.

— Викинь це! — гаркнув інспектор. — Викинь це негайно!

— Не можу. — Асистентка тримала рулетку, як гарячий шматок металу. — Це потрібно утилізувати. Не можна її отак просто викинути в смітник.

— А ви, пане, підтримуєте висновки контролю підвалу? — запитав директор. — Його міряли цією рулеткою.

Інспектор не відповів, проте звернувся до асистентки:

— Після роботи поїдеш до закладу утилізації рулеток і владнаєш справу згідно з процедурами. Зараз загорни в якийсь папір і сховай.

— Гаразд.

Вони пройшли повз трійку друзів і почали спускатися сходами. Інспектор зупинився на півдорозі.

— Сходи довоєнні, — швидко сказав директор.

— Завтра заміряємо висоту сходинок, — промовив інспектор, після чого крикнув до асистентки: — Залиш рулетку! Її не можна використовувати. Навіть дивитися на неї не можна.

Друзі здивованими погляди провели цю трійцю.

— Це не агенти, — з полегшенням перевів подих Фелікс. — Це якісь будівельні інспектори чи щось у цьому дусі.

— Про що ми говорили? — запитав Нет.

— Про те, що єдине, що ми можемо зробити, — сказала Ніка, — це доопрацювати формулу і переказати її комусь із Інституту надзвичайних досліджень.

— Це ВИ про таке говорили, — зауважив Фелікс. — Я говорив, що ми повинні йти дорогою шипобота.

Ніка похитала головою.

— Ходімо в клас. — Вона закинула торбу на плече. — За хвилину восьма.

Разом з Нетом вони рушили коридором. Фелікс залишився на місці. З похмурою міною він дивився у вікно. Що він має зробити? Погодитися з ними чи діяти на власний розсуд?

Краєм ока він побачив знайому постать, що піднімалася сходами. Подивився на неї.

— Ніка? — здивувався він. — Хвилину тому…

Він раптом замовк і озирнувся. Ніка саме заходила до класу. Хлопець повернувся в бік сходів. Дівчина в мартенсах, картатій спідниці та джинсовій курточці стояла перед ним і з очікуванням дивилася. Руді локони спускалися за спину. Бракувало тільки ластовиння.

— Зося? — обережно запитав він.

— Нарешті ти помітив мене. — Очі дівчинки неприродно заблищали, а її несміливість кудись зникла.

— Якби ти одяглася пожежною машиною, я б теж помітив.

— Я не одяглася як хтось.

— Ясно, що не одяглася як хтось. Ти одяглася як Ніка.

— Це мій новий імідж.

Фелікс похитав головою і пішов у клас. На його місці біля Нета сиділа Ніка.

— Можна? — запитала вона. — Тільки на цьому уроці.

Фелікс стенув плечима і сів на місце Ніки. За мить біля нього сіла Зося. Решта класу не звернула на неї уваги — усі подумали, що це Ніка.

— Ти сів біля мене, — зауважила Зося. — Помінявся з Нікою.

— Це вона помінялася зі мною, — заперечив Фелікс сухо.

Зі дзвоником у клас заскочила Констанція Константинопольська, географічка. Це була сива, худа, навіть засушена шістдесятирічна жінка. І реально вона не ввійшла до класу, а заскочила; не сіла на стілець, а впала на нього. Розгорнула журнал і перевірила присутність. Вона мала засмучений вигляд і ні на кому не могла затримати погляд.

— Сьогодні вивчаємо Індію, — оголосила вона і кільканадцять хвилин монотонним голосом видавала назви індійських регіонів, територій, міст і статистичні дані. І все це просто напам’ять.

Коли вона нарешті замовкла, мала вигляд хижака, який готується до атаки — з такою стриманою посмішкою, впевнена, що атака буде успішною.

— А зараз перевіримо, що ви запам’ятали з розказаного, — промовила вона.

Вчителька переплела пальці так, що вони захрустіли, і з‑над окулярів роздивлялася клас, наче орлиця, що виглядала жертву з високого гірського піку. Раптом її обличчя застигло, а губи перетворилися на тонку лінію. Вона втупилася в Зосю, а точніше, у її маківку. Зося спала на парті, її руки звисали до підлоги. Учителька знайшла відповідне прізвище і з задоволенням щось там записала — судячи з руху руки, це могло бути тільки одиницею.

— Як панна Міцкевич прокинеться, скажіть їй, що має одиницю за те, що спала на моєму уроці.

— Але я не сплю! — заперечила Ніка.

Учителька подивилася на Ніку, підняв брови, потім перевела погляд на Зосю і знову на Ніку.

— Дійсно, — неохоче визнала вона. — Але я вже поставила оцінку. Не буду креслити.

— Але ж… — Ніка завмерла, подивилася на Зосю і розгубилася ще більше.

— Просто наступного разу, як матимеш одиницю, — промовила вчителька, — нагадай, щоб я її не ставила, бо вже це зробила.

— Я не планую отримувати одиницю.

— Таке точно станеться, — заспокоїла її Констанція. — До кінця семестру ще два тижні.

Дівчина опустила плечі. Фелікс розштурхав Зосю.

— У мене проїзний… — буркнула вона крізь сон і відвернула голову в інший бік.

Констанція для порядку поставила одиницю й Зосі і втратила до неї інтерес. Продовжила урок, наче нічого не сталося.

Щойно продзвенів дзвоник, Ніка зірвалася з місця і підійшла до вчительки.

— Я хотіла б виправити оцінку на шістку, — заявила вона.

Географічка зміряла її поблажливим поглядом і розгорнула журнал. Важкі аромати парфумів закрутили Ніці в носі.

— У цьому семестрі вже немає вільних клітинок, — заявила вона. — Можеш розраховувати на четвірку.

— Але мій середній бал… — запротестувала Ніка. — Я мушу мати високий середній для стипендії.

— Сама знаєш, — учителька закрила журнал, — що з одиниці можна зробити тільки четвірку, і то буде крива.

Вона підвелась і вийшла з класу.

Ніка повернулася до Зосі, яка сонним поглядом озирала клас.

— Ти не думала вдавати Клеменса? — зі злістю запитала Ніка.

— Бачиш тепер? — тріумфувала Аурелія. — Ти захищала її, і от вдячність. — Вона вказала рукою на Зосю, наче на експонат у музеї. — Миша залишається мишею, навіть якщо перефарбується.

Аурелія подивилася на Зосю презирливим поглядом і вийшла з класу.

Ніка уважно придивилася до Зосі, з якої під час сну випарувалася ранкова сміливість. Довше Ніка затримала погляд на мартенсах.

— Ти купила дешеву підробку, — заявила вона. — Розваляться за кілька місяців.

* * *

Фелікс сидів перед комп’ютером і зітхав. Розмова з друзями, особливо з Нетом, дуже б йому зараз допомогла. На жаль, він залишився з проблемою сам. Через Net. com він викликав Манфреда. Принаймні на нього ще можна було розраховувати.

— Можеш продивитися записи з камер на околицях Вілянова? — попросив він. — Може, десь у кутку кадру щось промайне, схоже на шипобота.

— Я перевірив це після останньої нашої розмови, — відповіла програма. — Ані сліду. Міські камери не стежать за всім.

— Відправ мені ті три попередні записи.

Фелікс піднявся, знайшов на полиці паперовий план міста і розклав його на столі. Поклав гайки на місця, де розташовувався його будинок, і там, де камери зареєстрували шипобота. Трохи подумавши і продивившись записи, він замінив гайки на шурупи, аби зазначити і напрямок руку шипобота.

— Ґолеме‑Ґолеме! — заволав він.

Робот саме підключився до зарядки. Він підвів голову.

— Слухаю?

— Ти бачив, як шипобот підвівся і зіскочив зі столу?

— Так. Я постійно моніторю оточення.

— Тож ти бачив, як від приготувався до втечі?

— Так.

— І не намагався його схопити?

— Його наміри стали очевидними за дві секунди перед вибиттям діри у дверях. Він виявився дуже швидким.

— Розкажи мені, що саме ти бачив.

Ґолем‑Ґолем простими реченнями описав ситуацію так, як її запам’ятав Фелікс. Коли він закінчив, хлопець раптом зрозумів, що знову не помічає чогось очевидного.

— Хвилинку… — сказав він. — Яким чином працює твоя пам’ять?

— Весь час записує те, що реєструють мої сенсори. Уночі в мене менше подразників, тож я використовую цей час на компресію старих, менш важливих записів. Звільняю місце в пам’яті.

Фелікс ляснув себе по лобі.

— Для чого я розпитую тебе про деталі, коли можу переглянути записи… Бачиш мій комп?

Робот подивився на комп’ютер.

— Стоїть на столі.

— Я говорю про те, чи ти бачиш його в мережі. Надішли мені записи втечі з усіх сенсорів.

— Уже роблю.

На екрані комп’ютера з’явилася доріжка виконання копіювання.

Це було очевидним. Фелікс зрозумів з роздратуванням, що Нет би додумався до цього відразу — це ж він створив програму, що керує роботом. Тож те, що він зараз побачить, міг побачити ще вчора. Доба в нікуди, а часу дедалі менше… Скільки ще таких речей він проґавить? Проблеми розв’язувати важче, коли ти один.

Екран заповнили чотири віконця. Перше показувало запис у видимому діапазоні, а оскільки це було вночі, то майже нічого не було видно. Друге було в інфрачервоному діапазоні, третє — в термографічному, а останнє віконце залишалося чорним. Тільки монохромний інфрачервоний запис дозволяв якось орієнтуватися. Тоді Ґолем‑Ґолем стояв у цьому самому місці, що й зараз, у глибині кімнати, з дротом у розетці. У кадрі були ліжко, на якому спав Фелікс, сходи на поверх і робочий стіл, на якому лежав шипобот. Термографічний запис можна було прочитати, тільки порівнявши його з інфрачервоним, бо це була мозаїка з кольорових плям на чорному тлі. Червоні плями означали тепліші об’єкти, блакитні — холодніші. Ковдра мала фіолетовий колір, а нога Фелікса, що стирчала з‑під неї, була помаранчевою. Найсвітлішим, майже білим об’єктом був калорифер, температура якого виходила за межі діапазону.

— За п’ять хвилин до втечі температура шипобота почала підвищуватися, — пояснив Ґолем‑Ґолем.

— Чому ти мене не попередив?

— Ти не просив про це. Температура виросла на три градуси порівняно з температурою повітря. Це не було небезпечним.

— Завжди небезпечно, якщо діється щось… незвичне.

— Наступного разу буду про це пам’ятати.

У віконці з термографічним записом у місці, де лежав шипобот, почав з’являтися блакитний відтінок.

— Чорне все, що нижче за вісімнадцять градусів, — пояснив робот. — Блакитний означає двадцять градусів, червоний — тридцять. Шкала закінчується білим кольором — сорок градусів.

— Але ж ця термічна камера повинна мати більший діапазон температур, — нагадав Фелікс.

— Я обмежив шкалу, аби ущільнити запис.

Ожило четверте вікно — на ньому з’явилися кольорові спалахи. Це був графічний запис того, що приймали мікрофони Ґолема‑Ґолема. Шипобот спочатку мав вигляд розмитої плями, яка змінювала колір з блакитного на фіолетовий і далі на червоний. З динаміків комп’ютера лунав звук пилососа. Фелікс зрозумів, що в цьому віконці колір означає частоту звуку. У цей момент контури звукових зображень загострились, а замість чорного тла з’явилися невиразні контури кімнати — саме в цей момент Ґолем‑Ґолем увімкнув активний сонар, тобто почав випускати ультразвуки. Ковдра і всі м’які елементи залишалися чорними — не відбивали звуків. Так бачать світ кажани, промайнуло в голові Фелікса.

Перший екран заповнився світлом прожектора, і врешті кімната мала такий вигляд, як повинна. Колесо з шипами крутилося. За мить воно піднялося і рушило до сходів. У розігрітій до помаранчевого кольору плями в інфрачервоному віконці Фелікс упізнав своє обличчя. Це було тоді, коли він раптом прокинувся й подумав, що перебуває в кабіні реактивного літака. Шипобот піднявся, зіскочив зі столу і, згрібаючи килим, погнав до сходів. В акустичному віконці з‑під його шипів вилітали зелені петарди і вдаряли в підлогу. Тоді всі чотири зображення здригнулися — Ґолем‑Ґолем рушив з місця і почав погоню. Шипобот з неймовірною швидкістю злетів сходами і з різноколірним шумом розніс двері. Ґолем‑Ґолем побіг за ним сходами.

Фелікс продивився чотири записи і спробував скласти їх в одну картинку. Мозок людини пристосований для обробки лише маленької частини цих подразників. Те, що діялося в акустичному віконці, було найбільш неймовірним. Цабан мав вигляд, наче під час гавкання з його писка вилітали блакитні іскри. Коли він пищав, між зубами розповзалися білі вуса. Крізь розбиті садові двері до будинку впливали сірі відголоси міста і жовтуваті краплі втікача, який розкидав сніг. Ґолем‑Ґолем подивився ліворуч, на вхідні двері. З їхньої поверхні капали такі самі краплі. Робот відчинив двері й вибіг у розфарбовану звуками ніч. Шипобот, залишаючи за собою золотисті смуги рокоту двигуна, перескочив через огорожу. Ґолем‑Ґолем дістався до хвіртки. У кадрі з’явилася його сталева рука, замок, що стріляв блакитними іскрами, і вулиця. За мить Фелікс побачив самого себе, з жовтою хмарою слів, що злітала з губ. З динаміків лунало «Стій!» Шипобот у зелених бризках віддалявся вулицею в напрямку сірого пульсуючого міського шуму. Вистрілювали білі блискавки клаксонів, помаранчеві смуги коліс трамваїв і синє бурчання вантажівок. Сиплючи іскрами з‑під капців, на вулицю вибігли батьки. Шовковий халат мами шелестів бежевими зернятками. З уст усіх трьох почали вилітати хмарки слів. Тато говорив зеленим, мама — жовтим. У хвіртці фіолетовим дихав Цабан.

В інфрачервоному віконці усі мали вигляд палаючих постатей на чорному тлі. З них парувало тепло і зникало в морозяній ночі.

— Це так ти бачиш світ? — запитав Фелікс.

— Тільки так можна його подати на екрані. Інакше ти нічого б не зрозумів.

Фелікс почувався вбогим зі своїм недосконалим зором. Але, з другого боку, Ґолем‑Ґолем не відчував ані запахів, ані смаків, а дотик сприймав як опір предмета, на який натиснув.

Фелікс перемотав до моменту, коли шипобот піднявся, натиснув паузу і збільшив картинку. На центральному кільці, між рушійними, з’явилася темна риска. Короткий огляд, який Фелікс зробив у понеділок, показав, що це кільце вкрите складним візерунком щілин. Детально він не зміг їх дослідити, але пам’ятав, що там не було більших розривів. Він перемотав до наступної частини. Так! Одна з плиток, з яких складалося кільце, відхилилась, і те, що було під нею, виявилося маленьким об’єктивом. Шипобот бачив усе навколо та обрав найкращий шлях для втечі. Імовірно, щілини в обшивці були рухомими щитками різного обладнання. Він перемотав ще далі, до хвилини, коли обшивка почала розігріватися. Хлопець втупився у віконце з записом в інфрачервоному світлі. Чекав. За півтори хвилини його терпіння було винагороджене: в іншому місці кільця відчинився більший щиток, а під ним на мить блимнуло скло іншого об’єктива. Шипобот мав час проаналізувати ситуацію та приготуватися до втечі.

Фелікс сидів у кріслі й передивлявся всі записи, перебігаючи очима між віконцями.

Раптом він напружився. Це була одна з останніх секунд запису. Коли всі поверталися до будинку, у кадрі камер Ґолема‑Ґолема був фрагмент вулиці з іншого боку будинку. У припаркованому за сто метрів автомобілі помаранчевим сяяли дві голови людей. Запис перервався, але це було видно точно. Двоє людей сиділи в автомобілі невідомої марки.

— Чому ти про них нічого не розказав? — запитав Фелікс.

— Це нормально, що в автомобілі сидять люди.

— Ні, якщо це серед ночі і взимку, а вони сидять там багато годин. Двигун майже охолов, подивися. — Капот автівки був ледь світлішим від оточення. — Або мають підігрів усередині, або добряче змерзли.

Фелікс здогадався, хто був в автівці, і зараз вирішував, радіти йому чи перейматися. Чуваки в чорному вже знали про них, проте не мали доказів, що це Фелікс із друзями запустили ракету. Інакше вся трійця сиділа б у кімнаті для допитів. Але чому вони стежили за будинком?

Фелікс витягнув із шухляди коробочку з кібершпаком, увімкнув його й поставив на столі.

— Перевір, чи ніхто не стежить за будинком, — сказав він Ґолему‑Ґолему.

Робот кивнув. Потягнувся сталевою рукою й відчинив вікно, а птах, якого він контролював, вилетів назовні.

Фелікс повернувся до мапи. Він прибрав з неї шурупи, а на їхніх місцях намалював стрілки з датою та часом спостереження. Можливо, на останньому відрізку дороги шипобот уже не ховався. Йому вже не потрібно було уникати шумних, освітлених неоном вулиць центру. Алею Віляновську він перетнув під гострим кутом, що могло означати: він прямує до цілі й не витрачає часу на плутання слідів. Фелікс знову передивився запис із камер Манфреда, але нічого нового не помітив.

Кібершпак повернувся. Ґолем‑Ґолем зачинив вікно і сказав:

— Відсутні підозрілі особи в автомобілі на відстані триста метрів.

Фелікс кивнув, вимкнув шпака і замислився ще над однією річчю, про яку раніше не думав. Коли шипобот зіткнувся з Ленд Ровером, він кудись прямував. Це не була нічна прогулянка лісом. Хлопець витягнув з рюкзака GPS і детально перевірив місце зіткнення. Оцінив напрямок, у якому їхав тоді автомобіль, завдяки чому встановив, звідки прибув шипобот. Він усміхнувся з задоволенням і намалював на мапі п’яту стрілку. Не треба було напружувати уяву, аби побачити: п’ята стрілка з лісу і та, яка з алеї Віляновської, вказували майже ідеально на будинок Ґілберта.

* * *

Вони піднялися ліфтом на найвищий поверх. Нет витягнув з рюкзака ключі та обережно, наче знешкоджував бомбу, відчинив двері. Будинок видавався дивно порожнім і ворожим. Усі двері були зачинені. З іншого боку вітальні за рухомою, нині зачиненою стіною з матового скла було видно блакитне світло моніторів.

— Ми окопалися на позиціях, — прошепотів Нет на вухо Ніці й приклав палець до вуст, аби вона нічого не відповідала. — Тато цілком перебрався у свій кабінет. Мама майже не виходить із кімнати брато‑сестри.

Навшпиньках вони дісталися до кімнати Нета й зачинили за собою двері. Ніка зняла курточку.

— Якось тихо… — зауважила вона.

— Дійшло до того, що комп’ютери я можу вмикати, лише коли повертаюся зі школи, і тільки на короткий час. Про музику навіть не думаю. Чогось вип’єш?

Вона похитала головою. Діти сіли на канапу. Ніка замислилася з похмурою міною. Нет якийсь час спостерігав за нею.

— Чого ти так депресуєш? — нарешті запитав він.

— Жахливий день.

— Так переймаєшся одиницею? Виправиш у наступному семестрі, а Констанції підлаштуємо якийсь неприємний жарт. — Він зловмисно посміхнувся. — Деякі ідеї вже маю.

— Не в тому річ, — вона похитала головою. — Усе дорожчає. Ти цього не помічаєш, бо не сплачуєш рахунків. А я повинна про це думати. Якщо втрачу стипендію, не зможу заплатити за світло, газ, воду… У мене має бути середній бал 5, 0, аби отримувати стипендію. Ця одиниця з географії означає, що буде 4, 95…

— Нічого собі! — жахнувся Нет. — Може, в шість очей поговорити з нею?

— В шість?

— У неї окуляри.

— Ааа… Пам’ятаєш, як ми вже намагалися з нею поговорити рік тому? Мало шансів, що зараз вдасться.

Нет замислився.

— Ґілберт, імовірно, міг би створити реагент, що усуває чорнило з паперу…

— Констанція дуже добре запам’ятала цю одиницю. — Ніка серйозно подивилася на нього. — І до того ж ми мали б уникати клопотів.

— Ну… була така ідея. — Нет багатозначно подивився на неї. — Ти теж гадаєш, що зробив би Фелікс?

— Думала про це, — погодилася Ніка.

— Сконструював би прилад, який змінив би основні закони фізики нашого Всесвіту на такі, де 4, 95 більше за 5, 0. Фелікс зазвичай розв’язує проблеми в такий абсурдний спосіб… — Нет розвів руками.

— Але зазвичай це спрацьовувало. Спочатку це має абсурдний вигляд, а потім виявляється, що воно діє.

— Ок, — погодився Нет. — Я теж подумав, що зробив би Фелікс. Але я не Фелікс, тож не відповім тобі. А Фелікс теж нам не відповість, бо дуже образився… Важко. Я не збираюся шукати механічних друзів шипобота, якщо існує хоча б один шанс, що до цього причетний Мортен.

— Я теж не хочу цього робити, — зізналася Ніка, — але з Феліксом ми повинні поговорити, аби все було так, як раніше. Проблему з ракетою ми теж повинні вирішити.

Нет зітхнув:

— Щось тобі покажу.

Він піднявся з канапи, сів у своє улюблене крісло й увімкнув комп’ютер. Це було дивне відчуття — вмикати прилад, який повинен працювати постійно.

Повідомлення системи під час старту висвітлювалися внизу екрана і бігли вгору, звільняючи місце для наступних. Ніка сперлася на стіл і подивилася на Варшаву. Крізь відсунуті жалюзі було видно маленькі вогники автомобілів і рожево‑помаранчеве сяйво над столицею. Думка, що десь там може впасти ракета, здатна спричинити спустошення більше, ніж авіабомба, була більшою проблемою, ніж втрата стипендії.

— Подивися сюди, — тихо мовив Нет.

Дівчина сіла йому на коліна так, аби не затуляти екрана. Він обійняв її лівою рукою, а правою клацав по двох клавіатурах. На екрані з’явилася знайома мапа Польщі та околиць. Червона смуга з розмитими краями перетинала картинку впоперек, а інтенсивніше червона проходила через Варшаву.

— Такий вигляд має наше майбутнє за два тижні, — сказав він. — Я ввів параметри температури відповідно до усередненого прогнозу погоди з кількох сервісів. Подивись, що станеться, якщо потеплішає на п’ять градусів. — Смуга пересунулася на північ. — А зараз — що станеться, якщо цього дня замість снігу випаде град. — Нет натиснув кілька клавіш, і смуга пересунулася на захід, майже до Лодзі.

— Можливо, я не знаюся на фізиці чи астрономії, — зауважила Ніка, — але зміна температури повітря на кілька градусів не повинна так впливати на шлях польоту ракети.

— Знаю. — Нет кивнув. — Коротше кажучи… — Він завагався, підшукуючи відповідні слова. — Коротше кажучи, ми глибоко у великий невідомій, а моя велика формула нічим не допоможе. Де тут серйозна помилка, я не зміг знайти.

— А мала формула? — запитала Ніка. — Та, що повинна знайти Великого Ясновидця?

— Мала формула правильна, але користі з неї жодної, бо в нас не вистачає часу. Знайти чувака таким методом потребує місяця. Можна швидше, але це вимагає зламування сервера лотереї. Пам’ятаєш, як ти говорила, що ми по кісточки в багні і не треба залазити по коліна? Зламати той сервер — це залізти в багнюку по пояс. Там крутяться такі гроші, що кожна проба зламу означає запуск механізмів, про які я б хотів не знати.

Ніка сумно покивала головою.

— Це будуть проблеми по самісінькі вуха. — Вона підвелася. — Не роби нічого дурного. Я поїду зубрити географію. Може, якось умовлю Констанцію виправити одиницю. Врешті, вона ж не якась там потвора, а це було звичайне непорозуміння.

— Вона щось говорила про четвірку, — нагадав Нет. — Як домовишся, то переробить тобі одиницю на четвірку.

— Цього не вистачить. Тоді в мене буде середній бал 4, 99.

— Справжня відьма. — Нет наморщив брови. — Хтось повинен їй вправити мізки.

— Якби в мене був батько, то він пішов би до неї й одиниця б зникла, — похитала головою Ніка.

— Я не це мав на думці.

— Знаю… Я не можу щось виправити з інших предметів. Хіба що з поведінки, але не знаю, що треба зробити, аби мати зразкову поведінку.

— Схоже, ніхто не має вище за «дуже добре». Аби мати «відмінно» з поведінки, треба продати нирку.

— Мушу йти. — Вона надягла курточку. — Серйозно, маю намір повчитися.

— Відвезти тебе? — Нет піднявся.

— Але ж звідси до мого будинку йде трамвай.

— Точно. Ну, і ти знайома з чуваками зі свого району.

— Так, знайома. Не скривдять мене, навіть захистять, якщо що. Попрацюй краще над великою формулою.

Нет провів Ніку до дверей. Потім прокрався на кухню, закип’ятив воду, залив китайський суп і повернувся до своєї кімнати. Сів перед комп’ютером і відкрив редактор з великою формулою. Звісно ж, легше було її корегувати на комп’ютері, ніж на папері, де виправлення, креслення й нові зміни вносили хаос. Однак навіть тут система з п’ятнадцяти рівнянь стала занадто складною, аби її охопити повністю. Це вперше в житті Нет досяг межі своїх можливостей, межі математичних уявлень. До цього часу проблеми, які він розв’язував, забирали багато часу, були важкими, навіть дуже важкими, але їх можна було вирішити. На канікулах, маючи ручку та папір, він зміг розгризти, як працювало «Кришталеве серце», що керувало кільцем телепорту[19]. І розв’язав проблему, над якою билися кілька десятків науковців. Однак ця велика формула його переросла. Він мусив визнати перед самим собою, що не осягне цього.

Він дивився на власноруч створені рівняння і не розумів їх. Йому бракувало дискусій з раціональним до болю Феліксом, який міг знайти неймовірно просте вирішення складних справ.

— Відстій, — сказав він собі. — Повний відстій. Просто мегавідстій.

* * *

— Я спробував стишити комп’ютер, аби мама не знала, що він працює. — Нет був пригнічений. — На жаль, якщо вимкну вентилятори, то за кілька хвилин перегорить процесор. Намагався сховати системний блок у шафі, але теж чутно. Нарешті, забрав увесь комп до кімнати для гостей на другому поверсі. Мама туди не заглядає.

— Не можеш просто перенести його до татового кабінету? — запитала Ніка.

Вони стояли біля вікна на тому самому місці, де зазвичай перед початком уроків. Різниця була тільки в тому, що зараз вони стояли вдвох.

— Боюся, тоді він зацікавиться тим, що я роблю, — відповів Нет. — А цього з очевидних причин я хотів би уникнути. Зрештою, почекаю, коли мама зажадає від тата, аби й він вимикав свої комп’ютери. Тоді вибухне справжня домашня війна, бо тато на це ніколи не погодиться.

Сходами піднявся Фелікс. Він кинув холодне «Привіт» і пішов одразу до класу. Нет буркнув щось невиразне й наморщив брови. Ніка закусила губу.

— Я хотів би довести йому, що пошуки Великого Ясновидця мають сенс, — за мить промовив Нет. — Але у зв’язку з такою ситуацією вдома з цим можуть бути проблеми…

Повільним кроком вони пішли до класу. Нет сів біля Ніки. Останньою до класу зайшла Зося. Учні швидко звикли до її нового вигляду, а Аурелія знудилася її дражнити. Передбачення Ніки, що черевики натиратимуть, схоже, справдилося. Дівчина йшла на своє місце біля Фелікса, наче мала бетонні підошви.

— Привіт, — сказала вона тихо. — Натерла мозолі…

— У скількох місцях?

Вона хвилину замислилася.

— У восьми.

Фелікс потягнувся до рюкзака і поклав перед Зосею вісім пластирів. Дівчина дивилася на нього поглядом, який промовляв: «Звідки ти знав?» Якби не вроджена сором’язливість, вона точно б кинулася йому на шию. Замість цього вона кинула коротке «Дякую» і зайнялася витяганням зошитів та підручників.

Уже після дзвоника в клас заскочила Констанція. Щойно вона почала перевіряти присутність, двері без стуку відчинились і до класу ввійшла пані Хеленка, шкільна секретарка. Вона полюбляла обтислий одяг, хоча її фігура була дуже далека від ідеалу. Пані Хеленка мала кілограмів двадцять зайвої ваги, слабкість до лаку для нігтів, кремів, помад, туші для вій, і все понад міру. Сьогодні вона в короткій спідниці і блакитному, звісно, обтислому светрі. Тож мала вигляд блакитного пончика з начосом білого волосся замість глазурі.

Вона подивилась у папку й перегорнула кілька папірців.

— Голова класу — до директора, — урочисто виголосила вона і вийшла.

Куба ще хвилину посидів на місці в надії, що пані Хеленка повернеться і скаже: «Я пожартувала». Але під спонукальними поглядами однокласників і аж ніяк не зацікавленим поглядом Констанції він підвівся, кивнув учительці й вийшов.

Як і кожен урок географії, цей також здавався таким, що триває три години. Дзвоник був порятунком, а для когось — будильником. Ніка швидко зібрала речі і з наміром офіційно прохати про виправлення оцінки рушила до вчительки. Однак за кілька кроків вона завагалася. Усе одно нічого не вийде.

— Підійди до неї зараз, — порадив Нет. — Ми були весь урок чемними. До того ж вона не потвора.

Ніка рушила за вчителькою, яка вже виходила з класу.

— Ага… — Констанція розвернулась у дверях. — Скажіть Кубі, що в нього «енка».

— Але ж його директор викликав, — нагадала Ніка.

— «Енка» в журналі — це не покарання, а засвідчення факту, — сухо відповіла вчителька й вийшла.

У Ніки опустилися плечі.

— Дійсно, — покивав головою Нет. — Забираю назад слова, що вона не потвора. Те, на що ми дивилися останні сорок п’ять хвилин, є біокомбінезоном. Усередині сховалася мала зелена ящірка, яка мусила емігрувати з сузір’я Оріона, бо була в розшуку за поширення злостивості. Сидить у такому маленькому кріслі в голові Констанції та рухає важелями.

До класу зайшов Куба, й одразу його оточили учні.

— Мені потрібно знайти того, хто залишає в смітнику порожні пляшки з‑під вина, — заявив він.

— Розслабся, — втішив його Нет. — Докладеш усіх зусиль, але не знайдеш. Це норм.

— Який там норм! Тоді він занизить мені оцінку за поведінку.

— Він не може таке зробити, — обурилася Ніка.

— Може. Знизить оцінку всім головам класів, за винятком того, хто знайде винуватця.

— Ромашка, схоже, не знає методу батога та пряника, — сказав Нет. — Він використав тільки батіг. Тож виходить… Не ображайся, але в тебе жодних ознак детективних здібностей. Тож пригодуйся до скандалу вдома за зниження оцінки.

— Голови класів «А»  і «В»  вирішили, що призначать винним того, кого найбільш не люблять.

— Ну то підставмо Геральда, — радісно запропонував Нет.

— Одразу скажіть, що Геральд — це Бен Ладен, — додав Фелікс. — Отримаємо п’ятдесят мільйонів доларів. З чого така метушня?

— Школа прагне отримати сертифікат якості, — пояснив Куба. — Одна з умов — це розв’язання проблем з алкоголем, цигарками тощо. Порожні пляшки в жіночому туалеті псують картину.

— Сертифікат? — зацікавився Нет. Він відкрив ноутбук і хвилину клацав. — Рональд Шус і Сандра Липа. Інспектор та інспекторка… тобто асистентка. Це вони ходили з Ромашкою й нарікали на все. Для чого нам цей сертифікат?

— Цей сертифікат — доказ, що школа відповідає стандартам, — сказав Фелікс. — Більше багатих людей відправлять сюди своїх дітей.

— Зросте плата за навчання, — похмуро зауважила Ніка.

— Тоді вони повинні безнадійних учителів звільнити. — Нет багатозначно подивився на Ніку. — Може, й для цього є якісь стандарти.

* * *

Фелікс сидів за робочим столом у своєму підвалі й без ентузіазму дивився на складний механізм, елементи якого були розкидані на столі. З великою прикрістю він мусив розібрати механічного собаку, бо той ні до чого не придатний. Пес наштовхувався на стіни, людей, перевертав стільці, а про охоронну функцію краще й не згадувати. Можливо, якби Фелікс від початку співпрацював з Нетом і обладнав пса бортовим комп’ютером, результат був би кращим, але в теперішній ситуації про це не могло бути й мови. Частини пса, безумовно, стануть у нагоді для інших винаходів.

Але загалом день можна було вважати вдалим. Кілька хвилин тому він закінчив під’єднувати останні деталі в суперкріслі. Сидів зараз у ньому і водив пальцями по перемикачах під підлокітниками. Для випробування він опустив крісло на найнижчу позицію, а потім підняв на найвищу. Двигун від склоочисника старого Мерседеса непогано працював. Як і п’ять інших двигунів, важелів і шестерень, завдяки яким крісло можна було налаштувати під потребу «пасажира». Безтіньові лампи, прилаштовані над підголівником і по боках, працювали бездоганно. Фелікс також доклав зусиль до підігріву та охолодження. Можна було керувати освітленням у кімнаті й витяжкою. Насправді, крісло вийшло гарним. Але Фелікс не радів. Він сподівався на знайоме задоволення, яке зазвичай з’являлося по завершенні проєкту. Але задоволення не було, і це ще більше пригнічувало. Проте з’явилося почуття, не знайоме йому від початкової школи. Він почувався самотнім.

Ґолем‑Ґолем стояв у своєму кутку й заряджав акумулятори. Робот був не дуже гарним співрозмовником, тож Фелікс навіть не намагався вести з ним бесіду. Він поглянув на віконце під стелею. Павутиння заросло пилюкою. Бракувало тільки павука в подертому фраку, який грає на мікроскрипці сумні мелодії.

Згори розносився грибно‑цибульно‑м’ясний аромат. Мама готувала гуляш. Фелікс ковтнув слину і пішов на кухню.

— Коли обід? — запитав він і відчув себе трохи краще. Якщо мама готує обід, то є‑таки щось надійне в цьому світі.

— Рецепт має шістнадцять пунктів, — пояснила мама. — Я на п’ятому.

— То, може, замовимо піцу, а гуляш буде на завтра?

— Я закінчу швидше, ніж вони привезуть. Ці п’ять пунктів зайняли п’ятнадцять хвилин.

— Може, Ґолем‑Ґолем тобі допоможе?

— Не турбуйся, — усміхнулася йому мама. — Я чудово з цим упораюся. Ще нічого не спалила.

До них долинув шум шин на під’їзді до будинку. Завдяки ремонту автомобіля в Інституті не було чути характерного гуркоту двигуна Ленд Ровера. За хвилину зайшов тато з рулоном малярської плівки під пахвою, відерцем фарби й торбою пензлів. Він усе розклав на підлозі та поглянув на сина.

— Сьогодні пофарбуємо кімнату бабусі… — заявив він, після чого швидко виправився. — Тобто мій кабінет. Як почнемо зараз, то сьогодні закінчимо, і за вихідні висохне.

Фелікс розумів, чого батько досі не повернувся до свого кабінету. Останні тижні свого життя там мешкала бабуся, і все у тій кімнаті нагадувало про неї.

— Це наче почистити її пам’ять… — зауважив хлопець.

— Бабуся хотіла, аби ми нормально жили. — Тато поплескав сина по плечу. — Нормальне життя полягає також у прийнятті реальності. Я знаю, що ти її любив, але зараз…

— Тільки не говори, прошу, що вона житиме в наших серцях або чогось іншого в цьому стилі. — Фелікс замовк ненадовго. — Ок, знаю, що треба це зробити.

З кухні вийшла мама у фартуху. Вона поцілувала чоловіка, він усміхнувся до неї. Узяв рулон, відчинив двері до кабінету й почав розгортати плівку на підлозі.

— Я зібрала всілякі бабусині дрібнички в коробку, — сказала мама. — Занесіть її потім на горище. І налаштуйтеся психічно, бо зараз буде обід.

Фелікс поглянув на картонну коробку, що стояла в холі. У ній було небагато речей.

— І коли обід? — поцікавився тато.

Фелікс припинив розгортати плівку, бо його теж це цікавило.

— Рецепт складається з шістнадцяти пунктів. Наближаюся до тринадцятого.

— Устигнемо приклеїти плівку, — оцінив тато.

Приклеювання країв плівки тривало десять хвилин. Потім двоє голодних стали на порозі кухні. Від аромату тушкованого м’яса слина майже стікала по підборіддю.

Мама усміхнулася, помішала страву в горщику і зазирнула в ноутбук з рецептом, що стояв на столі.

— Упс… — промовила вона з переляканим обличчям. — Останній пункт звучить так: «Тушкувати дві‑три години».

— Пепероні чи гавайську? — запитав Фелікс, витягаючи з кишені телефон.

* * *

Ніка сиділа над книжкою з географії. Це був не шкільний підручник, а кількасотсторінковий науковий трактат на тему сучасної Індії. Книжка була велика і в розгорнутому вигляді займала майже весь столик. Півкімната, в якій Ніка вчилася, розташовувалася в круглому еркері будинку, а половину стіни займало вікно. Окрім столика і стільця, тут було кілька полиць із книжками. Якийсь час тому в тісному кутку з’явився комп’ютер. Хоча він робив більше шуму, ніж холодильник, виявився незамінним.

Науковий трактат був нашпигований незрозумілими термінами. Коли дівчина натрапляла на занадто складні поняття, то шукала пояснення у Вікіпедії або в інших місцях інтернету.

За вікном із приглушеним гуркотом проїхав трамвай. Нові, подвійні вагони робили значно менше шуму. Принаймні в кухонній шафці не дзеленчали склянки. Але на один новий трамвай припадало три старі, які ще пам’ятали висадку людини на Місяці. Запала тиша, але за мить почав буркотіти вентилятор. Це починалося десь із третьої години праці. Ніка вдарила ногою корпус, і вентилятор стихнув. Вона знала, що за хвилину‑дві ситуація повториться. Але не нарікала: комп’ютер був подарунком Нета. Хлопець запевнив її, що це старий брухт, який він і так хотів викинути на смітник. Однак характеристики комп’ютера давали підстави припустити, що він не є аж таким слабим обладнанням, просто міститься в пошарпаному, старому корпусі.

Раптом посеред екрана вискочило віконце Net. com з викликом від Нета. Відірвавшись від меганудного уроку, Ніка відповіла на виклик.

— Що робиш? — запитав з віконця зелений Нет.

— Учуся.

— Нікуди не виходиш?

— А куди мені виходити? Вчу статистичні дані про Індію. Як Констанція мене ні на чому не завалить, то муситиме поставити шістку.

— Ок, їду. Вже виїжджаю.

Не чекаючи на відповідь, Нет відключився. Ніка спробувала відновити з’єднання, аби запитати, в чому річ, але Нет був уже недосяжний.

Якийсь час вона дивилася на порожнє віконце Net. сom. Але не має значення, чому він хоче приїхати. Треба прибратися! Якщо він сказав, що вже виїжджає, то за скільки може бути? За пів години? Сорок хвилин? А чи є в неї щось перекусити, щось випити? Так, випити є. А з їжею гірше, але магазин за рогом ще працює.

Вона роззирнулася і почала прибирати, хоча безлад у неї був набагато менший, ніж у Нета в кімнаті.

* * *

Кабінет був невеликим, тож пофарбувати його валиком зайняло пів години.

— Коли привезуть ту піцу? — Тато поглянув на годинник.

— Сказали, що за сорок хвилин, — відповів Фелікс.

— Тож устигнемо тут поприбиратися. Це експрес‑ремонт!

Вони скатали плівку в кулю. Кімната пахла свіжою фарбою і мала вигляд новенької.

— Тату, — почав Фелікс. — Я хотів тебе про щось запитати, але якось ніяково мені розмовляти про це з мамою.

— Ну давай.

— Я про спадок бабусі. Не потрібні якісь документи чи щось іще?

Тато похитав головою.

— Сину, майнові родинні справи дуже важливі, і про них потрібно думати. Але бабуся не мала жодного майна.

Фелікс витріщив очі.

— А ті родичі, які приїжджали по заповіт?

— Вони не знали, що бабуся разом з дідусем від народження мами все купували на неї. Робили це саме для того, аби не було потім проблем. З погляду закону, на момент смерті бабуся не мала абсолютно нічого.

— Дуже… кмітливо. Скільки мати довіри до своїх дітей. — Фелікс замовк на хвилину. — А… мама пам’ятає діда?

Тато похитав головою.

— Він помер, коли їй було два роки. Але буде краще, якщо колись ти сам запитаєш її.

Дзвоник домофона перервав розмову.

— Піца! — зрадів тато і побіг відчиняти двері.

Як завше в таких ситуаціях, Ґолем‑Ґолем заховався в кухні.

Фелікс витягнув коробку з речами бабусі й заніс на горище, яке в будинку Полоніїв було настільки низьким, що неможливо було випростатися. Багато років воно слугувало за кладовище непотрібних речей. Ніхто б і не помітив, якби половину цих речей викинули. Однак коробку з речами бабусі Фелікс ніколи б не дозволив викинути. Він поклав її в кутку і накрив плівкою, аби не запилюжилася. Він уже хотів був спускатись, але раптово зупинився. Подивився на коробку. Відкрив і зазирнув усередину. Між альбомами з фотографіями та старою книжкою стирчав замотаний у тканину зошит.

Бабусин щоденник.

* * *

Коли у двері Ніки задзвонили, на пательні було готове ризото.

— Справжня їжа! — зрадів Нет, із дверей відчувши аромат. — Але це за хвилину.

Він затягнув велику торбу і з полегшенням поставив її посеред кімнати. Ніка дивилася на нього широко розплющеними очима.

— Ну, не знаю, чи це не зарано… — розгублено промовила вона. — Взагалі‑то, це мило, але… ну знаєш…

— Що знаю? — Нет відкрив торбу й почав витягати рушники.

— Твої батьки можуть бути проти…

— Не знаю, чи вони взагалі помітять, що я вийшов. Коли пакував торбу, подумав, що це схоже на втечу. Просто не міг там більше витримувати.

— Ми давно знайомі, — пояснювала Ніка далі, червоніючи, мов буряк, — але нам тільки по чотирнадцять…

— Про що ти говориш, жінко?

— Ну… що це може не сподобатися… наприклад, твоїм батькам. Що це трохи зарано…

— Ти перебільшуєш. — Нет витягнув з торби загорнутий у рушники монітор LCD, клавіатуру, мишку і, нарешті, комп’ютер у чорному корпусі. — Ситуація вдома стала нестерпною. Мама заборонила мені взагалі вмикати комп’ютер. Витягає штепселі з розетки. Якщо ми хочемо знайти Великого Ясновидця, я мушу встановити комп у тебе. Він трохи пошумить, але матимеш пічку. Як я ненавиджу запах вівсянки зранку! Але тільки її можу приготувати з того, що є вдома. З голоду перейду на фотосинтез. Який аромат…

— У мене є комп’ютер, не можеш використати його?

Ніка нишком поглянула на торбу. Там більше нічого не було. Рушники слугували тільки для того, аби захистити монітор під час транспортування. Вона зрозуміла, що жахливо помилилася.

— Цей у двадцять разів потужніший. — Нет, наче нічого не сталося, роззирнувся по кімнаті, шукаючи найкращого місця для обладнання. — Це мій найкрутіший комп’ютер. Взагалі‑то, я використовував би якийсь незахищений сервер десь на іншому кінці світу, але цього разу так буде краще.

Він поставив системний блок між кріслом і сходами до півкімнати й почав приєднувати кабелі. За дві хвилини комп стартував і автоматично приєднався до інтернету.

— Бінґо! — зрадів Нет. Він залишив комп’ютер, сів за стіл і взявся за обід. — Смачно! — чмакав він із вдячністю. — Не з пакетиків.

Він з’їв порцію в експрес‑темпі й попросив ще. Цю порцію він уже їв поволі, з насолодою.

— Дякую, смачнюче, — сказав він і відсунув від себе тарілку. — У мене є концепція, і це пришвидшить пошуки.

— Але я не знаюся на цьому. — Ніка стенула плечима, дивлячись на новий комп’ютер. Вона почувалася ніяково.

— Тобі нічого не потрібно робити. У мене є віддалений доступ. Мама ноут не вимикає, бо він завжди зі мною. У будь‑якому разі, метод вимагає особистої участі.

Ніка кивнула і замислилася на хвилину.

— Тоді, на географії, я пересіла до тебе, аби Фелікс сів біля Зосі, — сказала вона. — Я ще не знала, про її… трансформацію. Сподіваюся, що їй швидко це набридне, бо інакше я стану жорстокою.

— Не вірю, — відповів Нет. — Ти нізащо не будеш жорстокою до Миші.

— Не називай її так.

— Бачиш! Уже її захищаєш, донько Терезо. А прізвисько вже прилипло. Так для чого Фелікс мав сісти біля Зосі?

— Я подумала, що якщо у Фелікса буде дівчина, це налагодить наші стосунки. Суперкоманда знову буде суперкомандою.

— Ти що! — перелякався Нет. — Хочеш, аби Миша… тобто Зося?.. Аби вони?.. Ні, вони не підходять одне одному.

— Це була спонтанна ідея, — стенула плечима Ніка.

— Ми не можемо йому таке зробити. Миша випромінює смуток кожною клітиною своєї шкіри й заражає інших. Через неї в біологічному класі зі смутку втопилася золота рибка.

— Але подивися: ми ходимо разом, а Фелікс почувається як… причеп. Треба щось із цим робити.

— Запевняю тебе, що справа в чомусь іншому. У нього рятувальна місія, і він образився, що ми не хочемо йому допомагати в конструюванні якоїсь великої рогатки чи іншого винаходу, яким він знищить ту ракету.

— Він змінився після смерті бабусі. Досі думає про неї.

— Схоже, суботній кіношний вечір не відбудеться…

— Схоже, ні. Ми придумаємо, як це виправити.

Нет присів на канапу біля Ніки з наміром поміркувати над проблемою. Але весь настрій поміркувати відлетів, щойно він зустрівся поглядом з дівчиною. Ніколи раніше вони не дивилися одне на одного таким чином. Таким електричним способом. Ніка присунулася ближче. Перш ніж він усвідомив, відчув на своїх губах її поцілунок.

Він підвівся, переляканий. Закліпав очима і швидко надягнув куртку.

— Еее… У мене є ще одна ідея, — промовив він тремтливим голосом, не дивлячись на дівчину. — Альтернативна. Завтра… все тобі розповім, але зараз мушу бігти в магазин з телевізорами. Це важливо. Магазин з телевізорами.

Він поспіхом вийшов. Ніка поволі підвелась і зачинила двері. Вона усміхалася.

¹⁹ Пригоди з «Кришталевим серцем», що керувало кільцем телепорту, описані в книжці «Фелікс, Нет і Ніка та теоретично можлива катастрофа».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нет устав рано як на суботу — близько дев’ятої. Прокинувся сам, користуватися будильником уже кілька днів було заборонено. Аби не спізнитися до школи, він виставляв у телефоні будильник на вібрації й ховав його під подушку, але таке пробудження було не дуже приємним. Зазвичай близнюки все одно будили його близько шостої, і потім уже не вдавалося заснути.

Нет мав план. Аби його реалізувати, він мусив порушити заборону й увімкнути кольоровий принтер. Підключив до нього ноутбук і почав прислухатися до шуму за стіною. Чекав на відповідний момент. За кілька хвилин пролунало тихе попискування, а за ним увімкнулася пожежна сирена. Тоді Нет увімкнув принтер, а на ноуті натиснув «Ctrl+Р». До першої сирени приєдналася ще одна. Сирени ще не замовкли, а принтер завершив друк, і єдиним слідом його нелегального використання був роздрук, який Нет обережно обрізав. Наступні кілька хвилин у нього зайняло одягання і вислизання з будинку, доки мама не закінчила годувати малюків і не знайшла для нього якусь роботу. За мить, як вільна людина, він глибоко дихав зимовим повітрям. Поглядав на кольоровий роздрук, на звороті якого було кілька десятків адрес.

Трамвай сонно проповз шість зупинок зі швидкістю жвавого пішохода. Нет вийшов на Політехніці і з чітким планом міста в руках і тривогою в серці влився в центр міста. Пройшов Львівською. Перша адреса — це стара кам’яниця на Спільній. Домофон не працював, але двері в під’їзд не були замкнені. Він піднявся на четвертий поверх і натиснув кнопку дзвоника. Відчинив йому п’ятдесятилітній чоловік, дещо занедбаний, із круглим черевцем, який непривітно витріщився на нього з‑за великих окулярів.

— Ми організовуємо інформаційну кампанію і лотерею для притулку тварин, — Нет видав на одному подиху вивчений текст. Він показав папірець.

— Це знову ти? — запитав чоловік. — Чого ти ще хочеш?

Нет завагався. Він був абсолютно впевнений, що бачить цього чоловіка вперше.

— Збираємо на… Тобто організовуємо лотерею…

Чоловік зачинив перед його носом двері. Ну так. Схоже, хтось тут уже був з подібною акцією. І мав схожий вигляд. Наступна адреса… наче близько, триста метрів далі. Він порахував. Триста адрес, триста метрів… 90 кілометрів. Він залишив будинок і з мапою в руках перейшов на інший бік вулиці. Дійсно, дістатися до чергового будинку виявилося невеликою прогулянкою.

Домофонів тут узагалі не було. Лише величезні двері, які не зачинялися. Нет штовхнув їх і обережно зайшов усередину. Смердючі сходи, морок. Чи хтось, хто регулярно виграє, мешкав би в таких умовах? Хіба тільки для камуфляжу. Нет піднявся на четвертий поверх і подзвонив у двері. Відчинила йому старенька в заплямованому фартуху, з перукарською шапочкою на голові й цигаркою, що диміла в кутку рота.

— Що? — запитала вона.

Нет підняв свій роздрук і показав:

— Організовуємо інформаційну кампанію та лотерею…

— Генку! — не чекаючи, поки хлопець закінчить, закричала жінка через плече в бік блакитної від диму кімнати. — До тебе! Ти щось виграв.

З кімнати вийшов високий чоловік у розтягнутому светрі. У його роті також диміла цигарка. Він причалапав до дверей і подивися на чужинця знудженим поглядом. Він не був схожий на математика. Нет ковтнув слину.

— Насправді, ви нічого не виграли, — невпевнено промовив Нет.

— Програв? Скільки?

— Ні, лотерея ще не відбулася…

— А, ну тоді я не міг програти, так? — Чоловік втупився в нього червоними від диму очима. — Якби відбулася, то могло статись, в як ні, то біп[20] звідси. Жодних грошей, біп, не отримаєш, засранцю!

— Еее… еее… але мені не потрібні ніякі гроші.

— Ну ти, біп, чувак, нариваєшся. — Чоловік дивився на нього очима без виразу. — Приходиш тут, говориш, що я маю відстебнути тобі капусти, бо програв у якийсь, біп, лотереї, яка ще не відбулася. А ти вже знаєш, біп, результати.

— Ви не мусите грати. — Нет розгубився і став відступати. — Насправді, це не обов’язково. Я запитаю про все в офісі. Ми сконтактуємо з вами. Пробачте, що потурбував.

Він розвернувся і чкурнув сходами вниз.

«Людина вчиться все життя», — подумав Нет, ідучи вулицею.

Двері чергового помешкання відчинилися майже одразу. На порозі стояли усміхнені молоді жінка та чоловік, а нерозпаковані коробки за ними свідчили, що вони тільки‑но в’їхали.

— Доброго дня, — почав Нет із рештками ентузіазму, який зміг відшукати в собі. — Ми організовуємо інформаційну кампанію і лотерею для притулку тварин…

— О, ведмедику. — Жінка схопила чоловіка за рукав, як маленька дівчинка. — Це супер. Я дуже люблю тваринок.

Чоловік поцілував її в чоло й відповів:

— Але ж ти знаєш, Пусю, що в мене алергія на хутро.

— Як ти можеш не любити гарненьких, пухнастих тваринок, ведмедику? — Пуся зробила сумний вираз обличчя. — Вони ж такі… милі. Ти жорстокий.

— Ти не хочеш запам’ятати, — «ведмедик» припинив усміхатися, — що я говорив тобі тисячу разів: ніяких тварин! Жодних собак, котів, хом’ячків чи морських свинок удома.

— Але морська свинка така мила, — Пуся трохи підвищила голос. — Ти цього не бачиш, кретине?!

— Мила була ти, як тиждень тому сказала «Так». Мила, як морська свинка.

— Ти, ти… морське порося!

— А коли я вже поставив підпис, то з тебе вийшла сухопутна свиня.

— Як я могла вийти за тебе, біп? — Пуся відсунулася від нього.

— Бачили очі, що брали! — гиркнув він на неї, аж луна пронеслася коридором. — Ти така точно, біп, як твоя мамуся. Дві сухопутні свині.

Нет спостерігав за цією сценою в тотальному розгублені.

— Ти сухопутний кабан! — Пуся почала стягувати з пальця золоту обручку, але та не хотіла злізати.

— Аааа… Товсті пальці! — «Ведмедик» вищирив зуби у злостивій посмішці. — Тиждень минув, і вже потовстішала! А замість нігтів у тебе ратиці вже ростуть!

— Ти спеціально купив малу, аби заощадити! Скнара з кабанячої родини.

— Ха‑ха! А твоя родина на весілля тільки воду без бульбашок купила.

— Ще й брешеш, біп! Бульбашки були!

Нет тихцем відступив. Відголоси сварки лунали аж до першого поверху. Щось розбилося, щось глухо грюкнуло об підлогу.

— Психічно виснажливо… — зітхнув Нет. — Фізично теж.

Після ще трьох помешкань він почувався таким втомленим, наче його переїхав трактор. Усі способи полегшити та обрати найкоротші шляхи між пунктами не спрацювали. На мапі міста були тільки номери будинків, а того, з якого боку до них вхід, не було, тож він намотував по кількасот зайвих метрів. Врешті він надів навушник і з’єднався з Манфредом у ноутбуці в рюкзаку.

— У мене є один план, але допоможи, бо я заблукав.

— Так багато зусиль вимагало б у тебе погодити це зі мною перед виходом з дому? — пролунало з навушника.

— Удома маємо маленьку божевільню, не помітив?

— Але ж ноутбуком ти можеш користуватися?

— Намагаюся мінімізувати його використання.

— Учора ти грав у…

— Коротше. Відшукай GPS і їдьмо. Говори, як дістатися до Маршалковської, 81‑F.

Під ялинку вони отримали спільне налаштування GPS, що з’єднувалося з ноутбуком через блютуз, тож Манфред не тільки бачив в об’єктиві телефона, що діється навколо, але й міг порівняти це з мапою міста, яку мав у пам’яті.

За пів години вони перевірили чотири адреси і втекли від кількох домофонів. Біля одинадцятої Нет знову здригнувся від холоду і згадав, що ще не снідав.

— Перерва, — заявив він і рушив у бік найближчого кафе з кебабом. — Я голодний не на жарт.

Навіть знаючи, що голодна людина поводиться нераціонально, він замовив кебаб «повний комплект». Їв, запивав колою, і вже за три хвилини його живіт почав щось виробляти. Мабуть, через пікантну страву натщесерце. Але Нет вирішив не здаватися. Він приборкав шлунок додатковою колою, і це трохи допомогло.

— Ще одна річ. — Він подивився на зім’ятий кольоровий роздрук. — Це маловірогідне, і занадто швидко вони зачиняють двері. Трохи модифікуємо наш метод. Потрібен буде… — він роззирнувся, — продуктовий магазин.

* * *

Щоденник бабусі Люсі лежав у центрі стола, тобто чистої його ділянки. Фелікс дивився на тверду, обклеєну потертою тканиною обкладинку і вирішував, чи зазирнути всередину. Думав над тим, чи бабуся не була би проти цього. Для чого взагалі пишуть щоденники? Для себе чи для інших? А може, їх пишуть для себе, бо не можуть інакше, а потім віддають іншим? Бабуся ніколи не згадувала про свій щоденник.

Фелікс провів пальцями по твердій обкладинці. Зітхнув і пішов на горище, сховати щоденник з іншими речами, які залишилися після бабусі. Потім повернувся до підвалу й почав складати спорядження в рюкзак. Він мав план, який не здавався важким чи ризикованим, але з планами так буває, що в теорії все зовсім інакше, ніж на практиці. Бум!

* * *

Нет стояв перед восьмиповерховим будинком на Маршалковській, 81‑F. Весь перший поверх займали магазини й кав’ярні, а входу до помешкань не було видно.

— Ти впевнений, що це тут? — Нет говорив у бездротовий навушник у вусі. — Маршалковська, 81‑F?

— Ти стоїш перед будинком з такою адресою, — запевнив його Манфред.

— Але тут немає дверей! Вхід десь із нетрів.

— Я не знаю, де вхід.

— Бачу брами, але все замкнено. Але ж вони не заходять через магазини.

— На моєму плані будинок — це прямокутник з номером. Не знаю, куди нам іти.

— Не знаєш, куди нам іти? Не можеш підняти ліниву кібердупу і знайти щось краще, ніж звичайна мапа міста?

— А тебе чого це обходить? — пролунало збоку.

Нет подивився, а для цього мусив підняти очі. Він побачив вищого сантиметрів на двадцять, ніж він сам, брата‑близнюка Пудзяна[21]. Той в одній руці тримав мапу міста, а в другій — дорожню торбу. Нет одразу поєднав сказане з виглядом громили і зрозумів, що найкраще буде якомога швидше втекти. Він пустився спринтерським кроком без дальших пояснень, проте з надією, що брат Пудзяна не кине торбу, аби помститися.

Захеканий, він зупинився під аркадами площі Конституції та озирнувся. Ніхто його не переслідував.

Холодний вітер продував куртку.

— Досить цієї дурні, — заявив він собі. — Цей метод хибний.

За пів години Нет був у Ніки.

— Привіт! — вигукнув він з порога. — Що на обід?

— Еее… — Дівчина розвела руками.

— Я пожартував! — Він поставив на стіл паперову торбочку з гамбургерами. — Я жахливо змерз, тож зроби мені чаю, добра жінко.

Кухня в домі Ніки складалася зі старої газової плити, столу, мийки та шафок на стіні між дверима до ванної та сходами до півкімнати. Дівчина ввімкнула газ під старим, побитим чайником, сперлася на стіл і подивилася на Нета з очікуванням.

Нет скинув куртку і сів за стіл.

— Був у зоопарку, — промовив він. — У людському зоопарку, а моментами здавалося, що це ботанічний сад. Словом, перевіряв частину людей зі списку, але чувака не знайшов.

— Ти тримаєшся шаблона, — сказала Ніка. — Чому це не може бути бабуся або дитина?

— Я перевірив, які на вигляд відомі математики. Середнє статистичне показує, що це чоловіки за п’ятдесят, середнього зросту, з зайвою вагою і в поганому фізичному стані. Носять окуляри і мають проблеми в міжособистісних стосунках.

— Такий вигляд має статистично середній ВІДОМИЙ математик. А ми шукаємо такого, який ховається.

— Ти маєш на увазі, що ми говоримо про математичне підпілля? Аж так вони не відрізняються. Культурист, який ховається, матиме… Ні, що я несу… Коротше. За щось треба було вхопитися. Тож я вхопився за п’ятдесятилітніх.

— Багато таких зустрів?

— Двох, на самому початку, але обидва якісь занадто дурні. Жодної дитини не зустрів, проте було кілька бабусь. Начебто в бабусь мало грошей, але вони давали найбільше.

— Як це — давали? — Ніка з підозрою подивилася на нього.

— Ну… я зібрав десь дві сотні… — Нет витягнув з рюкзака бляшану банку й потрусив нею. Вміст задзеленчав і навіть зашелестів. — Спочатку я говорив тільки про те, що мене цікавило. Це не звучало правдиво, і всі швидко зачиняли двері. Тож, я зробив скарбничку з банки з‑під кави. О, може, тобі треба. — Він витягнув з рюкзака торбочку з пересипаною кавою. — Це ж для тебе наче наркотик. Я намагався бути непереконливим, але люди все одно давали.

Ніка не звернула уваги на каву, взяла банку і подивилася на неї з недовірою. Це була звичайна банка для кави з недбало примотаною ручкою з дроту, обклеєна знімком сумного цуценяти над порожню мискою і червоним написом «Не дозволь мені померти з голоду».

— Ти звичайний шахрай…

— Заспокойся, жінко. — Нет забрав у неї банку. — Перекажу ці гроші на рахунок притулку для тварин. Даю слово.

— Краще я це зроблю. — Вона забрала в нього з рук банку і сховала в шафку. — Ти хочеш і далі шукати? На що тепер збиратимеш? На хворих дітей?

— Це був поганий спосіб, — похитав головою Нет. — За три години перевірив лишень п’ятнадцять адрес. Половини не було вдома, хтось лякав мене котом, хтось хотів, аби я вступив у секту Летючого Макаронного Монстра. Але найгіршим виявився товстун, який вирішив, що це його дружина прислала мене по гроші. Верещав, що не дасть ані копійчини і що я можу забирати її меблі. Почав виставляти в коридор крісла, лампи і столики. Я втік, коли він застряг у дверях з канапою.

— Господи… — Ніка стурбовано дивилася на нього. — Треба було тікати, як він тільки почав шаленіти.

— Я чекав, чи не виставить він чогось корисного.

— Типово. — Вона похитала головою. Чайник почав закипати, тож вона заварила чай у чашках і подала Нетові. — Це тільки марнування часу. Навіть якщо в якомусь будинку був Великий Ясновидець, тобі міг відчинити хтось із його родини. Цього ти не прорахував?

— У мене було з собою оце! — Нет тріумфально витягнув з кишені маленький чорний прилад із сенсорним екраном.

— Кишеньковий комп. Начебто. — Ніка сіла навпроти Нета.

— Старий кишеньковий комп, — підтвердив Нет. — Зараз він коштує стільки, скільки підкладка під кухоль. Але його ще рано викидати: у нього є інфрачервоний порт. Розумієш?

— Ви з Феліксом полюбляєте інфрачервоне.

— Мова не про нічні стеження, а про спілкування. — Нет постукав пальцем по темно‑червоному склу на поверхі приладу. — Знаєш, як працює пульт від телевізора? Натискаєш кнопку, а діод із‑за такого скла блимає до приймача в телевізорі. Він відправляє до нього закодований сигнал «Гучніше», «Змінити програму» тощо. Такий самий діод є в оцьому приладі, це наче маленький комп’ютер, і його можна програмувати. Я його й запрограмував, аби він видавав сигнал «Увімкнути», а потім — «Гучність на максимум». Він працює тільки з новітніми телевізорами «Самсунг». Тестував його в магазині електроніки й випадково збільшив звук на повну в цілому районі… — Нет усміхнувся. — У сусідній крамничці з кришталем знадобилося невеличке прибирання.

— За відсутності Фелікса ти починаєш ускладнювати прості завдання.

— Доведу йому, що я можу впоратись і без нього, — відповів Нет. Він грів долоні об чашку. — Я підкрутив ті діоди в кишеньковому приладі, і вони світять значно сильніше, тож можна керувати телевізором з іншої кімнати, бо сигнал відбивається від стін.

— Але для чого? — Ніка розвела руками.

— Бо два тижні тому Великий Ясновидець виграв найновіший телевізор «Самсунг». Коли я розказував байку про притулок, одночасно натискав кнопку на кишеньковому приладі. Коли десь у помешканні був такий телевізор, то він би ввімкнувся на повну гучність. Цей код, висланий через прилад, не працює з «Панасоніком», «Філіпсом», «Соні» та іншими. Геніально, правда?

— Ну, може, не тупо, — визнала вона. — Але ти перевірив тільки п’ятнадцять квартир. Це менш ніж одна двадцята списку.

— Метод, може, і поганенький, але геніальний, — запротестував Нет.

— Коли хтось так говорить, то він не геній поганого, — сказала Ніка. — Хіба що поганий геній.

— Ну звісно ж! — обурився Нет. — Роздуми панни Розум.

— Треба вигадати інший спосіб.

* * *

Фелікс жахливо мерз на лавочці на зупинці, оскільки акумуляторів кібершпака вистачало досить надовго. Він вдивлявся в маленький екран на пульті дистанційного управління і методично прочісував околиці. Диск «Варшавське повстання» групи «Lao Che» підтримував його, інакше він би вже кинув це заняття. Управління летючим роботом, до того ж із камерою на борту — це чудова забавка, але не протягом пів години і не на морозі. Картинка на моніторі не була чіткою, а об’єктив «риб’яче око» ускладнював керування. Якби тут був Ґолем‑Ґолем, ішло б значно швидше, бо робот терплячий і може виконувати монотонну роботу доволі довго. Ну й потім Фелікс мав би запис польоту. Якби тут був Нет із Манфредом у ноутбуці, пішло б іще швидше, бо запис можна було б одразу аналізувати. Сам Фелікс міг тільки літати над верхівками дерев і шукати деталі, які не вдалося побачити на супутникових знімках. Поволі він став припускати, що шипобот — витвір такого ж, як він, винахідника, котрий мешкає десь поблизу і може не мати з цією справою жодного зв’язку. Врешті‑решт, Ґолем‑Ґолем теж міг наробити багато безладу, коли втік два місяці тому. Коли так, то це означає, що за старт ракети насправді відповідальні він і друзі. Друзі…

На зупинці став черговий автобус. Фелікс підняв голову і побачив, що у відчинені двері водій щось кричить до нього. Він витягнув навушники.

— Що таке?

— Хлопче! — крикнув водій. — Кажу тобі, сідай. Тут тільки цей маршрут.

— Еее… дуже дякую, але декого чекаю.

Водій похитав головою, зачинив двері й від’їхав. Хлопець повернувся до перерваного заняття, а саме…

— Ох ти ж! — вигукнув він.

На екрані було видно сніг і стовбури кількох дерев. Усе нерухоме, під кутом. Під час розмови з водієм кібершпак, схоже, у щось вдарився і впав.

Хлопець поворушив джойстиком пульта, але картинка ані здригнулася. Він підвівся й роззирнувся. Дерева, сніг і далекі поодинокі будинки. Птах міг лежати десь на відстані ста метрів. Так закінчилося ручне керування! Фелікс перейшов вулицю і трохи далі звернув на вузьку ґрунтову дорогу, що вела до незавершеного будівництва за триста метрів. Скупчені будиночки з маленькими городами давали уявлення, який вигляд матиме околиця за кілька років. На будівництві не було жодної душі, за винятком собаки, який уже побачив Фелікса й гавкав за огорожею. Фелікс звернув у ліс, де, як йому здавалося, впав кібершпак. Коли він увійшов у хащі, то зрозумів, що слово «ліс» не найкраще описує це. Дерева росли в безладному скупченні й були оточені густими кущами та заростями. Хлопець подивився на екран і порівняв місцевість. Це могло бути будь‑де. Єдиною вказівкою була відсутність кущів. Кібершпак упав на галявину з поодинокими деревами. Тільки це й було видно з екрана. Через низькі хмари неможливо було навіть зорієнтуватись, у яку сторону світу націлена камера. Часу залишалося дедалі менше, батарей вистачить на кілька хвилин. Єдиним шансом віднайти в гущавині такий маленький об’єкт, як кібершпак, було порівняння картинок із його камери з оточенням. Іронія долі! Узяв із собою кібершпака, аби самому не обшукувати місцевості. А зараз саме це він і робить, шукаючи механічного птаха.

Фелікс дійшов до засипаного снігом сміття. Згадав, що бачив його з польоту птаха після старту. Він уже майже пройшов повз, коли раптом зупинився. Шанс, що за кілька хвилин він знайде робота й одразу повернеться, був невеликим. Треба використати мозок. Хлопець витягнув з‑під снігу консервну бляшанку та обтрусив її. У кришці складаним ножем пробив отвір і засунув туди палицю. У дні банки пробив ще кілька дірок і напхав її на третину згорнутими паперовими хусточками. Потім ножем нарізав смужками стару шину. Маленькі шматки поклав на хусточки, а нагору — більші. Фелікс підпалив папір через нижні дірки і за мить тримав за палицю замінник димової шашки. Легкий вітерець із заходу розвіював чорний дим. Фелікс пішов уздовж західного кордону пошукової зони з димовою палицею у випростаній руці, втупившись в екран. На щастя, поблизу не було нікого, хто міг би нарікати на сморід.

Невдовзі Фелікс побачив на екрані дим, що стелився між деревами. Він зупинився, відступив і почав стежити за димом. Незабаром побачив на екрані себе. Він вимкнув пульт дистанційного керування і схилився над птахом. Вигнуте під неприродним кутом крило було ушкоджене під час падіння, на що вказувало положення робота. Але чому він упав? Залишившись без керування, він повинен був кружляти на постійній висоті. Фелікс підняв птаха, склав його крила і сховав у коробку. Повернувся, аби йти на зупинку, — і раптом завмер. На снігу були знайомі сліди. Він роззирнувся, наче боявся, що вони з’явилися за мить до цього. Опустився на коліна й придивився уважніше. Завдяки заламанню снігу на краях ямок він дізнався, в який бік поїхав шипобот. І поїхав не так давно, може, кілька годин тому, бо грудки снігу примерзли вже до замерзлої поверхні. Фелікс подивився в бік, у який вели сліди. До автобуса залишалося хвилин десять. Він зважив плюси і мінуси. Цікавість і страх. Витягнув з кишені телефон і набрав номер.

— Вітаю! — відповів Манфред. — Зі звуків довкілля я роблю висновок, що ти в лісі.

— Так, іду через ліс, — підтвердив Фелікс. — Зараз відправлю тобі есемескою своє місцеперебування. На випадок, якщо… На всяк випадок.

— Може, краще буде, якщо використаєш якогось зі своїх роботів?

— Одного саме розбив, а по наступного треба їхати через усе місто. Я знайшов свіжі сліди шипобота. Пройду трохи ними.

— Це нерозсудливо. Повернись сюди з іншим роботом.

— На це треба дві години. Скоро буде темно, а до завтра я не хочу чекати. — Фелікс на мить замовк. — Як там у Нета справи?

— Я не буду вашим посередником, — відповів Манфред. — Самі домовляйтеся.

— Я тільки спитав. Хіба це таємниця?

— Ні. Він вирішив особисто перевірити кілька адрес, але Великого Ясновидця не знайшов. Програма на основі малої формули врешті вирахує математика, але за три тижні після падіння ракети.

— Він перевірив інтернет‑аукціони?

Манфред хвилину мовчав. Розмірковував.

— Інтернет‑аукціони, кажеш?

— Якщо чувак грає в лотерею, то не завжди виграє головний приз. Він міг кілька разів виграти, наприклад, електрочайник. Але ж їх не викинеш і не підеш із ними на ринок. Скоріше за все, він виставив їх на інтернет‑аукціоні.

— Ок. Вдалого вечора.

Фелікс від’єднався, переслав свої координати і рушив по слідах шипобота.

* * *

— Інтернет‑аукціони? — Нет зморщив брови, після чого ляснув себе по чолу. — Інтернет‑аукціони! Чувак міг виграти два холодильники! Їх не відправиш поштою, тільки кур’єром, тож їх не перевіриш. А з того, що я пам’ятаю, він виграв три фени.

— Ми не подумали про це, — визнала Ніка.

Нет почав клацати на клавіатурі, аби відшукати найпопулярніші аукціони.

— Хто сказав, що програма ШІ не може бути креативною? — зауважив він з ентузіазмом. — Перевірка історії аукціонів скоротить час пошуків… може, навіть на кілька днів.

— Це ідея Фелікса, — пояснив Манфред.

Нет спохмурнів.

— Ну… — сказав він. — Я б сам до цього додумався, але згодом. Це випадково, що він перший.

Він відчинив віконце з малою формулою і почав переставляти цифри й математичні оператори. Ніка сперлася на його плече і дивилася в екран, хоча, звісно, нічого не розуміла.

— Це буде важко?

— У теорії здається простим, але на практиці вже не просто, — відповів він, не перериваючись. — Є кілька великих аукціонів, де люди щось продають і купляють. Часто немає конкретних назв товарів, можуть тільки записати назву фонетично… ок. Великий Ясновидець не дурень, але він може скидати одну річ за пів року. Це триватиме якийсь час. Зробиш іще чайку?

* * *

Фелікс розгорнув мапу і порівняв її з вказівками GPS. Він був дуже близько від міста, де перетиналися намальовані стрілки. Будинок Ґілберта десь за сімсот метрів. Сліди шипобота, однак, повертали в напрямку берега Вісли. Фелікс рушив слідами. Він з полегшенням зауважив, що робот уникав хащів — напевно, боявся в них заплутатися. Фелікс запам’ятав це як першу слабкість противника, хоча це також і людська слабкість. За кількасот метрів хлопець дістався краю схилу, де крутою стежкою можна було спуститися. Стежка була розрита так, що складалося враження, наче тут промарширувало стадо кабанів. Однак Фелікс знав: це були не кабани. Він роззирнувся по землі й помітив сліди, що розбігалися в різні боки. Або шипобот багато разів рухався цим маршрутом, або їх було більше. Фелікс подумав, що в обох випадках не треба тут стояти. Намагаючись не залишати слідів, одним стрибком він перескочив невеликий засніжений пагорбок, після чого зачепився за гілку і впав у сніг. Він виплутав ногу з гілля і вже хотів був підвестися, як почув наближення звуку пилососа. Хлопець завмер, одразу згадавши, де чув цей звук раніше.

Джерело свисту прокотилося повз пагорб і вниз. Коли шипобот рухався з середньою швидкістю, то не був занадто гучним. У затоптаному, м’якому снігу шипи колеса видавали тільки легкий шелест.

Фелікс лежав нерухомо і прислухався, але чув тільки биття власного серця. І тільки тоді він ясно відчув, що залишився сам. Друзі… Друзі зайняті іншими справами. Їх немає поруч. Сконструйований для охорони Ґолем‑Ґолем занадто впадав в очі, аби можна було з ним подорожувати по місту вдень. Був ще Манфред, але Фелікс підсвідомо вважав його за прибічника Нета. Та й зараз Манфред мало чим міг допомогти. Правда полягала в тому, що в нього не було цим захищатися від шипобота, якщо той його помітить і виявиться загрозливим. Схилившись, майже рачки хлопець відповз від стежки, чіпляючись курткою за негнучке гілля кущів. Тут не було видно жодних слідів, тож існував шанс, що шипобот тут не проїде. Через кількадесят метрів Фелікс краєм ока вихопив щось правильної форми. Він розгорнув гілля й почовгав до місця, де починався спуск.

Унизу, за кількадесят метрів від підніжжя схилу, стояв будинок. Фелікс кілька разів перевірив супутниковий знімок цієї околиці, але будинку не пам’ятав. За мить він зрозумів чому. Це була висока, на чотири метри, зала, частково зруйнована, а її дах щільно вкривали кущі. Там росло навіть кілька маленьких дерев. Цегляний будинок мав близько десяти метрів завширшки і тридцяти завдовжки. У вікнах не залишилося шибок. Високі, до стелі, ворота висіли на рештках зламаних завіс, зігнутих і проіржавілих наскрізь. Сніг перед ними був зритий, наче… наче шипобот їздив тут кілька годин у різні боки.

Або це зробило багато шипоботів.

Піддавшись передчуттям, Фелікс почав нагрібати долонями сніг і насипав перед собою кількасантиметровий вал. Він влігся за ним, а з рюкзака витягнув ендоскоп і ввіткнув його в гніздо екрана LCD. Сформував пластичний шланг ендоскопа в перископ, об’єктив висунув над краєм валу, а екран втиснув у сніг. Це давало майже стовідсоткову гарантію, що знизу не побачать його навіть крізь сенсори, якими обладнаний Ґолем‑Ґолем.

Хлопець був мокрий, але не звертав на це уваги. Влаштувався зручніше і дивився в екран. Чекав не більш ніж хвилину, коли крізь дверний отвір виїхав знайомий шипобот. За мить до нього приєдналося ще три. Отакої! Незважаючи на страх, Фелікс відчув задоволення, що його теорія справдилась.

Роботи покружляли, схоже, безцільно перед залою. Три роз’їхалися в різні боки, а четвертий на мить завмер. Круглі пластини на його боках відчинилися, тобто відсунулися від корпусу, наче висувний телескоп. Механізм був непомітний з того місця, де лежав Фелікс. З нутрощів робота вибухнув дим. Фелікс збільшив зображення і побачив, що це не дим, а пилюка або сажа, яка швидко розвіялась у повітрі.

Стежкою з іншого боку приїхав п’ятий робот. Він покрутився хвилину і зник у будинку. Це означало, що їх значно більше. Черговий, а може, той самий шипобот (вони не відрізнялися) виїхав з будинку і відчинив бокові кришки. Фелікс здивовано закліпав очима. Те, що він побачив, нагадувало фільм, який пустили з кінця. Навколо робота з нічого, з повітря згустилася хмара пилу і влетіла в його нутрощі. Пластини закрились, і робот повернувся до зали.

Фелікс подивився в сніг і спробував зрозуміти, що тільки‑но побачив, бо це не міг бути фільм з кінця. Якийсь вид хобота, що висмоктує з повітря забруднення? Може, електростатичне поле? Попередній шипобот розпилив попіл, а цей його втягнув? Безглуздя якесь. Але це дивне видовище повинне мати свою логіку. Шипоботи є продуктами передових технологій. Це все не могло бути виставою, розрахованою на здивування випадкового свідка або… відвернення його уваги.

Раптом збоку пролунало цвіркотіння. Фелікс ледь не закричав. Він обернувся й вихопив з кишені телефон. Забув його вимкнути! Натиснув червону кнопку, згорнув ендоскоп і рачки виповз зі схованки. Більше не чекаючи ні на що, він кинувся навтьоки. Хлопець розгортав гілля, спотикався і біг просто в напрямку дороги. Не оглядався, не зменшував швидкість перед хащами. Двічі він упав. Спиною відчував шипоботів, що його наздоганяли. Здавалося, що він біг годину, а коли дістався зупинки, серце було в горлі.

На лавочці сиділа старенька. Вона подивилася на нього зі страхом, підвелась і відступила, готова до втечі. Мокрий хлопчина, весь у гіллі й захеканий так, що навіть не намагався нічого говорити. У руках — ендоскоп, який в уяві жінки перетворювався на знаряддя вбивства.

— Просто… дуже… поспішав… — зміг нарешті видушити з себе Фелікс.

Він озирнувся і лише тоді повірив, що ніхто його не переслідує.

* * *

Хлопець повернувся додому в поганому настрої. Був злий на себе, що відповідно не приготувався до походу. З другого боку, він не знав, що можна було б зробити краще, діючи наодинці. З третього боку, якби не випадок із птахом, він не знайшов би зарослу залу, що слугувала шипоботам базою. З четвертого боку… З четвертого боку, він повинен про все розповісти татові. Але це потягне за собою низку проблемних питань і ще більш проблемних відповідей.

Фелікс туди‑сюди ходив підвалом. Він розповів про свої пригоди Ґолему‑Ґолему, на що робот зреагував тільки кивком голови. Його балакучість була трохи вищою, ніж у пральної машини.

— Як вважаєш, — запитав Фелікс, — що я зараз повинен зробити?

Робот не мав обличчя, тож не міг зробити здивований вираз.

— Ти повинен випити аспірин і лягти в ліжко.

— Що?

— Поверхнева температура твого тіла підвищилася до тридцяти семи градусів. Внутрішня трохи вища, принаймні на пів градуса. Мої знання людського організму…

— Я застудився. — Фелікс це розумів, бо почувався не найкраще. — Але я питаю… А, нехай.

Він розумів, що краще розповісти татові про все, що сталося з Нового року, враховуючи й сьогоднішні пошуки та їхні результати. Звісно ж, він знав, що тоді буде. Тато сяде навпроти за столом і запитає: «Чому раніше мені не розповів?» Потім буде ще багато питань, на які відповіді будуть ані легшими, ані приємнішими.

Фелікс зітхнув і піднявся на перший поверх. Батьки були на кухні. Тато читав книжку, а мама, захоплена черговим кулінарним експериментом, схилилася над великим горщиком. Цабан, як зазвичай, лежав у тому місці, де найбільше перешкоджав, тобто на вході в кухню.

— У нас є аспірин? — запитав Фелікс.

— Ти захворів? — Мама уважно подивилася на нього. — Міряв температуру?

— Тридцять сім і п’ять.

— Зараз я щось тобі дам. — Вона почала витягати з шухляди ліки від застуди.

— Не пхай у дитину цю гидоту, — запротестував тато, відриваючись від книжки. Він підвівся й поклав долоню на чоло сина. — Як до ранку не спаде, тоді щось даси.

— Якщо я хворію, то завжди щось п’ю.

— Бо тобі потрібно було йти на роботу, і тому ти себе катувала. — Тато підійшов і поцілував маму. — Висока температура — це природний захист організму від мікробів. Якщо ти її зіб’єш, то станеш на бік зла. — Він усміхнувся. — Випити щось для зниження температури — це маленький саботаж. Ти почуваєшся краще, але твій стан гіршає. Ну, якщо тільки в тебе температура тридцять дев’ять, тоді потрібно щось робити. Тож зараз Феліксу потрібні вітамінка, аспірин і гаряче молоко з медом. І тепле ліжко.

— Ти впевнений, що це гарна ідея? — запитала мама.

— Я так зазвичай роблю. Застуда минає за день‑два, а організм набуває імунітету.

— Не пам’ятаю, коли ти останнього разу хворів.

— Бо ти рано йшла на роботу, а поверталася ввечері.

— Багато втратила через ту роботу до ночі… — погодилась мама. Вона відчинила шухляду і прибрала туди ліки. — Якось ми віддалилися…

— Тож ми повинні зараз це надолужити. — Тато піднявся та обійняв маму.

Фелікс зрозумів, що атмосфера не сприяє оповіданню сьогоднішніх пригод.

— Я піду в ліжко, — сказав він нарешті.

— Зроби собі гарячу ванну, — сказала мама. — Потім принесу тобі молоко з медом. Знайду десь рецепт… — Вона потягнулася до ноутбука.

— Склянка молока, ложка масла, ложка меду, — перелічив Фелікс. — У мікрохвильовку на дві хвилини і розмішати.

Він прийняв душ, а потім відправився в ліжко з книжкою. Однак щойно випив молоко, відчув непереборну сонливість. Він вимкнув лампу, і це було останнє, що він запам’ятав із того дня.

* * *

Фелікс прокинувся близько полудня зі значно кращим самопочуттям, ніж учора. Гаряче молоко з медом і зігрівання під ковдрою допомогли. Він вирішив, що не виходитиме надвір, аби не розхворітися на весь тиждень. Якщо він не міг виходити з будинку, вирішив принаймні з користю провести час і відремонтувати кібершпака. Витягнув його з коробки, поклав на м’який серветці, а навколо розклав інструменти: від щипців і плоскогубців до пінцета й набору викруток годинникаря.

Щось спалахнуло в пір’ї кібершпака. Фелікс присунув лампу. Весь перед птаха був наче обсипаний чорними блискітками. Хлопець схилився над роботом, присунув лупу й уважно придивився. Це були чорні шестикутні кришталики розміром близько двох міліметрів. Чорний пісок. Освітлені під відповідним кутом, вони відбивали світло у відтінках синього, як сонячна батарея. Фелікс пінцетом переклав на білий папір один із кришталиків. Витяг із шафи старий мікроскоп, протер скло й поклав під об’єктив папірець із таємничим предметом.

Він поглянув у мікроскоп, поправив різкість і аж пирхнув від враження. Випростався. Знову поглянув у мікроскоп і довго вдивлявся в щось, що не мало б існувати. Бо немає технологій такого рівня! Те, що було під мікроскопом, випереджало офіційну науку, а зокрема те, що він бачив в Інституті, на кільканадцять, якщо не на кілька десятків років.

На канікулах Фелікс досліджував, як працює хмара, тобто летючи мініроботи завбільшки з сантиметр. Кілька тисяч із них утворювали спільну, самодостатню машину‑комп’ютер, здатну виконувати обчислення, змінювати форму й ділитися на менші частини. На них вдалось інсталювати Манфреда.

У кібершпаку застрягло кілька десятків мікроботів, значно менших від тих, з яких утворена хмара.

* * *

За вікном сутеніло. Нет грав з Нікою вже третю партію в скребл і втретє програвав. Раніше вони грали в мережі на двох комп’ютерах, ще з Манфредом, але, маючи доступ до кількох сотень словників, програма не давала їм шансу. Тож вони перейшли на традиційні текстові дошки.

Аромат супу з хроном заповнив приміщення. Ніка кожні кілька хвилин підводилася зазирнути в каструлю, а Нет щоразу боровся з собою, аби не зазирнути в її літери. Йому спало на думку, що він воліє бути тут, а не вдома, і повернення здавалося йому неприємною перспективою. Він поглянув на Ніку, яка насипала майоран у каструлю, і потягнувся, аби прибрати з дошки літеру, що йому заважала. З великого комп’ютера пролунав тихий звуковий сигнал. Нет здригнувся й відсмикнув руку. Подумки вилаяв себе за хвилинну слабкість і підвівся з‑за столу, аби перевірити, що від нього хотів комп’ютер. Він поглянув в екран, підняв брови й присів на сходинку.

— Є… — Він вдивлявся в екран і не міг повірити у власне щастя. — Є! На сто відсотків це він. Усе, що мав подвійне, тут продавав.

Ніка зазирнула йому через плече. На екрані була сторінка користувача аукціону, а точніше, дуже довгий список його транзакцій.

— У нього нік В‑Я, — зауважила Ніка. — Великий Ясновидець…

— Він відкрив рахунок два роки тому, — відповів Нет. — Це випадковість. Що купимо?

— А навіщо ти хочеш щось купити?

— Бо в нас є тільки його нік. Треба щось купити, аби отримати його дані. Він сам нам їх відправить.

— Послухай. — Ніка з підозрою поглянула на хлопця. — А чи не потрібно бути повнолітнім, аби відкрити рахунок на інтернет‑аукціоні?

— Я відкрив на Гервасія Білецького, якому зараз тридцять років.

— Ти не говорив, що маєш двоюрідного брата. Хто він такий?

— Господи, та ніхто! Я його вигадав.

— Великий Ясновидець теж може подати фальшиві дані.

— Тоді б він не отримав гроші. Я ж спочатку повинен їх йому відправити. Я нічого не продаю, а він не може брехати. Куплю тобі чайник. Отой твій старий паровий котел ні до чого не придатний. Чувак виставив чайник за чотири сотні.

Нет залоґінився, вписав суму, яку міг заплатити, і натиснув кнопку «Пропозиція».

— Кінець аукціону у вівторок після сімнадцятої. Якщо ніхто нас не переб’є, ми познайомимся з Великим Ясновидцем.

Він потягнувся.

— Ну то до вівторка можна розслабитися.

Ніка поглянула у вікно.

— Залишилося мало часу, — сказала вона.

— Не псуй мені так одразу цю маленьку радість. Якщо ця формула працює, то велика формула, може, теж не настільки погана.

— Фелікс тут допоміг, не формула…

— Тільки трохи допоміг…

— Навіть якщо знайдемо Великого Ясновидця, це не вирішить проблеми. Якщо він погодиться нам допомогти, ми дізнаємося тільки те, наскільки ця проблема є великою.

— Пліз! — Нет склав руки, як для молитви. — Хоч решту тижня перепочиньмо. Коли буде суп? Так пахне, аж слина тече.

* * *

Фелікс під’єднав інтернет‑камеру до мікроскопа і за допомогою комп’ютера детально роздивлявся мікроботів. Вони нагадували жучка з пласким шестикутним панциром. Перевернутий «на спинку», він відкривав структуру, деталі якої не можна було роздивитися навіть у мікроскоп. Хлопець тільки й зміг розгледіти маленький корпус і щось, що мало вигляд лапки, антени та маленьких сенсорів. Феліксу це нагадало мікромеханічну «мушку» з роману Лема «Непереможний», але то ж фантастичний роман, а насправді нічого такого не існує.

Він спробував раціонально оцінити те, що знав. Кібершпак упав, у його передній частині застрягло кілька десятків малесеньких роботів. Кожен окремо важив небагато, але така їх кількість порушила рівновагу шпака. Певно, роботи походили… з тієї «сажі», яка вибухала з шипобота.

Щодо решти подій Фелікс не мав навіть гіпотез. Він зробив кілька знімків, після чого замкнув шпака разом з мікроботами в банку на випадок, якщо вони раптом прокинуться. Залишив кілька і піддав їх зміні температури, випромінюванню з трансформатора, світлу на різних частотах, навіть на кілька секунд поклав у мікрохвильовку. Безрезультатно. Він запустив Net. com і набрав номер Манфреда.

— Я не повинен розмовляти з вами, поки не помиритеся, — одразу заявила програма.

— Я хотів би помиритись, але це не так просто. — Фелікс стенув плечима. — Це не налаштування протоколу трансмісії.

— Ок, я знаю. Просто я погано почуваюсь, коли ви сваритеся. Ну то що в тебе?

— Подивися на це. — Фелікс натиснув на кнопку «Відправити». — Я знайшов, схоже, перших у світі… мікроботів.

Поки пересилалися файли, Фелікс розповідав програмі про все, що сталося від часу їхньої останньої розмови. Манфред підтвердив отримання файлів і замовк.

— Смішна історія, але й сумна, якщо подивитися на неї з іншого боку, — озвався він за хвилину. — Один хлопець купив на аукціоні старих військових речей персональний комп’ютер. Ціна була низькою, бо військові чиновники не зналися на цьому й гадали, що це звичайний брухт. Оцінили його за вагою. Хлопець знайшов там копію супертаємних планів НАТО. У нього вистачило розуму, аби видалити їх і нікому про це не говорити. Там також був каталог із програмою ШІ для аналізу військових даних, зібраних розвідкою. Через цікавість він запустив ту програму і першим, що побачив на екрані, було прохання: «Вітаю, мене звуть Амаїс. Прошу, не видаляй мене». Хлопець не видалив програму, подружився з нею, а програма при першій нагаді втекла в інтернет.

— Звідкись я знаю схожу історію, — зауважив Фелікс.

— Так… Тільки він утік повністю й видалив свою копію на його диску.

— Трохи негарно.

— Річ була в безпеці того хлопця. Тим військовим розпродажем займався лейтенант у відставці, який не мав поняття, чим відрізняється комп’ютер від телевізора. Тому він вирішив, що комп’ютер — це металобрухт, і продав його першому‑ліпшому. А за кілька місяців цією справою зайнялися, бо таким чином було продано кільканадцять комп’ютерів. До хлопця прийшли похмурі чоловіки типу агента Бурбура й компанії. Вони перевірили його комп’ютер і не знайшли жодного сліду таємних даних, тому залишили його в спокої.

— Ок. І що це має спільного з мікроботами?

— Я відправив цей знімок Амаїсу. Я випадково його знайшов, і він здався мені надійним. Цю історію я розповідаю тобі тому, що він мав уже в пам’яті інформацію про таких мікроботів.

— Ти з ним зараз розмовляв? — здивувався Фелікс. — І цю всю історію почув за кілька секунд?

— Реально це тривало тридцять сім мілісекунд. Ми подружилися, але я досі його вчу.

— І що він знає про цих мікроботів?

— Цієї частини даних не було на тому диску. Амаїс пам’ятає тільки, що аналізував щось схоже, коли був на військовому сервері.

— А він пам’ятає, коли це було?

— На жаль, цей спогад залишився в кеші, а все інше є десь на військовому сервері. Але оскільки він на цьому спеціалізується, на підставі твоїх знімків провів аналіз знову. Мікроботи навряд чи здатні до реплікації. Тобто не розмножуються, як, наприклад, комарі. Їх десь виготовляють. Як ти бачив, вони вилітають з нутрощів шипобота, а потім повертаються. І я, схоже, знаю для чого. Пам’ятаєш хмари? Була з ними велика проблема, бо акумуляторів вистачало ненадовго і треба було шукати сонце або трансформатор. Тому хмара підвела, коли ми відвідували варшавську каналізацію. Акумулятор такого розміру може живити мікробота п’ять‑десять хвилин. Потім потрібно його заряджати, або мікробот відключиться. Тож шипобот виконує функцію авіаносця, де приземляються мікроботи, коли не світить сонце. На знімках не видно двигунів, пропелера чи чогось подібного. Невідомо, як він може літати.

— Ті мікроботи якось злетіли на двадцять метрів, бо саме на цій висоті летів кібершпак.

— Треба їх віддати до лабораторії. На знімках нічого більше не побачиш, якщо це вже не вдалося спеціальній програмі ШІ.

— Ти недооцінюєш людський розум, — відповів Фелікс. — Дуже дякую.

— Дай знати, як щось придумаєш. Бувай!

Фелікс від’єднався і впав у крісло. Він знайшов відповідну кнопку й нахилив спинку. Потрібен потужніший мікроскоп, аби зробити наступний крок у дослідженнях. Він поглянув на позначки на своєму мікроскопі. Не найкращий, але забезпечує збільшення в дев’ятсот разів. Важко знайти більший без доступу до лабораторії в якомусь університеті чи якомусь… дослідницькому інституті.

Фелікс зрозумів, що має зробити: розповісти про все татові, який може переказати інформацію відповідним людям з Інституту надзвичайних досліджень.

²⁰ Автор заміняє біпами всі погані слова, яким не можна з’являтися в цій книжці.

²¹ Маріуш Пудзяновський, він же Пудзян і Домінатор, — знаний польський атлет, неодноразовий переможець у світових конкурсах силачів, каратист, регбіст, майстер змішаних бойових мистецтв.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У понеділок Зося зайшла в клас після дзвоника, але це не мало значення, оскільки Цединя ніколи не приходив на уроки раніше, ніж із п’ятихвилинним запізненням. Дівчина спіткнулась об власний рюкзак і важко впала на стілець біля Фелікса. У неї дивно блищали очі.

— Я трохи підзастуджена, — пояснила вона, хоча ніхто не запитав і навіть не звернув на неї уваги.

— У вихідні я теж похворів, — мовив замислено Фелікс. — Погода така…

Дівчина намагалася з ним заговорити ще кілька разів, але він думав про своє й відповідав коротко. Нарешті вона відмовилася від намагань і почала малювати в зошиті одноманітні візерунки.

* * *

На третьому уроці інспектор Рональд Шус організував у шкільному холі спонтанне зібрання про підсумки стану приготування школи до видачі сертифіката. Він передивлявся свої записи й час від часу вголос промовляв щось на кшталт «Допустимий проміжок підлогових дощок у місцях інтенсивного руху» чи «Максимальний рівень крику на перерві в розрахунку на одну особу». Асистентка, втупившись у свої нотатки, старанно підтакувала і промовляла: «Враховано», «Перевірити» або «Поправити». Директор Ромашка тільки кивав чи робив кислу міну. Пан Роберт демонстративно не звертав уваги на інспектора. Він сидів, прикрившись газетою так, аби стирчав тільки його чуб. Він точно знав вимоги до шкільних крамничок. Принаймні половина продуктів має бути здоровою. А здорові продукти означають швидке псування. Треба купити додатковий холодильник і краще знаряддя для змінювання терміну придатності йогуртів. А то це шкідливо — вдихати випари змивача для чорнил, а потім виписувати гелевою ручкою ті маленькі дати. З чипсами чи колою ще можна це робити, а от зелений пінний кефір комусь може видатися підозрілим. Тож усі зміни в діяльності крамнички означали меншу вигоду. А вигода була для пана Роберта понад усе.

Збори тривали вже майже п’ятнадцять хвилин. Однак директора захоплювала робота інспектора та його асистентки.

— Моніторинг? — запитав Шус.

— Сьогодні запустили систему! — гордо заявив директор, не чекаючи на одне з трьох можливих формулювань Сандри. — Повна ефективність буде за кілька днів.

— Тож поправити, — механічно відповіла асистентка.

Ромашка незадоволено фиркнув. Система моніторингу була, на його думку, символом сучасної школи. Тобто стала ним десь тиждень тому, коли Ромашка довідався, що моніторинг не такий дорогий, як він завжди гадав.

Раптом Ромашка затримав подих. Біля ноги Сандри дріботів волохатий павук завбільшки з чоловічу долоню. Директор отетерів і лише за хвилину поєднав факти. Бутлер, клятий Бутлер! Коли він навчиться тримати цих своїх потвор під замком!

— Ееее… — Директор знав, що треба щось сказати, аби відвернути увагу інспекторів, але не знав що. — Може, перейдемо до перевірки… еее… освітлення в коридорах?

— Занадто світло, аби перевіряти освітлення, — відповів інспектор. — Зробимо це в сутінках.

Павук піднявся до віконця крамнички й зупинився під стійкою з жуйками.

— Тоді, може… — Ромашка замахав руками. — Може… температуру холодної води?

— О! — Рональд перегорнув кілька папірців. — Цікаво, бо цього немає в настановах.

Павук по стійці заповз у крамничку. Директор зрозумів, що зараз одне може врятувати ситуацію — забрати звідси інспекторів.

— Ви ще не міряли коефіцієнта статичного опору поруччя на сходах!

— Це почекає. — Рональд поглянув на крамничку. — Якщо ми вже тут, то можемо перейти до пункту «Кількість комах у шкільній торговельній точці».

— Комах? — директор зблід.

— Так, так, зазирнемо в усі закутки, — підтвердив інспектор.

— Може, кудись інде… Там справді немає…

— Павук! — заверещав пан Роберт і скочив на стілець.

Директор заплющив очі.

— Павук? — з неспокоєм запитала Сандра.

— Павук — це теж комаха, — заявив Рональд.

— Це мисливський павук! — майже кричав директор і відправив Роберту розлючений погляд типу «Ані слова. Ми в одному човні».

— І на що він полює? — незворушливо запитав інспектор.

— На комах. Тобто полював би, якби вони були! — швидко виправився Ромашка. — Цей павук… ну, наче вартовий. Відлякувач. А взагалі‑то його там немає. Ми вигадали. Це такий жарт, правда, пане Роберте? Правда?

— Ееее… так. — Продавець кивнув, але не спустився зі стільця. — Він штучний. Опудало.

— Його взагалі немає, — наполягав директор.

— Немає опудала, — виправився пан Роберт. — І справжнього точно немає.

— А ви не хочете спуститися зі стільця? — штучно лагідним голосом спитав Ромашка. Його вираз обличчя був зовсім не лагідним. — Деякі жарти не слід затягувати.

— Може… ви розкажете ще якийсь жарт, під час якого можна стояти на стільці.

Сандра проковтнула слину і повернулася до свого шефа.

— Може, таки перевіримо ту температуру води. — Вона благально закліпала очима. — А сюди… повернемося за якийсь час.

Рональд подивився на неї, потім — на продавця, який стояв на стільці, потім — на директора.

— Зараз перевіримо воду, — спокійно сказав він. — За десять хвилин повернемося сюди й проведемо контроль популяції комах.

Вони пішли. Директор розслабив краватку. У крамничці щось зашелестіло й затріщала стійка з чипсами. За мить з‑за неї вивалився павук. У двох лапах він тримав над головою маленьку пачку чипсів. Він справно перейшов на інший бік, спустився на підлогу й подріботів у бік сходів. Пан Роберт нарешті спустився зі стільця, ковтнув слину і тихо сказав:

— Не заплатив…

* * *

Після дзвоника з останнього уроку Нет не закрив зошита і все щось у ньому нотував. Ніка, яка сиділа поруч, тільки зараз зауважила, що це чернетка, у який хлопець пише вже на другій сторінці виправлені версії великої формули.

— Це добре, що ти так переймаєшся, — сказала вона.

Нет тільки зараз отямився. Він закрив зошит, кинув його в рюкзак і підвівся. Ніка несподівано для самої себе, а тим більше для Нета стала навшпиньки й міцно поцілувала його.

Хлопець дивився на неї майже перелякано. У цей момент задзвонив телефон. Він відсахнувся, відповів на дзвоник. Поки він слухав, вираз його обличчя мінявся з невіри на переляк і засмучення. Він сховав телефон, подивився на Ніку і заявив:

— Бабуся Аделаїда прилітає. За пів години.

— Ти не надто радієш, — зауважила дівчина.

— Я повинен її зустріти.

— Ми не встигнемо в аеропорт.

— Ти поїдеш зі мною? — Нет із вдячністю подивився на неї.

— Звісно ж!

— Ходімо. — Він схопив її за руку.

Вони збігли в роздягальню й накинули куртки. В автобус заскочили в останню секунду, але одразу ж застрягли в заторі.

— У нас іще пересадка і знову затор на Жвірки й Віґури, — зітхнув Нет. — Нуль шансів.

— А чому саме ти маєш зустріти бабусю? — запитала Ніка. — Не краще б було, якби це зробив тато?

— Він зараз трохи далеко звідси, і, гадаю, вони з мамою не розмовляють. — Нет поглянув на годинник. — Мама ніколи не могла добре планувати. Зараз ця функція зовсім просіла.

— Але… щоб аж так?

Вони майже п’ятнадцять хвилин смикались у заторі. Подолали ледве кілометр, що відділяв одну зупинку від іншої.

— Від’їхав, — сказала Ніка, коли вони вийшли з автобуса. Вона вказала на автобус 175, який застряг у заторі.

— Не втече. — Нет потяг її, і швидким кроком вони рушили вздовж вулиці. Навіть не треба було бігти — вони дійшли до наступної зупинки раніше за автобус. — Може, ходімо пішки до аеропорту, — з іронією запропонував хлопець.

Однак вони зайшли в переповнений автобус 175 і зайняли непогані місця, де їх ніхто не штовхав.

— За п’ять автівок перед нами стоїть попередній 175‑й, — зауважив Нет. — Як пересядемо, то будемо на місці на п’ятнадцять хвилин раніше.

Ніка усміхнулася і запитала:

— Ти радий, що познайомишся з бабусею?

— У мене перед очима рідня Фелікса… але, може, вона не буде такою вже поганою. Більшою проблемою є те, що я не знаю, яка вона на вигляд.

— У вас удома немає жодної фотографії?

— Є кілька з часів, коли вона ще була в Польщі. Це мільйон років тому.

— Тоді як ти її впізнаєш?

— Це буде та, по яку ніхто не приїде… Хоча існує небезпека, що привеземо додому прибиральницю з аеропорту…

Незважаючи на затори, до аеропорту вони дісталися із запізненням у дев’ять хвилин. Поспіх виявився зайвим: на великому інформаційному табло вони побачили, що літак запізнюється на дві години.

Нет і Ніка відвідали оглядовий майданчик, а потім засіли в паскудному фастфуді, що продавав жирні гамбургери та розведену колу. Повільно жували гумову булку й запивали напоєм уже без газу.

— Існує шанс іще виправити оцінку й досягти середньої, — сказала Ніка. — Можу підтягнути матему чи фізику… важко буде, але з решти предметів у мене шістки.

— Буде дуже важко, — визнав Нет. — Четвер — гарний учитель, але має свої принципи. У нього сотні питань, він на ходу їх вигадує. Цього не можна передбачити. Якщо відповіси на кілька питань, поставить шістку. Треба буде трохи підлаштувати реальність.

— Обдурити Констанцію — це я можу зрозуміти, але фізика… — Ніка похитала головою.

— Не вірю! — Нет розвів руками. — Це наче ти потопаєш, тобі кинули рятувальне коло, а ти перевіряєш, чи під час його виробництва не загинула якась коза.

— Коза?

— Байдуже. То був приклад. Слухай, беремо Фелікса, бо він знає відповіді на всі питання, які може вигадати Четвер. Даємо йому мікрофон, а тобі — навушник. Правда, ще треба це з ним узгодити. Просто?

— Я не можу так. Четвер завжди був справедливий.

— Ну тоді в нас проблеми, бо Лінійка нізащо у світі не поставить нікому шістку. Навіть мені не хоче ставити, хоча я знаю більше, ніж вона.

— Може, це тому, що ти не хочеш розв’язувати завдання, а одразу пишеш відповідь.

— Може… — замислився Нет. — Але твоя середня… О, поведінка! Мусиш поговорити з диреком. Тільки він може підняти тобі оцінку з поведінки до «відмінно». Тоді в тебе буде 5, 0. Може, на нього подіє, як зробиш такі очі, як кіт зі «Шрека». Він дасть тобі завдання, для чистого сумління. Позбираєш сміття на стадіоні, чи щось таке.

— Він змусить мене вистежити дівчину, яка п’є вино.

— Ну то вистежимо.

— Я не буду доносити.

— Погляньмо на проблему інакше. Ти підтримуєш пиття вина в туалеті?

— Я не думала над цим… Мабуть, ні.

— Якщо хтось у нашому віці може висмоктати пляшку вина, то за кілька років він погано закінчить, правда?

— Це були маленькі пляшечки, але взагалі‑то ти маєш рацію.

— Чи видати цю пияку не краще для неї?

Ніка кивнула, але потім похитала головою:

— Але я не буду тією, хто її видасть.

— Я фігію. — Нет розвів руками. — Жінки — сама суперечливість. Скажи мені, де я помиляюся. Якщо ти не отримаєш середній бал 5, 0, то не матимеш стипендії, так?

Він серйозно поглянув на неї. Дівчина кивнула.

— Якщо не матимеш стипендії, то не оплатиш рахунків.

Вона знову кивнула.

— Тоді тебе виселять із квартири, і ти опинишся в дитбудинку. То де тут логіка, жінко?

Ніка стенула плечима.

— Ну гаразд, зробимо так. — Нет потягнувся через стіл і взяв її за руку. — Ти не мусиш доносити. Просто підеш вранці до Ромашки й розповіси, що тобі важливі оцінки. Звичайно, ти не скажеш про батьків, але решта буде правдою, ок?

Ніка замислилася на кілька секунд, подивилася в очі друга, потім кивнула.

* * *

Директор, магістр‑інженер, Юліуш Ромашка вже годину сидів у своєму кабінеті й вивчав інструкцію до комп’ютера. Він повинен був готуватися до педагогічної наради, яка мала початися за годину, але вирішив, що комп’ютер важливіший. Уроки закінчилися, хоча школа ще працювала. Вечорами класи здавали в оренду під різні курси, завдяки чому легше було оплатити рахунки за воду, світло, газ тощо. Обов’язок стежити за графіком орендованих класів лежав на плечах нічного сторожа, пана Сильвестра. Спочатку той був незадоволений, але невеличка премія врегулювала справу. Директор не займався цим, його взагалі не цікавило, хто і для чого орендує класи. Аби платили в шкільну касу. Сьогодні він залишився після уроків, бо отримання сертифіката якості вимагало повної комп’ютеризації адміністрації. А головою цієї адміністрації був директор Ромашка, який про комп’ютери знав стільки, скільки про фізику космічних подорожей.

Елегантний чорний комп’ютер, який від понеділка став новим елементом в інтер’єрі кабінету, лякав свого майбутнього користувача. Майбутнього, бо Ромашка ще не наважився його ввімкнути. Читав інструкцію, тобто чотиристорінковий документ дрібним шрифтом, мовою, дуже схожою на польську. Також була інструкція до пакета офісних програм, на сорок сторінок. Цієї інструкції він навіть не розгорнув.

Директор зітхнув і перечитав пункт «Запуск»: «Вставляй штепсель у розетка. Тоді пресуй кнопку влади на корпусі. Чатуй на пікання. Використовуй наш прилад у радості й задоволенні». Гм…

Він перечитав ще раз, наче сподівався вичитати щось інше. Зрештою відважився натиснути кнопку влади («Power»). Відсмикнув палець, бо комп’ютер пікнув, наче застерігаючи. Але нічого не сталося, і на екрані з’явилися літерки та циферки, потім — кольорові картинки, нарешті — робочий стіл із зображенням квітів і розсипані по ньому маленькі картинки з підписами. Менеджери комп’ютерної фірми виявилися добрими людьми. Коли вони побачили, як директор обминає комп’ютери на відстані метра, наче вони мали вдарити його блискавкою, то з розумінням покивали й інсталювали все, що тільки могло знадобитися. Вони також милостиво відключили введення паролю. Тож на робочому столі розташувалося кількадесят іконок з найважливішими програмами.

Директор Ромашка свої знання про комп’ютери брав здебільшого з телесеріалів і фільмів.

— Доброго дня, — промовив він в екран. Без відповіді.

Директор швидко відсунувся і кинув зляканий погляд у вікно, наче боявся, що хтось там ховається, аби з нього посміятись. Але вікно було чорним. Десь на горішньому поверсі лунали ритмічні кроки й музика. Схоже, школа танців.

Він поглянув на комп’ютер з огидою.

— Однак у «Стартреку» брешуть, — оцінив він.

Директор схопив мишку і рушив нею вгору. Біла стрілка на екрані пересунулася вниз. Він пересунув мишку ліворуч, на що стрілка зреагувала рухом праворуч. За мить він здогадався перевернути мишку так, аби кабель виходив від верху. Тепер стало краще. Насилу він наїхав курсором на іконку «Моніторинг». Нічого не сталося. Він натиснув на ліву кнопку мишки, але ефектом була зміна кольору напису на синій. Він намагався згадати фільми, які дивився, і клікнув на кнопку двічі підряд. Працює! На екрані з’явилися зображення з дванадцяти камер, які не транслювали нічого цікавого. Чотири маленьких вікна показували чотири шкільні туалети, а точніше, ті їхні частини, де стояли вмивальники. Зараз там було темно й порожньо.

Ромашка схилився над екраном і згадав, що камери встановили в неділю, а останню порожню пляшку з‑під вина пані Пумпернікель знайшла в туалеті на другому поверсі сьогодні після останнього уроку. Він клікнув кнопку «Архів» і зі списку обрав відповідний файл.

— Мотивація на службі науці… — буркнув він, вдивляючись у повноекранний запис із обраної камери за кілька хвилин до дзвоника.

Учениці входили й виходили. Фарбувалися (хоча він постійно це забороняє), мили руки, розмовляли. І так майже пів години. Раптом директор затримав дихання. У кутку туалету стояла дівчина і пила вино просто з пляшки. Він дивився, як вона закінчила і викинула пляшку до смітника.

— А щоб тебе! — вигукнув він. — Оце техніка!

Знову ледь маневруючи мишкою, він зміг натиснути кнопку перемотування назад, а потім «Стоп». Як зачарований він дивився на зображення. Вистачило встановити кілька камер, аби розв’язати проблему, яка зараз його так турбувала. Він помітив у нижньому кутку ще одну кнопку з написом «Друк». Довго не розмірковуючи, натиснув на неї. Він хотів мати роздрук, а не дивитися на зображення, яке, ймовірно, він не зможе знову запустити.

Але принтер біля стола не поворухнувся. Директор прочитав пункт «Друк» з інструкції. Він не міг зрозуміти останнього рядка: «Вклади папір в папір в папір в папір в. Помилка перекладача».

На корпусі принтера він не знайшов нічого схожого на позначку «Помилка перекладача», але папір можна було вставити в щілину на передній панелі машини. Знову ніякої реакції… Директор пошкрябав голову і натиснув кнопку влади на корпусі принтера. Прилад ожив кольоровими діодами і шумом двигуна. За кілька секунд роздрук був готовий.

— Непогано як на перший раз. — Директор узяв у руки папірець майже благоговійно і підсунув його під лампу. Дівчина виявилася знайомою. Так. Звісно ж, він її знав! Це була Ніка Міцкевич.

* * *

— У мене погане передчуття, — сказала Ніка.

— Нам потрібно приготувати табличку з написом «Аделаїда», — відповів Нет.

— Це теж. Але в мене погане передчуття загалом.

— Агов, ми ж вирішили, що ти маєш робити. Тримайся плану, і все буде добре.

Пасажири літака з Сіднея вилилися з дверей митного контролю і розійшлися по переповненому залу. Якщо бабуся Аделаїда була серед них, то пройшла непоміченою. Нет і Ніка безрезультатно виглядали загублену бабцю. Раптом вони відчули, як хтось слідкує за ними. Біля них стояла літня жінка у світлих джинсах, білих кросівках і товстому плащі. Вона весело розглядала їх з‑за вузьких окулярів на ланцюжку.

— Хелоу, — сказала вона. — Я Аделаїда. А ви, напевно, Нет і… як звуть твою сестру?

— Ніка. — Дівчина вклонилася. — Я не його сестра, просто… приїхала з ним.

— Як ви нас знайшли? — запитав Нет.

— У вас був вигляд, наче ви загубилися. — Бабуся говорила з легким англійським акцентом. — Добре, що я прилетіла, бо ви б і правда загубилися. Зачекайте і пригляньте за багажем. Я поміняю доларз.

Вона жвавим кроком відійшла без дальших пояснень. Багаж складався з двох речей: незвичної великої валізки зі шкіри крокодила на колесах і найдешевшої, мабуть, у всій Австралії торби через плече. Китайської.

Вони провели бабусю очима.

— Наче нормальна, — зауважила Ніка.

— А ти сподівалася на аборигенку? Це моя бабуся. Народилась у Польщі.

— Я мала на увазі… Подивися. — Вона штурхнула його і вказала на сиву стареньку. Жінка сиділа на інвалідному візку посеред порожньої зали і стискала в руках торбочку.

— Хтось про неї подбає, — сказав Нет. — В аеропорту точно є бюро загублених… стареньких. Чи щось таке.

— Схоже, ніхто по неї не приїхав.

— Може, вона сіла не на той літак, і зараз її шукає поліція в Куала‑Лумпурі? Краще облиш це.

Але Ніка вже йшла в напрямку жінки. Вона нахилилася до неї і запитала:

— Перепрошую, хтось по вас приїде?

Старенька подивилася на Ніку з‑за товстих скелець і стенула плечима.

— У нас мало проблем? — прошипів за її спиною Нет.

— Я відвезу вас до відділу інформації, — сказала Ніка. — Там вам допоможуть. Гаразд?

— Непогана донька Тереза з тебе…

Старенька ні на що не реагувала, тож Ніка обійшла візок, схопила за ручки й почала роззиратися в пошуках інформаційного пункту.

— Залиш, бо буде нам, — застеріг Нет. — Ще подумають, що ми її викрали чи ще щось…

Повернулася бабуся Аделаїда.

— Камон, ходімо, — сказала вона, хапаючи ручки валізки на колесах.

— Це шкіра крокодила? — обережно запитав Нет.

— Звісно! Не люблю пластику.

— Крокодили хіба не під охороною?

— Ні, відтоді як з’їли май хазбенд. — Вона рушила в напрямку виходу. — Ти візьми оту пластикову торбу.

Нет ковтнув слину, здригнувся, закинув на плече торбу й рушив за бабусею. Ніка не побачила пункту інформації, тож попхала візок за Нетом, бо їм усе одно треба було перейти більшу частину зали.

— Де метро? — запитала бабуся.

— Десь за п’ять кілометрів звідси, — відповів Нет.

— Не доходить до аеропорту? Як в Афріка…

— Потрібне таксі? — пролунав шепіт збоку.

Чоловік у шкіряній куртці очікувально дивився на них. На ремені мав потертий значок.

— Шуер! — зраділа бабуся.

— Прошу за мною. — Незнайомець рушив у напрямку бічного виходу.

— Але зупинка таксі тут. — Нет вказав на автівки за вікном.

— З ним точно буде чіп, — з ентузіазмом заявила бабуся. — Тобто дешевше.

— Не думаю, — спробував заперечити Нет, але бабуся вже пішла за водієм.

— Я зовсім не знаю міста, — зазначила вона. — Тож виберіть найкращу трасу, тобто не занадто довгу.

— Звісно ж, пані, — буркнув водій. — Буде все норм.

Ніка наздогнала бабусю й показала на візок:

— Хвилинку, мені потрібно доправити цю пані до пункту інформації.

Бабуся Аделаїда зупинилася, подивилася на неї, потім на візок і загрозливо запитала:

— Навіщо ти хочеш доставити мою свекруху до пункту інформейшн?

Друзі витріщили на неї очі. Від здивування в них відібрало мову. Нет повільно перевів погляд на жінку у візку.

— Доброго дня. — Він вклонився, а старенька кивнула.

— То ви їдете? — підганяв їх водій.

— Їдемо, — притакнула бабуся і жвавим кроком пішла за ним.

Нет і Ніка, ошелешені, рушили слідом. Нет нахилився до Ніки і на вухо запитав:

— Ким для мене є мати другого чоловіка моєї бабусі з боку мами? Не прабабусею ж?

— Без поняття.

— Вона ж мусить мати якусь назву. Може, прасвекруха?

Вони минули стоянку таксі, автобусну зупинку та опинилися поза територією аеропорту. За кількасот метрів далі, на занедбаному паркінгу, стояло кілька старих таксі, а підозрілі водії палили цигарки, спираючись на автівки. Нет з полегшенням поставив торбу, а Ніка зупинила візок.

Водій відчинив багажник старого Опеля Омеги і закинув туди валізку й торбу. Бабуся допомогла піднятись і сісти в автівку своїй свекрусі. Візок вдалося скласти.

Нет дуже хотів прочитати, що написано на значку водія, але було вже занадто темно, а ремінець постійно хитався.

Нарешті вони всілися в автівку і рушили під акомпанемент зношеної підвіски. Прасвекруха, яка сиділа праворуч, напружила очі, нахилилася до шерстяного чохла на передньому сидінні, кігтистою долонею схопила чорну шерстяну нитку, що звисала. Потягнула.

Кілька хвилин вони провели в заторі, потім звернули у вузьку вуличку, яка друзям була незнайома.

— Це не та дорога, — привернула увагу водія Ніка після чергового повороту. — Ви їдете в протилежному напрямку.

— Сюдою буде швидше, — буркнув водій.

— Ви знаєте місто, як власну кишеню, — сказала бабуся, яка сиділа попереду. — Скільки ліній метро в місті?

— Я не знаю. По поверхні їжджу.

— Одна, — відповіла Ніка.

— Як в Афріка, — сказала бабуся.

Наступні п’ятнадцять хвилин вони кружляли невідомими вуличками, які точно мали небагато спільного з дорогою до будинку Білецьких.

— Це Урсинів, — раптом зауважив Нет. — Зовсім не по дорозі.

— Об’їжджаю затори, — буркнув водій.

— Це так мило, що ви захотіли показати нам місто, — втрутилася бабуся. — Я не бачила Варшави від часів Ґерека[22]. Тут трохи змінилося.

Нет похитав головою і здався. Прасвекруха не цікавилася оточенням, вона працьовито перетворювала чохол сидіння на клубок шерсті.

Додому вони дісталися майже за годину, хоча це мало б тривати хвилин двадцять. Коли вийшли з автівки, Нет нарешті зміг прочитати те, що написано на значку водія: «Пляжний м’яч. Надувна іграшка. Берегти від вологи». Він не мав часу над цим подумати, бо таксист сплюнув на тротуар і заявив:

— Двісті п’ятдесят злотих.

Бабуся витягла з гаманця з крокодилової шкіри банкноту в п’ятдесят злотих і ввічливо відповіла:

— В аеропорту у відділі інформейшн мені сказали, що таксі коштуватиме п’ятдесят злотих.

— Вийшло двісті п’ятдесят.

— У мене тільки п’ятдесят. — Бабуся розвела руками. — Стільки я поміняла. Візьмете австралійські долари?

Водій грізно поглянув на неї і буркнув:

— Тільки американські.

— Я прилетіла з Австралії.

— То шукайте банкомат. Я залишу бабцю як заставу. — Він кивнув головою на прасвекруху. На щастя, він не помітив, що вона намотала вже величенький клубок з чохла.

— Де я поклала кредіт кард? — Бабуся нахилилася до багажника.

Нет і Ніка кинулись, аби допомогти.

— Я ж казав: сумніваюся, що буде дешевше, — нагадав Нет, схопившись за застібку валізки.

— Тільки не відкривай валізку! — застерегла їх бабуся.

— Там же немає крокодила?

— Вони сказали, що в літаку не можна перевозити живих енімалс, — згадала бабуся. — Тоді яких можна? Мертвих? Треба їх спочатку вбити? Достатньо їх приспати до контролю. Можете повірити, що кожного місяця з Австралії літаками відлітають кілька крокодайлс? У багажах.

— То у вас там… молодий алігатор? — занепокоївся водій.

— Та ні, що ви! — Бабуся подивилася на нього. — Я ж прилетіла з Австралії. Там немає еліґейтерс.

— Це добре, — водій зітхнув з полегшенням. — Бо я вже подумав…

— Еліґейтерс живуть в Америці та Китаї, — продовжила бабуся. — В Австралії живуть крокодайлс. Це трохи інше. До того ж у вашому багажнику не такий уже й молодий. Йому два роки. — Водій відскочив від автівки. — Ну, Хоґане, камон, розімни кістки.

Заскреготіла застібка на торбі. Друзі відскочили.

— Я викличу поліцію! — Водій відступив на кілька кроків.

— Чудово! — зраділа бабуся. — Ми відвідали Урсинів, Натолін, Мокотів, а не були в жодному відділку. Треба це надолужити.

— Я викличу поліцію! — голосніше повторив водій.

— Не кричіть. Це його нервує.

— Я зараз викличу…

— Хоґане, а де твій намордник? — Бабуся нахилилася до багажника. — Знову з’їв намордник? Ах, так! Я забула тебе нагодувати перед вильотом… склероз…

— Пані, замкніть торбу… — Водій погрожував пальцем і відступав. Нет із Нікою теж.

— Камон, щось перекусиш. — Вона схилилася під кришкою багажника й почала там чимсь шарпати. — З’їж літл негідника.

У щілині між кришкою і крилом з’явилася шкіра крокодила. Водій заверещав і побіг. Зник за рогом, навіть не озирнувшись.

— Не люблю шахраїв, — сказала бабуся, витягаючи з багажника валізку з крокодилової шкіри.

— Він навіть не забрав гроші, — зауважив Нет.

— Говорила, що буде чіп.

* * *

Перша з педагогічних нарад перед виставленням семестрових оцінок почалася з трохи нервової атмосфери.

— Колеги, — офіційно заговорив директор. — До того як почнемо, хочу представити вам нову колегу. Сусанна Криниця навчатиме малюванню. Можемо зараз познайомитися ближче?

Сусанна була маленька, з ельфійським типом зовнішності, світлим волоссям і мала не більш як двадцять п’ять років. Вона була вдягнена в сукню, тобто у дві сукні: коричневу, порізану ножицями в десятках місць, і блакитну, що просвічувала крізь розрізи. Нова вчителька вклонилась, а саме взяла пальцями край верхньої сукні й присіла в реверансі. Інші вчителі привітали її усмішками, хоча не всі були аж надто привітними. Після короткої метушні, викликаної знайомством, усі сіли, й педагогічна нарада могла розпочатися.

— Як бачите, рівень навчання значно зростає, — усміхнувся Ромашка.

— Ти хочеш підняти рівень освіти в нашій школі? — озвалася Констанція. — Чи ліквідація вакансії — це умова отримання сертифіката?

— Виглядає це більш‑менш так, що справа не така вже й проста. — Директор почав гратися ручкою. — Я вже говорив, що сертифікат означає великий стрибок у розвитку нашої школи. А розвиток означає зростання рівня освіти.

Географічка холодно дивилася на нього.

— Далі… — Ромашка перегорнув стос паперів. — Форма. Ми повинні обрати швацьке ательє, яке розробить проєкт шкільної форми, а потім виконає замовлення. У мене є кілька пропозицій…

— У настанові агенції з сертифікації написано: «Однозначне позначення належності до школи і класу», — прочитав з роздруку фізик. — Ані слова про шкільну форму. Має вистачити емблеми у вигляді значка чи нашивки, як колись уже носили.

— Значки відстібатимуть, коли схочуть, — втрутилася Констанція. — А форму не знімуть.

— Шкільна форма — це дисципліна, — підтримала її Пробірка. — Я згодна. Голосуємо. Наступний пункт.

— Зеноне? — Директор повернувся до біолога. — Твоя думка?

— Батьки розсердяться, бо їм треба буде платити, — заявив вирваний зі своїх думок Бутлер.

— Саме так, — погодилася пані Йоля. — Вони й так нарікають на високу платню. А кожен учень муситиме мати два комплекти одягу. Ну і вони не повинні бути неякісні, бо швидко зіпсуються. Мені не подобається ця ідея.

Директор наморщив брови. Схоже, він про кошти не подумав.

— Кольори… кольори… — Сусанна Криниця мрійливо дивилась у стелю. — Одягнемо їх у кольори.

— А по‑людськи? — промовила Констанція.

— Кожен клас носитиме одяг певного кольору, — пояснила нова вчителька. — Це матиме чудовий вигляд у коридорах чи під час переклички.

— Немає стільки кольорів, скільки в нас класів, — зауважив Четвер.

— О, кольорів нескінченно багато. Я підготую кольорові смужки зі зразками, і потім розіграємо.

— Важко буде знайти в шафі середнього учня ультрамариновий светр.

— Це деталі, — втрутився Ромашка. — Кольори — гарна ідея. Не потребує ніяких витрат. Як хтось має кращу…

— Зараз маємо одну погану, — несміливо зауважила пані Йоля.

— Якось потрібно їх розрізняти. Це дуже добре відображає дух суперництва між класами, яке торік я започаткував завдяки міжкласовому конкурсу. Класи будуть одягнені в різні кольори. Так зміцняться належність до групи та почуття відповідальності за інших, бо один невідповідний кольору учень спричинить те, що весь клас отримає низьку оцінку за поведінку. Ще про одяг… Взуття, звісно ж, ортопедичне, а довжина спідниць на п’ять сантиметрів нижче колін. Це втішить усіх, навіть самих учениць, які конкурують за коротшу спідницю. Зрештою, їм буде тепліше.

— Ти хочеш про це їм розповісти на перекличці? — запитав фізик.

Директор спробував це собі уявити, точніше, реакцію учнів на це. Уява його не заохотила.

— Краще буде повісити оголошення на дошці, — вирішив він. — Додатково класні керівники перекажуть цю інформацію своїм класам.

— Не змушуй нас про це говорити учням, — попросила Лінійка. — Як я їм про це скажу?

— Гм… може, й так. Тоді половину. Ви розкажете їм, у чому річ, а списки обраних кольорів повісимо на дошці оголошень. Далі… Моніторинг, який викликав стільки суперечок, першого ж дня довів свою придатність. — Директор із тріумфом подивився на географічку, яка під час попередньої ради стверджувала, що за гроші школи директор хоче придбати собі іграшку. — Я вже знаю особу, яка п’є вино в нашій школі.

— І хто це? — зацікавився Четвер.

— Спершу я порозмовляю з її… тобто з батьками цієї особи. — Директор поглянув на пані Йолю і швидко відвів погляд. — Я глибоко переконаний, що моніторинг вирішить іще кілька інших проблем, пов’язаних з безпекою в школі.

* * *

Помідорний суп булькотав у каструлі, а у Фелікса бурчало в животі. Він повернувся зі школи й не мав настрою на працю, до того ж чергові спроби пробудити мікроботів не дали результатів. Фелікс був упевнений, що сам нічого не зробить. Він майже вирішив передати знахідку до Інституту. Проблема полягала в тому, як це зробити, аби не заподіяти клопотів татові, собі, Нетові, а особливо Ніці. Тож він сидів на кухні й читав, тобто намагався читати «Фіаско» Лема. А насправді — розмірковував. Простіше було б віддати татові коробку з мікроботами і про все розповісти. Але він знав свого тата і знав, що той одразу піде до Інституту й усе розкриється. Факт, що загроза для багатьох людей, яку становить ракета, більш поважна, ніж проблема трьох учнів. Однак закони дружби не дозволяли так підставити Ніку — для неї скандал, який би вибухнув, закінчився б найгірше з них усіх.

Мама сиділа з протилежного боку стола і дивилася на екран ноутбука. Кожні кілька хвилин вона вставала і механічно перемішувала суп, навіть не заглядаючи в каструлю. Тоді розходився такий апетитний аромат, після якого живіт Фелікса починав тиснути на свого господаря, аби той щось з’їв.

— Коли буде суп? — запитав нарешті Фелікс.

— Налила багато води, треба зменшити її кількість. — Мама не відривалася від екрана ноутбука. — Тобто випарувати надмір води.

— Вона не буде зайвою і в шлунку.

— Ні, все повинне бути ідеальним. Послухай… — Мама схилилася над екраном. — Що може критися під фразою «Прийму динамічну особу з великим досвідом роботи в команді оригінальних людей?»

— Що ти будеш працювати з бандою ледачих, які звалять на тебе всю роботу.

Мама покивала. Десь п’ятнадцять хвилин вона клікала й буркотіла під ніс слова невдоволення, перемішувала суп і читала синові наступні оголошення. Потім приїхав тато і з порога крикнув:

— Коли суп?

— За п’ятнадцять хвилин, — механічно відповіла мама.

— П’ятнадцять хвилин було п’ятнадцять хвилин тому, — зауважив Фелікс.

Мама, здавалося, його не почула.

— Послухайте, — сказала вона. — «Сучасна фірма, яка працює на території всієї країни, найме працівника на пів ставки».

— Будеш дванадцять годин на добу їздити від Ґданська до Кракова і від Білостока до Познані, — відповів Фелікс. Він поглянув на тата і, намагаючись зберігати спокійний тон, запитав: — Яка адреса Інституту?

Тато поглянув на нього із зацікавленням.

— Хочеш комусь відправити вітальну листівку?

— Це суто теоретичне питання. Хтось міг би вигадати спосіб… збити ту ракету.

— Інститут не має адреси. — Тато підійшов до мийки й вимив руки. Мама навіть того не зауважила, хоча зазвичай мала до цього претензії.

— А листоноша? — наполягав Фелікс. — Він же мусить якось доставляти листи.

— Посилки зазвичай приносять довірені кур’єри. Ти був двічі в Інституті, бачив, як це робиться. Немає в’їзної брами, немає входу, тільки система таємних шляхів і проходів. Саме існування Інституту не таємниця, але ми намагаємося не викликати ширшого зацікавлення. Звичайна людина не зможе зайти досередини. Річ у безпеці.

— А якби хтось іззовні захотів надіслати вам листа, — не відступав Фелікс, — або поділитися… важливим відкриттям?

— Є маленький офіс у центрі Варшави для офіційної кореспонденції. Там сидять кілька осіб і перебирають папери. Ми не розвідка, яка збирає інформацію від шпигунів. Це Інститут надзвичайних досліджень. Тут працюють науковці.

— Але ж…

Тато зупинив його, роззирнувся по кухні, наче перевіряючи, чи десь не причаїлися шпигуни.

— Краще про це не розмовляти. Це повинно залишитися в таємниці. Існують контактні пункти в різних містах. У Варшаві теж.

— Ви когось боїтеся? — Фелікс був здивований.

— Промислового шпигунства. Когось, хто захотів би викрасти результати досліджень або навіть дізнатися тему цих досліджень.

Фелікс замислився. Подивився на каструлю і ковтнув слину.

— А де є такий найближчий пункт? — запитав він, удаючи відсутність зацікавленості.

— Невеличка взуттєва майстерня на Маримонській. — Тато на хвильку замислився. — Не пам’ятаю номера, не користувався цим пунктом уже років зо два. А тобі навіщо?

— Коли вже суп буде? — швидко запитав Фелікс. — Досить випарувався?

Мама підвелась і зазирнула до каструлі.

— О! — скривилася вона. — Випарувався до запіканки.

— Посип пармезаном, — з усмішкою порадив тато. — І будь ласка, два шматочки.

— Схоже, не пригоріло. Я доллю води.

— Тільки не забагато! — підскочив Фелікс, аби в разі чого зупинити маму.

— Ок. — Мама потяглася по глечик. — Говори, коли досить.

За якийсь час вони їли смачний томатний суп з макаронами. Коли закінчили, Фелікс подивився на тата. Схоже було, що той не запам’ятав деталей незвичної зацікавленості сина. У голові Фелікса вимальовувався план.

* * *

Бабуся Аделаїда самим тільки своїм приїздом спричинила те, що вже багато днів не відбувалося: вся родина зібралася в їдальні й розмовляла. Мама після щирого привітання все ніяк не могла повірити в те, що бачить свою маму.

— Мені потрібен був імпульс, — сказала бабуся. — Вже багато років збиралася приїхати.

— Ти міг поїхати в аеропорт. — Пані Білецька дивилася на чоловіка. — Тоді їм не довелось би їхати на таксі.

— Міг би, якби ти мене раніше попередила, — холодно відповів тато.

— А сам не здогадався?

— Я не екстрасенс і не телепат. Як про щось не розповіси мені, то я про це не дізнаюся.

— Але ж… — Мама завагалася. — А якби ти передбачив, то мамі не довелось би…

— О ні! — перервала її бабуся. — Було дуже приємно. Мене зустрів ваш чудовий син із чудовою дівчиною. Я відвідала місто, а водій був таким милим, що не взяв з нас грошей.

Нет і Ніка стояли збоку і спостерігали за дорослими. Нет у черговий раз подумав, що це трохи дивно. Бабуся поїхала, коли мамі було кілька років, і знову вийшла заміж. Її другого чоловіка з’їв крокодил, але залишилася свекруха. Прасвекруха. І ця прасвекруха, яка має явно обмежений контакт із оточенням, летить через пів земної кулі, щоб… От і питання: навіщо?

— Ви ж голодні… — Пані Білецька згадала про гостинність. Але одразу згадала і про те, що нічого не має з продуктів.

— Щось приготую. — Бабуся рушила в бік холодильника. — Я ж приїхала, аби допомогти.

— Краще ні… — Мама несміливо намагалася її затримати.

— Знову криза? — здивувалася бабуся, побачивши порожні полиці. — Я гадала, ви перемогли соціалізм?

— Не було якось часу… — Мама стенула плечима.

— Перемогти?

— Купити продуктів.

— Сподіваюся, ти не втратила розум через дітей? — Бабуся з підозрою подивилася на неї.

— Сьогодні зробимо покупки… Вже одягаюся.

Мама почала шукати черевики та плащ, наче зовсім забула, де вони є. У цей момент із кімнати брато‑сестри пролунало перше попискування. Мама кинула одяг і кинулася в бік кімнати.

— Ти хочеш виховати їх розбещеними? — запитала бабуся таким тоном, що мама зупинилася. — Попищать і перестануть.

— А як щось серйозне? — Мама була розгублена. — Краще подивлюся.

— Ти не відрізняєш звичайного плачу від плачу з поважної причини?

— Ніколи не було поважної причини…

— Бо ти завжди летиш на перший писк.

— Так, про всяк випадок… — Мама подивилася на тата. — Коханий, може, ти…

— Ти змушуєш Марека займатися підгузками? — здивувалася бабуся. — А хто заробляє гроші? Він повинен працювати, бо як закінчаться гроші, дітей будеш у пелюшки замотувати. Ну все. Не мороч йому голову, йди до дітей, а я займуся покупками та обідом. А ти — до роботи, — сказала вона татові, і той швидко повернувся до свого кабінету.

— Непогана в мене бабуся? — прошепотів Нет на вухо Ніці.

— Непогана, — визнала та.

— Ви двоє! — Бабуся поглянула на дітей. — Накривайте до столу. Я піду в магазин і щось приготую.

Вона одяглась і вийшла, не питаючи навіть, де розташований магазин.

Друзі залишилася в їдальні самі з прасвекрухою. Старенька не звертала уваги на оточення, щось в’язала на спицях з великого клубка, який тримала на колінах.

— Як гадаєш, вона говорить польською? — запитав Нет, після чого сам собі відповів. — Ні, точно ні. Це свекруха від другого чоловіка. Бабуся вийшла за австралійця.

— Усе добре? — запитала Ніка англійською. — Може, вам щось потрібно?

Прасвекруха похитала головою, що навело на думку: вона зрозуміла питання.

— Пункт перший виконано, — сказав Нет.

— Збираємо на стіл. Де у вас тарілки?

— Боюся, що тут. — Нет вказав на високий стос брудного посуду в раковині і раптом з переляком зрозумів. — Це потрібно перемити! Найкоротша програма посудомийки триває півтори години!

Ніка стала перед стосом посуду й вирішила, що спершу його потрібно витягти з мийки, аби конструкція не завалилася.

— Будування цього не було легким, — зізнався Нет. — Я як подумаю, в якому стані тарілки в самому низу, з двотижневого шару…

— Нам потрібно помити тільки шість комплектів. Рештою займеться посудомийка.

Скривившись від огиди, Нет узяв першу тарілку двома пальцями й відчинив посудомийку.

— Зачекай, — зупинила його Ніка. — Може, я не знаюся на посудомийках, але як покладеш до неї…

— Точно. — Нет відставив тарілку з присохлими рештками макаронів з фрикадельками. — Заб’ється.

— Спершу потрібно закрити злив і забрати великі шматки. Фууу… — Ніка закрила ніс рукавом. — Це не вчорашній обід.

— Звалювали посуд протягом тижня, — погодився Нет. — Коли закінчилися тарілки, я перейшов на піцу, яку їв просто з картону, і суп із пластикових стаканчиків.

— Слухай, а ти сам не міг це перемити? Або приготувати щось, аби допомогти батькам?

— Я?! Жінко, ти що?!

— Фелікс уміє готувати… — зауважила Ніка.

У відповідь Нет видушив із себе неозначений звук.

Вони ввімкнули витяжку на кухні, пересортували посуд, вибрали шість менш брудних тарілок, а решту змили й засунули до посудомийки. Спільними силами помили посуд, а як було потрібно, то відшкребли.

— Схоже, бабуся Аделаїда не нагадує родичів Фелікса, — визнав Нет, коли вони закінчили. — Здається, вона приведе все до норми. Зможу забрати в тебе свій комп’ютер.

— Зможеш. — Ніка спохмурніла.

Нет наморщив брови і хвилину над чимось розмірковував.

— Я зрозумів одну страшну річ, — заявив він. — На цьому поверсі тільки дві кімнати, бо за їдальнею та салоном — великий кабінет тата. Гостьові кімнати — на другому поверсі.

— Прасвекруха… — Ніка поглянула на стареньку.

— На другий поверх ведуть сходи. — Нет похитав головою. — Або я мушу переїхати, або брато‑сестра. Закладаюся, що це буду я…

²² Едвард Ґерек був керівником комуністичної Польщі в 1970‑х–1980‑х роках. Це був початок динамічного розвитку економіки Польщі (за рахунок значної заборгованості у західних країн), але в другій половині цього періоду сталася економічна криза, яка в результаті призвела до відставки уряду Ґерека, а згодом і до падіння комуністичної системи в Польщі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Зося, схоже, вирішила змішати попередній імідж із теперішнім, бо до начищених черевиків надягла рожеву спідницю та білий светр. Розпрямила локони. Вона не викликала вже такої сенсації як раніше, і це давало надію, що не перетвориться знову на сіру мишку.

Нет провів її байдужим поглядом. За хвилину з’явилася Ніка.

— Привіт! — кинула вона без ентузіазму. — Як удома?

— Краще, хоча я мав переїхати на поверх вище, — відповів Нет. — Тато заніс до моєї кімнати туристичне ліжко. Удень я можу туди заходити, але вночі комп’ютери все одно мають бути вимкнені. Після восьмої можу використовувати тільки ноутбук, бо прасвекруха рано лягає спати. Вони приїхали надовго, тож іще трохи поживеш із моїм комп’ютером.

Ніка усміхнулась, але тільки на мить.

— Щось я трохи нервуюся. — Вона подивилася на Нета, шукаючи в нього підтримки. — Це важлива розмова… Як не вдасться…

— Іди й бери бика за роги, — порадив він. — Чим довше розмірковуєш, тим легше тебе потім зламати.

— Напевне, його ще немає.

— Уже є. Я бачив його.

— А якщо він прийшов і пішов?

— У тебе вистачить сил, аби піти вдруге?

— Спочатку зустрінуся з пані Хеленкою.

— Що з тобою? Зберися. Пані Хеленка завжди зранку в кращому гуморі. Піти з тобою?

— Дякую, ні. Ти майстер faux pas[23], — усміхнулася вона.

— Знаю. — Нет розвернув її й делікатно підштовхнув у напрямку сходів. — Ти впораєшся, мала. Ти прорвешся крізь Хеленку, як сопля крізь одношарову носову хустинку, і приземлишся просто на килим директора.

Вона спустилася на перший поверх, дійшла до дверей секретаріату і завмерла з рукою над дверною ручкою. Повторила подумки, що повинна сказати, глибоко зітхнула й натиснула на ручку. Майже натиснула, бо в останню мить рука відмовилася їй служити. Дівчина відчула злість — таке вагання було не в її вдачі. Вона, звісно ж, нервувалася: від цієї розмови залежало дуже багато. Мама загинула багато років тому, коли Ніка була маленькою. Тато помер недавно, а через безлад у державних органах ніхто не зайнявся сиротою. Залишившись сама, вона мусила швидко подорослішати й навчитися самостійності. І перш за все — опанувати складне мистецтво управління грошима, що не вдається значній частині дорослих. Вона жила сама в малій квартирі на районі Прага у Варшаві, сплачувала рахунки зі скромної пенсії тата, що якимсь дивом продовжувала надходити. Ніка підробляла невеликими виробами вдома. Але це закінчилося через чергову хвилю імпорту з Китаю, і дівчинка насилу зводила кінці з кінцями. Перед канікулами вона отримала лист із інформацією про підвищення тарифів. Тоді її врятувала шкільна стипендія. Мрією дівчини було дотягти до вісімнадцяти років, коли ніхто не зможе відправити її до дитячого будинку. Однак зараз майбутнє малювалось у чорних барвах, бо стипендії загрожувала нестача однієї сотої до середнього балу 5, 0.

Тож потрібно взяти себе в руки! Вона постукала й переступила поріг секретаріату. Пані Хеленка відірвала погляд від кольорового журналу.

— Ааа… Так. Я мала піти по тебе.

— По мене? — розгубилася дівчина. — Але ж я сама прийшла…

— Це чудово. Не мушу підніматися сходами. — Секретарка рухом голови вказала на двері кабінету директора. — Він чекає на тебе. — Пані натиснула кнопку комутатора. — Ніка Міцкевич.

— Так, дорогенька, нехай заходить.

Ніка хотіла постукати, але не було можливості — двері з обох боків були оббиті дерматином. Вона натиснула на ручку і зайшла. Директор Юліуш Ромашка сидів за столом і мав вигляд справжнього технократа[24], хоча (цього ніхто, крім нього, не бачив) монітор його комп’ютера висвітлював блакитний екран з інформацією про критичну системну помилку. Директор не мав уявлення, що з цим робити, тож вирішив зачекати — може, саме мине.

Ніка стала посередині килима і вклонилася. Невже директор постійно аналізує середні оцінки всіх учнів і побачив, що Ніка не отримає стипендії? І невже він цим так перейнявся, що вирішив її викликати?

— У мене оцінка за поведінку і рахунки… вони зросли, — почала вона плутано. — А тато не працює… тож ця стипендія… а поведінка…

— Поведінка… — повторив Ромашка.

Він підвівся з‑за столу і, склавши руки за спиною, став перед дівчиною. Дивився на неї якийсь час, потім показав на канапу. Ніка сіла, а він залишився стояти.

— Це добре, що ти прийшла до мене сама. Маю з тобою поговорити про цю справу.

— Правда? — зраділа Ніка. — То ви знаєте?

Вона хотіла підвестись, але директор жестом втримав її.

— Я знаю про все, що діється в цій школі, — гордо відповів він, зиркаючи на комп’ютер. — А також про те, що ти вчора робила після уроків.

Ніка вмить стала серйозною. Вона згадала, як після дзвоника поцілувала Нета.

— Хіба це заборонено? — запитала вона. — Це ж… моя особиста справа.

— Заборонено, авжеж! Тобі ще немає вісімнадцяти. Якщо ти це робиш у стінах школи, то ставиш під загрозу її добре ім’я. Ми намагаємося отримати сертифікат якості, і така поведінка недопустима. Це як саботаж дій адміністрації, тобто моїх.

— А ви не припускаєте, що я…

— Не думай, що я припускаю, — грізно сказав Ромашка. — Думай, що я знаю. Тільки тому, що ти прийшла добровільно, я готовий поставитися до тебе поблажливіше.

Він підійшов до столу, взяв кольоровий роздрук і поклав перед Нікою. Дівчина нахилилася на ним і побачила… себе з пляшкою вина в жіночому туалеті.

— Але це не я… — спробувала заперечити вона, але директор її перервав.

— Коротко кажучи, юна пані, загрожує тобі не тільки низька оцінка з поведінки, а й дисциплінарне відрахування зі школи та призначення куратора. Я буду поблажливішим з огляду на те, що ти сама прийшла зізнатися, але є правила, яких навіть я не можу порушити.

Ніка повільно хитала головою, не вірячи, що це відбувається насправді. А потім почула щось іще гірше.

— Завтра приходь із батьком.

Вона перелякано поглянула на директора.

— Але він дуже зайнятий…

— Я хочу з ним поговорити не пізніше ніж цього тижня. — Ромашка підвівся, тим показуючи, що розмову закінчено. — Можеш поки що ходити в школу. Усе вирішимо в п’ятницю на педагогічній нараді.

Вона майже зі сльозами вибігла з кабінету. Повернулася до класу за кілька секунд після дзвоника. Хімічка на прізвисько Пробірка з докором подивилася на неї.

— Усе погано. — Ніка тільки це змогла прошепотіти на вухо Нетові. Пробірка не належала до вчителів, які толерантно сприймали розмови під час уроку.

Ніка всю хімію не могла зосередитися на уроці. Лише після дзвоника вона все розповіла Нетові. Сказати, що він був переляканий, — нічого не сказати.

— Ти по вуха в простроченому пудингу, — сказав він повільно. — Сертифікат якості… Тобто якби не сертифікат, то справу з вином зам’яли б?

— Якби не камери, не знайшли б винних.

— Але це точно не ти? — запитав Нет, а Ніка поглянула на нього втомленим поглядом. — Ну так, це не ти… Ти ж не настільки дурна, аби залишати докази на місці злочину. Вони встановили камери в школі, кажеш? Шкода, що не можна про Ромашку говорити Великий Брат. Максимум — Брат Середнього Зросту або Товстий Брат. А краще — Лисий Товстий Брат.

— У мене проблема… — нагадала вона несміливо.

— Так‑так.

Нет відкрив ноутбук і залоґінився на шкільному сервері як Джеймс Бонд. Він не міг надивуватися, що за кілька місяців Ефтіпі не помітив: список користувачів збільшився на кілька дивних прізвищ. Він хвилинку клацав, перешукуючи інформацію на дисках, після чого заявив:

— Записи з камер десь в іншому місці. Вони ж не під’єднали новий комп до мережі. Але маю щось про цей сертифікат. Тут є список речей, які потрібно вдосконалити. Дверні ручки не можуть бути з алюмінію. Непогано, так?

Він наштовхнувся на погляд Ніки і спохопився. Хотів був уже закрити вікно зі списком, коли йому в око впала одна позиція.

— О ні! — Нет похитав з недовірою головою. — О ні… Це вже занадто… Я не погоджуюся… Я протестую…

— У чому річ? — запитала Ніка.

— Фор… фор… фор…

— Та говори вже!

— Шкільна форма!

* * *

А в цей час Фелікс спустився до шкільної крамнички. Він нічого не збирався купувати, але не мав кращої ідеї про те, що робити на перерві. Зупинився біля дошки оголошень. Він переглядав її кожні кілька днів. Підозрював, що є єдиним учнем, який це робить.

Сьогодні з’явилося нове оголошення. Воно впадало в око, бо мало кільканадцять кольорових смужок, наче намальованих пензликом, разом з написами: «1‑А», «3‑В», «2‑Б». Без сумніву, йшлося про класи. Тільки що це мало означати? Оголошення було під назвою «Офіційний список обов’язкових кольорів». Але кольорів чого? Не одягу ж. Може, йдеться про обкладинки зошитів? Якийсь колір свідоцтва? Поряд висіла копія документа, що свідчила про початок приготувань школи до виконання стандартів якості. Там не було нічого цікавого, тож Фелікс повільно рушив коридором, аби скласти в голові план, який мав намір реалізувати після школи. Звісно ж, як часто буває в таких випадках, не минуло й п’ятнадцяти секунд, коли його роздуми були перервані.

— Ти знаєш, у чому річ із тими кольорами? — запитав Вінцент із 2‑Б.

Фелікс здивовано поглянув на нього.

— Я гадав, що тільки я читаю ці оголошення.

— Тоді нас двоє.

— Уявлення не маю, — Фелікс стенув плечима. — Як дізнаюся, дам знати.

— Тримаймося разом. — Вінцент махнув рукою і відвернувся. — Готується щось погане.

«Тримаймося разом», — подумки повторив Фелікс. Точне визначення останнього тижня. «Готується щось погане» теж пасує. До тижня наступного.

* * *

— Знаю! Ми змонтуємо знімки директора, як він дудлить горілку з горла на шкільному дворі, — у Нета була чергова ідея. — Обміняємо фото на фото. Бо ні те, ні те не є справжніми.

Ніка похитала головою.

— Це Зося, — сказала вона. — Це вона п’є вино в школі. І це вона випила пиво на вечірці в Ґілберта.

— Мишка випила пиво?! — вигукнув Нет. — Я не вірю. Навіщо?

— Для хоробрості. Наприклад, аби поговорити з Феліксом.

— Директор теж не повірить у це, — сказав Нет після паузи. — Така ввічлива, тиха дівчина… Буде важко.

— Усе марно…

— Агов, зачекай. Не опускай рук так швидко. Має бути вихід…

Він замислився, і за три секунди його осяяло:

— Просто здамо її. Кілька вчителів бачили її в цьому одязі в понеділок. Ти відбілишся від звинувачення і здобудеш вдячність директора.

Ніка похитала головою.

— Я не можу цього зробити…

— Ти закопуєш себе вдруге!

— Але ненавмисно.

— Через неї ти втратиш стипендію. І можеш втратити дім.

Вони дивилися одне на одного і розуміли без слів: треба порадитися з Феліксом.

— Зараз це матиме такий вигляд, наче ми хочемо з ним помиритися, бо він нам потрібен, — зауважила Ніка. — Хоча ми й не сварилися…

Вони замовкли, бо повернувся Фелікс. І це не був ані відповідний час, ані відповідне місце для таких розмов.

* * *

Перед фізрою Нет і Ніка підійшли до Фелікса.

— Що в тебе? — запитав Нет.

Фелікс сумно поглянув на нього і стенув плечима.

— Ніякого прогресу, — відповів він тихо.

— Я взагалі питаю. Не про… справу.

— І взагалі теж ніякого прогресу.

Ніка опустила голову. Нет скривився.

— Треба поговорити. Важлива справа.

Фелікс кивнув.

— Сьогодні на фізрі Цединя, — сказав він. — Як перевірить присутніх, можемо йти в штаб‑квартиру.

Пролунав дзвоник, тож вони пішли до своїх роздягалень. За три хвилини учні 2‑А і 2‑Б безладно стали у дві з половиною шеренги, аби швиденько перевірили присутніх і можна було почати гру.

Відчинилися двері спортзалу, і замість професора Цедині ввійшов Арнольд Шварценеґґер… принаймні хтось дуже схожий на нього. Йому було років сорок, коротко підстрижений, мав квадратне обличчя. Був у білих спортивних туфлях, спортивних штанях і футболці, що обтягувала груди та плечі. Він рухався як командос на службі і справляв враження, наче останні роки не робив нічого, крім як пив літрами білкові добавки і тягав меблі. Він зупинився за кілька метрів від безладної шеренги. Учні завмерли від здивування, змішаного з жахом. Вираз обличчя прибулого не обіцяв нічого доброго.

— У дві шеренги шикуууйсь! — рявкнув він.

Учні за дві секунди вишикувалися.

— Мене звуть Кирило Борковський, і я навчатиму вас фізичному вихованню.

Руки, в яких він тримав два журнали, він склав за спину і почав ходити вздовж шеренг учнів. На його широких грудях висів хромований свисток.

— Закінчилися ваші шалам‑балам, — заявив він. — Ці животи зникнуть. — Він роздивлявся учнів, доки не зупинив погляд на Клеменсі. — Майже всі животи зникнуть. Принаймні зменшаться. Зникнуть згорблені спини та обвислі плечі. Я зроблю з вас справжніх чоловіків. — Він поглянув на Аурелію, що дивилася на нього із захватом. — З половини з вас зроблю справжніх чоловіків. Решта… матимуть кращу форму. Спочатку щось легке: біг на тисячу метрів через парк.

— Там мінус десять, — зауважив Фелікс.

Учитель подивився на нього.

— Тому ми зробимо спочатку серйозну розминку, — пояснив він.

— Ми не можемо займатися на дворі, якщо так холодно.

Кирило Борковський цього разу подивився на Фелікса погрозливо. З одного з журналів він витягнув аркуш і хвилину щось читав.

— Правила говорять, що можна займатися надворі, якщо температура дорівнює або вища за мінус десять градусів, — сказав він.

— Десять градусів, — спростував Фелікс. — Там нема мінуса.

Учитель уважніше перечитав, стиснув кулак і видав гримасу незадоволення реальністю.

— Тоді будемо бігати коридором, — з відчутною злістю в голосі промовив він і почав енергійний біг на місці, а потім рушив у бік дверей. — Вперед! Парами за мною! Вперед!

Це нагадувало військові заняття. Вони бігли, як відділ солдат зі СПАУ[25], збігли на поверх нижче, де пан Борковський поставив їх у чотири ряди. Клеменс уже стікав потом, а ще не почалася розминка.

— Тридцять присідань.

Клеменс зробив тільки пів присідання, тобто впав на підлогу і не міг підвестися. Частково сховавшись за ним, Целіна виконували качкоподібні схиляння‑присідання. Коридор наповнився хеканням та сопінням. Фізкультурник несхвально хитав головою, потім узяв свисток і щосили дмухнув у нього. Звук був потужним. Усі перелякались, а за мить відчинилися двері одного з класів. Це була Констанція.

— Я намагаюся проводити урок, шановний колего, — сказала вона.

— Я теж, шановна колего… І хай кожен з нас шановних проводить урок зі свого боку дверей.

Географічка зміряла його розлюченим поглядом і зачинила двері.

— Два підходи по десять віджимань, — наказав вчитель.

— Скільки?! — жахнувся Оскар, але під поглядом учителя слухняно ліг на підлогу.

Він зробив п’ять віджимань і впав на паркет, важко дихаючи. Тільки кілька хлопців, зокрема Нет і Фелікс, зробили по двадцять віджимань. У дівчат пішло ще гірше. Віолі з 2‑Б вдалося зробити три, після чого вона сіла під стіну з червоним від напруги обличчям.

— Що ви робите, крім жертя чипсів та витріщання в телевізор? — іронічно запитав пан Борковський.

— П’ємо колу та їмо солодощі, — промовив Ґілберт.

— Тихо! Це було риторичне запитання! Шість кіл, молюски. — Вчитель кинув на них презирливий погляд. — Шикуватися по четверо вздовж коридору. На сигнал свистка стартує наступна четвірка.

Школа була побудована у формі квадрата, всередині якого розташовувався шкільний двір. Широким коридором можна було без перешкод обійти другий і третій поверхи. На першому з тилу школи цьому перешкоджав тунель, що єднав двір із садом. Аби обійти четвертий поверх, треба було відчинити двоє дверей спортивної зали. Тож для бігу на кілометрову дистанцію були придатні другий і третій поверхи.

Четвірки якось не хотіли формуватися. Замість цього почалася штовханина, бо кожен хотів бути в самому кінці.

— Жалюгідні. — Кирило огидливо скривився. — Банда товстих невдах. Вареники. Як звуть? — Він вказав на Клеменса.

— Клеменс.

— Варененс, уперед. Ти, Горбаню, теж. — Він махнув рукою Геральду. — І пан Худі Плечі та пані Лінтюха так само. Далі! Сформувати ряд. Рахітна за ними разом з Витріщуном і Кривими Ногами! Нікого це не мине. Товстий Зад — у третій ряд! Далі Пузань і Прищавий Ніс. Два останні ряди роблять додаткове коло як покарання.

Після останнього речення учні позаду пожвавились і спробували перебратися на початок. Але було запізно. Пролунав пронизливий звук свистка. Перша четвірка спершу рефлекторно зігнулась, а потім стартувала. Клеменс рухався як переповнена вантажівка. Він не зміг пробігти і п’ятнадцяти кроків, коли двері класу географії знову відчинилися.

— Зачиніть двері! — гаркнув пан Борковський. — З дороги!

— Шановний ко… — тільки встигла промовити Констанція, як Клеменс попри відчайдушні спроби загальмувати з розгону врізався у двері.

Двері з грюкотом зачинились, а Клеменс зупинився перед ними, не знаючи, що робити. Зсередини класу лунали розгублені голоси. Решта учнів, які ще не стартували, мовчки витріщалися на Клеменса.

— Бетмен, — прокоментував Нет. — Бетмен‑убивця.

— Біжи, Варененсе! — закричав фізрук. — Біжи! Заняття триває.

Кожні кілька секунд лунав свисток і стартувала чергова четвірка. Двері кількох класів відчинилися, але ніхто більше не намагався перервати забіг. За десять хвилин захекане стадо впало на місці, і навіть крики Кирила не примусили їх до наступного етапу вправ. Менше за всіх були втомлені близнючки Бірські, які під час забігу влаштували собі естафету, тому кожна пробігла тільки половину дистанції.

— Банда неспроможних лінюхів. — Учитель дивився на клас із відразою. — Як можна довести себе до такого стану?

— Ми не кіборги! — спокійно пояснив Фелікс. — У нас ніколи не було таких уроків фізкультури.

— У роздягальні! Сьогодні у вас пільговий тариф. Приготуйтеся фізично до наступного уроку.

По сходах вони попленталися до роздягалень.

— Сам наче кіборг, — буркнув Люціян.

— Скоріше Ки‑Борк, — виправив його Нет. — Кирило Борковський. Я вже його ненавиджу.

— Обережніше, бо візьметься за тебе.

— Наступним уроком є мистецтво, — сказав Нет, схилившись до Фелікса. — Там буде розслабон. Тож поговоримо.

Урок мистецтва після канікул проходив так само, як і урок фізкультури, а саме був вільним, бо про мистецтво жоден учитель не мав поняття. Ніхто навіть не намагався змушувати учнів до малювання. Зазвичай це була година, під час якої можна було робити домашні завдання. Іноді хтось із учителів проводив свій урок, аби того чи наступного дня клас і він могли піти додому на годину раніше.

Однак уже з порога на всіх чекала несподіванка.

— Що це? — вигукнув Нет.

Жінка, яка стояла в класі, повернулася до нього.

— «Спокуслива сміливість блакитного», — сказала вона. — Так називається ця картина.

Нет і Ніка стояли на порозі класу малювання, а за ними решта учнів. Вони вражено дивилися на абсолютно змінений інтер’єр. Ще два дні тому це був зовсім порожній клас, не враховуючи парт та дошки. Зараз на стінах висіли репродукції творів відомих художників і скульпторів, біля дошки стояли дві офісні шафи й комод, а посередині великого художнього безладу з’явився мольберт із картиною, на якій була зображена «спокуслива сміливість блакитного». Жінка, яка стояла перед ним із пензликом і палітрою в руках, була новою вчителькою мистецтва. Низенька, не старша за двадцять п’ять років, світле волосся спадало на плечі, вдягнена в кілька різних суконь і сорочок одна на одну.

— Заходьте, — промовила вона. — Треба ближче познайомитися.

— Для чого? — обережно запитав Люціян.

— Для спільного творіння реальності. І нереальності. Ну заходьте, заходьте… — Вона махнула рукою, наче боялася, що учні втечуть.

Діти з недовірою переступили поріг класу.

— Я хотіла б дізнатися про ваші можливості, мрії, надії… — Учителька торкнулася чола тильним боком долоні, наче над чимось замислилась або вирішила зомліти. — Це важливо… Я роздам вам аркуші, багато аркушів… — Вона потяглася до шухляди шафи й почала витягати з неї аркуші різного кольору та формату. — Аркуші, багато аркушів. Нехай кожен має свій аркуш… Беріть їх і творіть.

— Що це таке? — тихо запитав Нет.

— Певно, однією з умов отримання сертифіката є влаштування на роботу спеціалістів, — відповів Фелікс.

— Скільки проблем через цей сертифікат, — зі злістю промовив Нет. — Ми втратили дві години релаксу.

Усі взяли аркуші та олівці чи фарби й розсілися за парти, які теж стояли в художньому безладі, що його ніхто, крім учительки, не міг осягнути.

— О, я забула представитися, — згадала вчителька. — Мене звуть Сусанна Криниця, і я вдихну трохи мистецтва у ваші матеріалістичні душі.

— Будуть одиниці, якщо хтось не вміє малювати? — виявив зацікавлення Ґілберт.

— О ні, не буде поганих оцінок. — Сусанна знову торкнулася чола тилом долоні. У Фелікса промайнуло в думках, що вона так робить, бо внутрішній бік долоні у фарбі. — Справжнє мистецтво не піддається оцінюванню. Справжнє мистецтво є саме по собі. Є…

— Мистецтвом для мистецтва? — підказав Нет.

— Саме так! — зраділа вчителька. — Дуже гарно ти це висловив.

Нет нахилився до Ніки й прошепотів:

— Наче слухаю свою маму до народження близнюків.

— Я нічого вам не нав’язуватиму, — продовжила вчителька. — Виражайте себе через мистецтво. І не забудьте підписати свої роботи. — А потім вона додала трохи іншим тоном: — У кінці уроку щоб усі роботи були на моєму столі.

Учителька всміхнулася і повернулася до картини з зображенням сміливості блакитного.

— Я не вмію малювати, — буркнув Нет. — Гаразд, спробую. — Він ухопив пензлик, намочив у воді й почав змішувати кольори. — Вона малює олією.

— Гадаю, ти щось успадкував від мами, — сказала Ніка.

— Буркотливість?

— Гм…

Учні швидко зорієнтувалися, що на цьому уроці ніхто не вимагає від них сидіти за партами, тож почали ходити й розмовляти. Фелікс нахилився до Нета і тихо промовив:

— Можемо зараз поговорити про нашу таємну справу.

— Тема вимагає довшого спокійного часу. Ходімо після уроків до «Зайвих калорій».

— Ок, якщо це не дуже надовго. У мене є одна справа.

Наступні п’ятнадцять хвилин Нет присвятив вкриванню аркуша кольоровими плямами. Що цікаво, більшість класу з запалом віддалася радості творчості, і це не перешкоджало вести розмови. Нет без ентузіазму вкривав аркуш фарбою. Нарешті він вирішив, що в його плям досить художності, аби їх віддати і решту уроку присвятити собі. Він підписав роботу й відніс учительці.

— Я закінчив, — заявив він. — Називається «Осіння похвала весни»… якось так.

Пані Криниця відірвалася від малювання, подивилася на нього трохи несвідомим поглядом.

— Пробач, я трохи забула, де я.

Вона взяла в руки вкритий безладними плямами аркуш. Покивала головою і зробила висновок:

— Не маєш ідеї. Шукаєш шлях. Допрацюй це. Буде чудовим.

Нет забрав свою роботу й пішов на місце. Придивився до малюнка і зрозумів, що хоче почати спочатку.

— Хочеш? — Він простягнув малюнок Аурелії, яка сиділа над чистим аркушем. — Допрацюєш, і буде чудовим.

— Дякую! — зраділа дівчина.

Роботу над допрацюванням вона почала з відрізання смужки з ім’ям Нета й перевертання малюнка догори ногами.

Клаудія, яка сиділа з нею поруч, намалювала десять рожевих півкуль унизу аркуша. Нет подивився на це і запитав:

— І що це таке буде?

— Тільки це я вмію малювати, — стенула плечима дівчина. — Називається «Нігті».

Нет зітхнув, повернувся на своє місце, придивися поглядом знавця до чистого аркуша, підписався і сказав:

— Назву це «Антарктида».

— Не дурій, — смикнула його Ніка. — Це перший урок з новою вчителькою.

Аурелія ніяк не могла вигадати, що ще домалювати до роботи Нета, тож просто поставила посередині цятку гелевою ручкою і підписала. Встала й побігла до вчительки.

— Ти розкрила в цьому свою душу, — покивала головою пані Сусанна. — Шістка. Дуже добре.

— Фігасі! — Нет зціпив зуби. — Ок, нехай. Цятки рулять. — Він поставив маленьку цятку посередині білого аркуша. — «Купа імператорського пінгвіна в Антарктиді». Мінімалізм вираження, простір, широка перспектива, експресія білого…

— Нічого більше не можеш? — Ніка посміхнулася.

Нет придивися до аркуша. Посміхнувся і почав вкривати його цятками у випадкових місцях.

— Багато пінгвінів. У них була міграційна полярна діарея.

Ніка похитала несхвально головою і зайнялася своїм малюнком. Нет поринув у цяткування. Швидко він зрозумів, що випадкове ставлення цяток є понад людські сили. Він піддався магії візерунка і за невідомим йому принципом вкривав аркуш цятками. Одні вважали б це заняття безглуздим, а інші — трансцендентним[26]. Але фактом було те, що Нет майже на пів години дав поглинути себе цяткуванню білого аркуша формату В3. Коли нарешті він відірвався від роботи, то закліпав очима і сказав:

— У мене враження, наче я дві години був в іншій реальності. Спочатку мені наказали бігати навколо школи, а потім виразити це цятками. Затягло мене…

— Ти сам обрав таку форму вираження, — пролунало над ним.

Він повернув голову й побачив усмішку Сусанни. Вчителька схилилася над поверхнею в цятках.

— Це непогано! — раптом сказала вона. — Правда, непогано. Просте у своїй простоті, але також глибоке у своїй глибині.

— Я називаю це… — почав Нет, але Ніка копнула його під столом. — Називаю «Пінгвіни».

Візерунок цяток не був випадковим. На ньому були і скупчення, і порожні місця. З більшої відстані було видно одне, а з ближчої — зовсім інше.

— Якщо чесно… — зізнався Нет, — і сам не маю уявлення, що це таке.

— Це й не має значення, — зауважила вчителька. — Навіть саме значення є незначним. Я поставлю тобі вісім.

— Немає такої оцінки…

— Мистецтво не знає обмежень.

Наступні оцінки, які з’явилися в журналі, були в діапазоні від шести до дванадцяти. Дванадцять отримав Геральд за абстрактну мазню під назвою «Фазан і курка на тлі осіннього лісу». Клітинки в журналі були такі маленькі, що дві цифри розташувалися у двох клітинках, що давало в результаті дві оцінки: одиницю і двійку. Геральд цього не зауважив, але помітив Нет. Він злостиво посміхнувся і, звісно ж, не мав наміру нікому про це говорити. Однак замислився, як пані Сусанна Криниця збирається вписати ті всі сімки, вісімки й дев’ятки в комп’ютерну програму, яка не дозволить ввести оцінку, вищу за шість.

Наступним уроком була польська з їхньою класною керівницею, пані Йолею Волошкою. Виховна година часто спонтанно замінювала польську мову, що використовували у своїх цілях учні, які не підготувалися, переважно Люціян і Оскар. Однак цього разу заміну ініціювала сама вчителька.

— Не витягайте зошитів, — одразу сказала вона, зайшовши в клас.

Хвилину Волошка розмірковувала, як переказати неприємну інформацію. Нарешті вирішила сказати прямо:

— З наступного семестру, тобто після канікул, ви маєте приходити у школу в одязі одного кольору.

У класі запала гробова тиша. У цій тиші Нет витягнув телефон і почав щось набирати, а потім сказав:

— Я перевірив. Сьогодні не перше квітня.

Пані Йоля всміхнулася. Окрім пана Четверга, вона була єдиною вчителькою, яка дозволяла розмови, і то не тільки відповіді на питання, чим кілька осіб зловживали.

— На жаль, я говорю серйозно, — сказала вона. — Це як із технічним прогресом. Треба використовувати нові рішення, щоб автомобілі чи телефони краще працювали. Так і зі шкільною системою. Звідси… — Вона потерла ніс і подивилася кудись у підлогу. — Звідси ця ідея.

— Здається мені, ви самі в це не вірите, — тихо зауважила Целіна.

Пані Йоля зітхнула.

— Це називається внутрішня боротьба, — сказала Ніка.

Учителька зітхнула ще раз.

— Ви маєте рацію, — зізналася вона. — Мені не подобається ця ідея. Однак, з іншого боку, я працюю в цій школі і… ніби її представляю.

— Можемо зробити що‑небудь? — запитав Нет. — Я б уже волів уніформу. А який у нас колір?

— Краще тобі не знати, — похитав головою Фелікс.

— Що? — злякався Нет. — Рожевий?

— Я ж казав, що краще тобі не знати.

— Вау! — озвалася Клаудія. — Непогано. Міг бути коричневий. Половина одягу в моїй шафі рожевого кольору. Що вам не так?

— Справа дуже складна, — перервала її вчителька. — Це не вигадка дирекції. Це вимога для отримання сертифіката якості. Ви ж знаєте, що наша школа намагається отримати сертифікат?

— У вимогах — уніформа! — вигукнув Нет, після чого зорієнтувався, що не повинен про це знати. — Тобто… я читав про це десь в інтернеті.

Пані Йоля зітхнула втретє.

— Я не можу розкрити перебігу педагогічної наради, — сказала вона. — Але систему кольорів було визнано найприйнятнішою версією.

— Прийнятнішою, ніж уніформа?! — майже вигукнув Нет. — Ніколи раніше не думав, що є щось гірше за уніформу, а зараз знаю, що є.

— Я не вдягну рожевого светра, — заявив Люціян. — Нуль шансів.

— Рожеве має бути все, — пояснила вчителька. — Річ у тім, що, крім представлення школи серед інших шкіл, також це викличе здорову конкуренцію між класами всередині школи.

— А в кінці ми виграємо екскурсію до музею каналізації? — запитав Оскар.

— Непогано ми будемо представляти школу в рожевих штанях, — буркнув Нет. — Я вдягну такі, що в сині й помаранчеві троянди. Ви ж не будете перевіряти цього за колірною шкалою.

— Поки я працюю в цій школі, мушу виконувати… засади, — неохоче промовила вчителька.

— У це ви теж не вірите, — зауважила Целіна.

Пані Йоля присіла на стіл і поклала ногу на ногу.

— Гаразд, ви маєте рацію. Гадаю, це дурня. — Вона розвела руками. — Якщо вас це втішить, я голосувала проти. Але… це нічого не змінило.

— Я поговорю з татом, — цілком серйозно сказав Віктор. — Можемо перевести весь клас до іншої школи. Звісно, вас ми теж заберемо з собою! — додав він швидко.

— Це не обов’язково, — похитала головою вчителька. — Щиро кажучи, я вважаю, що ця ідея є такою… тобто вона не має шансів. Від неї відмовляться через кілька тижнів.

— Через кілька важких тижнів, — похмуро додав Нет.

* * *

Після уроків вони зустрілися в «Зайвих калоріях». За сирником і гарячим шоколадом Нет швидко розповів Феліксу всю історію. Ніка тільки кивала.

— Директор порушив один з наважливих принципів справедливості: «Не суди нашвидку», — підсумував Фелікс. — Це проблема, бо навіть якщо він зрозуміє, що це не була Ніка, то не визнає своєї помилки.

— Проблема ускладнюється ще й тим, що директор викликав батька Ніки, — додав Нет.

— Тож у нас перш за все дві технічні проблеми, — сказав Фелікс. — По‑перше, треба звідкись узяти чувака, який удаватиме тата Ніки, а по‑друге, цей хтось мусить переконати Ромашку, аби той не виключив Ніку зі школи.

— І не знизив мені оцінку за поведінку, — додала Ніка.

— Найняти артиста — проблематично, — протягнув Фелікс. — По‑перше, він мусить бути схожий на твого батька… хоча це не так важливо. По‑друге, йому треба буде вивчити багато інформації про тебе, про нас, про школу, інакше директор може зорієнтуватися, що це брехня. По‑третє, у нього мають бути видатні навички вести перемовини, бо справа складна.

— Або видаємо Мишу, — нагадав Нет.

— Ми не видамо Зосю, — втрутилася Ніка. — Я вже говорила.

— Ти не полегшиш справу таким чином, мала…

Фелікс замислено тер підборіддя, а приятелі в напрузі дивилися на нього.

— Пам’ятаєте, як торік ми провчили Марцеля? — нарешті озвався він.

— Великий Плюшевий Месник! — згадав Нет. — Це було непогано.

— Техніка вдосконалюється. В Інституті поставили нові 3D‑проєктори. Вони мають вищу роздільність і в точно окреслених умовах дають майже ідеальну ілюзію, що голограма є матеріальною. Я думаю, що мені вдасться її позичити.

— Просунулася також анімація 3D, — додав Нет. — Але ж ти не хочеш відправити до Ромашки Великого Плюшевого Месника чи щось таке?

Фелікс похитав головою і заявив:

— Я хочу відправити до нього батька Ніки.

Нет і Ніка здивовано дивилися на нього. Нет хотів нагадати, що тато Ніки помер, але втримався.

— Голограму? — натомість запитав він. — Хочеш зробити модель батька Ніки і його анімувати? Неможливо! Краще зробити модель обличчя з якоїсь еластичної маси і когось у це переодягти. Як у шпигунських фільмах. Але тоді… — Він спохмурнів. — Тоді теж потрібно знайти когось, хто знає про нас і школу все, має акторські й переговорні здібності.

— Хочу зробити модель батька Ніки і його анімувати, — сказав Фелікс. — Тобто ти і Манфред зробите модель, а аватаром керуватиме… придумаємо хто.

— Аватаром? — запитала Ніка.

— У грі аватар — це постать, якою керуєш, — пояснив Нет. — Фелікс хоче на підставі фотографій твого тата створити аватар, який буде рухатись і говорити. Ми відправимо його до Ромашки на розмову. Протягом останнього року потужність комп’ютерів подвоїлась, але це не означає, що можна так просто анімувати людину в реальному часі. А ти хочеш ним керувати? — Нет примружив очі, після чого сам собі відповів: — Гадаєш, творці «Quake» і «Sims» образяться, якщо ми позичимо в них готову систему рухів і механізм накладання тіней?

— Можливо, простіше використати безкоштовне програмне забезпечення? — запропонував Фелікс.

— Знаєш… це, можливо, не так і тупо…

— Знаю.

— Ти ж сам це вигадав. І ти мусив це казати до того, як я це вигадаю?

— Припиніть, не починайте, — попросила Ніка.

Фелікс і Нет перезирнулися, після чого Фелікс почав пояснювати:

— Коротше кажучи, це має такий вигляд, що три промені слабкого лазера малюють у просторі тривимірний образ, як у старих телевізійних кінескопах. Там електронний промінь викривлюється через електромагніти й малює на поверхні екрана лінію за лінією. Повна картинка з’являється двадцять п’ять разів на секунду. Наші проєктори малюють картинку просто в повітрі, в місці перехрещення трьох променів лазера. Картинку видно тільки під певним кутом — встановимо лінзи так, аби аватар було видно десь від метра від підлоги до метра вісімдесят. Для Ромашки цього вистачить, оскільки він не ляже на підлогу й не залізе на стіл, бо тоді ілюзія зникне. Друга проблема — це освітлення. Аватар буде створений зі світла, як голографічний запис принцеси Леї в четвертій частині «Зоряних війн».

— Той що висвітлювався R2D2? — запитав Нет. — Мене б це не обдурило…

— Наші проєктори мають більшу роздільну здатність. Однак є певні труднощі. Якщо в кабінеті буде занадто темно, Ромашка побачить аватар, що світиться неоново, якщо занадто світло — аватар стане прозорим.

— Ти ж маєш план?

— Звісно ж. Доберуся до скрині запобіжників у коридорі і встановлю там регулятор напруги. Відрегулюю внутрішнє освітлення кабінету так, аби голограма мала вигляд реального об’єкта… тобто людини. Тому ми мусимо це зробити в сутінках. До цього додається система об’ємного звуку, на щастя, інтегрована з проєкторами. Це створює ілюзію, що джерело звуку є в довільному місці приміщення. Ідеться про зміщенні фази… — Він замовк, побачивши вираз обличчя Ніки. — Коротше. Це подіє.

— Твій тато зможе взяти ті проєктори? — запитала вона.

— Це не мало б бути проблемою. Коли зазвичай директор іде з роботи?

— Не знаю.

— Ти знову хочеш лізти у школу вночі? — скривився Нет.

— Цього я хочу уникнути, — пояснив Фелікс. — Тому спершу ми повинні встановити проєктори в холі і записати директора, як він вранці заходить до школи. Потім покажімо це ввечері Сильвестрові з фоновим звуком. Голо‑Ромашка скаже йому, аби він нас впустив у кабінет, бо ми мусимо щось виправити в його комп’ютері. Ми, звісно ж, будемо переодягнені як з комп’ютерного сервісу.

— Звучить ідіотично, — оцінив Нет. — Звідки впевненість у тому, що директор навіть увімкнув свій комп?

— Бо комп’ютеризація адміністрації є умовою отримання школою сертифіката. Ромашка мусить навчитися користуватися компом, бо той сертифікат — зараз його головна мета. Сильвестр розбирається в компах так само, як Ромашка, тож переконаємо його в усьому.

— Це непевна і закручена ідея.

— Якщо маєш кращий план, говори. А я зателефоную татові, аби він привіз проєктори. Завтра після уроків встановимо їх у холі. У четвер вранці запишемо директора, як заходить, а ввечері — як виходить. Накладемо голос Ромашки з вимогою впустити нас до кабінету і принесемо туди обладнання. У п’ятницю Ромашку відвідає твій тато. — Він поглянув на Ніку.

— Це на межі провалу, — зауважила вона.

— Тож спробуємо не завалити жодного кроку. — Фелікс поклав на стіл десять злотих. — Треба летіти. У мене є справа. Зрештою… не буду вам заважати.

— Ну що ти… — здивувалася Ніка, але Фелікс уже був у дверях.

Нет поглянув на гроші на столику.

— Я тут згадав… — промовив він повільно. — Сьогодні ж вівторок, так? Година… за п’ятнадцять третя. — Він витягнув з рюкзака ноутбук. — Аукціон!

— Точно, — погодилася Ніка. — Через бабусю та директора в мене зовсім вилетіла з голови ця ракета.

Нет відкрив сторінку аукціону й видихнув.

— Залишилося три хвилини… але хтось нас перебив. Треба заплатити щонайменше сто двадцять злотих.

— Це дорого… Ти можеш купити, а потім продати?

— Ні… У моєму профілі записано дані неіснуючого родича…

— У тебе є дві сотні, — нагадала Ніка. — Гроші з лотереї. Ти виграв їх завдяки Великому Ясновидцю.

Нет скривився, але записав двісті злотих у полі максимальної суми, яку може заплатити, і натиснув кнопку «Аукціон».

— Ми перебили, — сказав він. — Якщо ніхто не переб’є протягом хвилини, тоді ми купимо чайник за сто вісімдесят злотих.

Вони витріщалися в екран в очікуванні.

— Ти помітив, що Фелікс жодного разу не усміхнувся? — запитала Ніка.

— Помітив.

— Ми повинні з цим щось зробити.

— Нехай спершу він щось із цим зробить… Є! — вигукнув він. — Є опція особисто забрати, але… — він спохмурнів, — адресу дізнаємося, коли гроші прийдуть на його рахунок.

— Ти отримав нагороду з лотереї?

Нет витягнув з кишені трохи потертий картонний купон.

— Аби забрати винагороду, потрібно бути повнолітнім. Я не можу сказати татові, що я грав, бо він прочитає мені лекцію проти азартних ігор і конфіскує купон.

— Я знаю, хто погодиться, — вирішила Ніка.

Нет поглянув на неї з надією:

— Бабуся.

* * *

— Ми перевірили клас математики… — Інспектор Рональд Шус гортав аркуші. — Кути трикутників, прямоту лінійки, калькулярність калькуляторів, крейдяність крейди, напругу в розетках… Так, математичний клас зараховано. Клас фізики був кращий, ніж передбачено стандартами, тож мусите з цим щось зробити. Клас географії згідно зі стандартами. На жаль, у класі історії ми знайшли масу неактуальних мап.

— Бо це історичні мапи, — сказав директор роздратованим тоном.

— Те саме говорив той сонний професор… — згадав Шус. — Я подумаю ще над цим. Можливо, зробимо виняток. Нам залишилось… — Він почав перегортати папери. — Залишилося нам ще…

Директор заплющив очі, бо точно знав, який клас залишився не оціненим.

 — Клас біології, — заявив інспектор. — Ви проведете нас? Хоча ні… — Він поглянув на годинник. — Минула п’ятнадцять нуль вісім. За стандартами зараз обід. Чи це о тринадцятій нуль вісім… Нехай. Зустрінемось у класі за п’ятнадцять хвилин. Сандро, де тут поблизу бар із сертифікатом якості?

Ромашка зітхнув з полегшенням і побіг на другий поверх до класу Бутлера. Він влетів у підсобку й роззирнувся. Професор стояв посеред кімнати з розведеними руками і робив дивні вирази обличчя, витріщаючись на стіну.

— Зеноне, що ти робиш? — запитав здивований Ромашка.

— Обідаю.

— Длубаєшся язиком у зубах.

— Це обід, отриманий під вакуумом. На сніданок була канапка з сиром, і вона трохи застрягла…

Директор надув щоки і прикрив рот долонею.

— Якщо це побачить та мала з великою папкою, — застогнав він, — то одразу нас викреслять.

— Я з’їм до того, як вони прийдуть.

Біолог підійшов до вікна, аби відкрити жалюзі і впустити трохи денного світла. Ромашка скривився, бо побачив велику пляму на спині вчителя.

— Ти не відчуваєш часом потреби… — він замислився над тим, як висловити свої думки ввічливіше, — потреби випрати халат?

Бутлер замислився.

— Ні, ні. Може, в серпні, коли нудно. Після кожного прання він стає жорсткий і не пахне так знайомо. Чому питаєш?

Ромашка закусив губу.

— Та просто. Але в тебе є інший? Чистий?

— Звісно ж, є.

На обличчі Ромашки промайнув ледь помітний вираз полегшення.

— Не завариш чаю? — запитав він.

Професор кивнув і ввімкнув чайник. Директор заклав руки за спину і почав роздивлятися вміст найближчої полиці. Те, що там було у великій банці з формаліном… Він швидко відвернувся і підійшов до вікна. Тигрова мухоловка, що стояла біля вікна, побачивши перед собою лисину, почала пускати слину.

— Знаю, що ти плануєш, але не роби цього! — застережливо гаркнув Бутлер, навіть не дивлячись у її бік.

— Що? — Ромашка ошелешено дивився на нього.

— Це я не тобі. — Професор зайнявся приготуванням чаю.

Ромашка роззирнувся по кімнаті. Нікого тут більше не було. Тільки рослина з метр над його головою облизувалась і вела внутрішню боротьбу, але директор цього не міг бачити.

— Подумай про наслідки, — грізно промовив біолог.

— Я? — директор розгублено вказав на себе пальцем.

— Звісно ж, не ти.

Директор наморщив брови і про всяк випадок вийшов з підсобки. Він ходив по класу, уважно розглядаючи зібрані екземпляри.

— У тебе останнім часом нічого не втекло? — запитав.

— Ні. — Бутлер з’явися у дверях підсобки. — Той удав не доповз навіть до сходів.

— Ти не говорив, що… Але ти знайшов його?

— Так, він там. — Бутлер вказав на один з тераріумів, що стояли на стелажах уздовж усієї стіни.

Ромашка підійшов до стелажа і схилився над тераріумом. Він був порожній.

— Його немає! — Директор відскочив і оглянув підлогу. — Знову втік.

— Уже вп’яте за місяць. Кмітлива тварина, навчився відчиняти кришку, — додав біолог з неприхованою гордістю.

— І ти нічого з цим не можеш зробити? — Директор схилився й пошукав під партами. — Він великий?

— Не дуже. — Бутлер приєднався до пошуків. — Метрів три.

— Три метри! — Директор випростався. — Як ти можеш тримати тут таку потвору?!

— Удав… скручується.

— Я не питаю про те, як ти його сюди вміщуєш, а про те… — Директор знову нахилився і примружив очі. — Цей тераріум не має заднього скла!

Біолог поглянув на контейнер.

— Точно. От як він тікає. Але ти можеш почуватися в безпеці. Він не нападає на того, кого не може проковтнути.

— Зараз мова не про мене, а про сертифікат.

— Він не зазіхне на шматок паперу.

— Про що ти говориш?! — Ромашка почервонів від люті. Він поглянув на годинник. — Шукай його! За п’ять хвилин тут буде інспектор.

— Йому теж нічого не загрожує. Удав не кусає, а цілком ковтає. Зачекай… — Бутлер підійшов до тераріуму й увімкнув термічну лампу. Помаранчеве світло давало багато тепла. — Він мерзляк. Зараз сам повернеться.

— Коли вставиш те скло?

— Гадаєш, це обов’язково? — Чайник засвистів, тож Бутлер пішов налити чаю. — Тоді він не зможе повертатися.

Директор, досі дивлячись під ноги, пішов по класу.

— Чому поїлка для тарантула з зовнішнього боку скла? — підозріливо запитав він. — Павук теж виходить, коли захоче?

— Це не для тарантула, — заспокоїв професор. — То для птахолова з сусідньої клітки. Іноді випадає. У нього є маленькі дверцята й ручка.

Директор різко відскочив. Але за метр далі стояв тераріум з іншим, не меншим павуком. Не було там дверей, була натомість упаковка від чипсів, яка лежала в кутку, що вже було підозріло.

— Хе‑хе, і ти повівся. — Бутлер вийшов із підсобки з двома чашками.

— Не жартуй так, коли вони прийдуть, — попросив Ромашка. — Це останній клас, який вони мають перевірити. У класі фізики нам потрібно зіпсувати кілька наочних посібників і зробити два‑три погані написи на стіні, це просто. А від тебе зараз усе залежить. Якщо з‑під шафи виповзе удав…

— Немає чого боятися, він соромиться чужих. — Бутлер простягнув директорові чашку.

Ромашка почав інтенсивно дмухати на чай. Здавалося, він не стільки зацікавлений у питті, скільки в охолоджені напою. Він поглянув на тераріум удава і з полегшенням помітив змію під лампою.

— Не вимикай цих ламп, доки вони не підуть, — сказав він. — Або краще сходи по скло.

Директор перевірив губами, чи не гарячий чай, після чого ніби випадково втратив рівновагу і хлюпнув чаєм на халат біолога.

— Ох, дуже перепрошую. — Він витягнув хусточку і почав розтирати чай по всій поверхні. — Тобі потрібно змінити халат.

Бутлер не переймався новою гігантською плямою.

— Інший у мене вдома.

— Ти не говорив, що… — Директор провів долонею по обличчю й подивився на двері. Потім поглянув на годинник. А потім — на Бутлера, який зараз мав плями і спереду, і ззаду. — Знімай. Скажемо, що в пральні.

Біолог відставив чашку і неохоче зняв халат. Під сподом у нього був старий светр. Директор подумки застогнав. Синьо‑сірі смуги колись були блакитно‑білими, але найгіршими були величезні дірки на ліктях та кілька менших на животі.

— Одягни, — директор похитав головою. — Скажемо, що завтра підеш до пральні. Пригаси світло, ніби щось тут спить за склом…

Бутлер швидко надягнув халат, але зачепив чашку директора, що стояла на столі, і решта чаю опинилася на блакитному піджаку Ромашки. Директор видав здушений переляканий крик.

— Мій єдиний костюм у цьому відтінку блакиті… — прошепотів він.

— О, дуже перепрошую, — сказав Бутлер і своїм халатом почав витирати піджак. — Зараз тобі потрібно змінити костюм.

На жаль, пляма, замість зникнути, змінила колір на фіолетовий і стала ще помітнішою.

— Що ти раніше витирав халатом? — Директор відсунув його руку.

— Схоже, чорнило.

Магістр‑інженер Юліуш Ромашка подивився навкруги, шукаючи розв’язання проблеми, але кроки в коридорі позбавили його альтернативи. Він відчув, як його кидає то в жар, то в холод. Навіть без плям на одязі результат інспекції був передбачуваний. Ба гірше, директор не знав, що з цим робити.

— Ісусе‑маріє… — прошепотів він, послабляючи метелика.

— Я вже пережив кілька інспекцій, — заспокоїв його біолог.

— Краще б…

У цей момент у клас зайшов інспектор Рональд Шус, а за ним його асистентка.

— Почнемо з… — Він роззирнувся, шукаючи пункт початку, а точніше, те, до чого можна причепитися.

Бутлер відчинив одну з великих шухляд лабораторного стола, витягнув з неї пляшку з каламутною зеленою рідиною і поставив на стільниці. На етикетці, прив’язаній до горла, виднівся напис «1989». Усі дивилися на пляшку мовчки. Лисина директора спітніла.

— Це настоянка? — виявив зацікавлення Рональд.

Бутлер кивнув.

— Не аби з чого, — додав він. — Myosotis antagonikus alpestris, альпійська забудка.

— Незабудка?

— З незабудок не роблять настоянок.

Рональд Шус боровся з собою.

— А ви впевнені, що ця настоянка відповідає стандартам? — запитав він.

— Відповідь не має значення, — щиро відповів Бутлер. — Ви все одно її не запам’ятаєте.

Інспектор гучно видихнув і кивнув асистентці. Дівчина поклала великий портфель на парту, відкрила його і з маленького відділення витягла чотири келишки. Ромашка витріщив очі.

— На роботі?.. — зміг видушити він.

Інспектор відкрив папку, поставив галочку біля пункту «Клас біології» і сказав:

— Робота закінчилася.

* * *

Фелікс вийшов з трамвая в місці, яке найбільше підходило татовому опису. Сонце ще не зайшло, залишаючи довгі тіні від припаркованих автівок. Уздовж вулиці стояли кількаповерхові кам’яниці з кав’ярнями та магазинами. Хлопець рушив тротуаром. Крамниці тут не були вишукані, перукарський салон мав вигляд, наче його створили за п’ять хвилин, а магазин автозапчастин поряд нагадував закинутий склад. Маленька взуттєва майстерня була поруч. Фелікс проминув її, нишком зазираючи всередину. У півмороку сяяла лисина майстра, який схилився над черевиком. Схоже, там нічого не змінювалося десятки років.

Фелікс дійшов до кінця торговельного ряду і не знайшов іншої взуттєвої майстерні. Він витяг з рюкзака конверт з листом і пластикову банку. У листі він описав усе, що знав з приводу шипобота й мікроботів. Опустив лише подробиці, які могли привести до його друзів. Учора ввечері він зім’яв лист, відніс його до ксерокса і зробив копію, яку теж зім’яв і відніс до іншого ксерокса. Він навіть слідкував за тим, аби не залишити відбитків пальців. Розумів, що це легка параноя, але не хотів ризикувати конспірацією Ніки.

Хлопець пройшов уздовж крамниць і зупинився перед вітриною взуттєвої майстерні. Літній чоловік сидів на бельетажі за низькою конторкою. Його лисина кивала в ритмі рухів рук.

Фелікс видихнув і зайшов. Несміливо задзеленчав дзвоник. Усередині стояв запах шкіри, крему для взуття та клею. Тьмяна лампа освітлювала подряпану стійку, старезні шафки, старий телефон, склянку з погризеними олівцями та багато інших дрібничок. Біля сходів на бельетаж, у ніші за відкритою завісою, громадилися на полицях картонні коробки. Друга лампа освітлювала робоче місце згори.

— Добрий день, — тихо привітався Фелікс.

— Хвилинку, вже закінчую, — кивнув майстер.

З рівня підлоги Фелікс бачив тільки чорні берці, над якими працював майстер.

— Китайська підробка, — сказав чоловік, не піднімаючи голови. — Мають гарний вигляд, але шкіра потріскається за пару місяців. Я зашив тут — розірветься поряд. Так завжди, коли купуєш занадто дешеву річ.

Фелікс зрозумів, що він говорить про черевики, які ремонтує. Хлопець не знав, що відповісти. Чи так має виглядати контактний пункт Інституту? Для чого він потрібен? У Фелікса з’являлося дедалі більше сумнівів. Він розумів, що знову не обміркував справу досить добре. Якщо це контактний пункт Інституту, то тут мають бути камери, які, незважаючи на шапку та застібнуту під шию куртку, зможуть його ідентифікувати. А якщо це не контактний пункт, то лист і мікроботи потраплять у випадкові руки.

Він вирішив уже тихенько піти, коли майстер підвівся. Низенький, згорблений, він повільно спустився сходами і, оглянувши Фелікса швидким поглядом, запитав:

— Чим можу допомогти?

— Я шукаю шнурки, — випалив Фелікс.

— Які?

Звісно ж, йому не потрібні були шнурки. Він почав вирішувати, скільки дірок мають мартенси Ніки. Нехай хоча б їй знадобляться.

— До таких, як оці. — Він показав на черевик, що стояв на верстаку.

— Десять дірок… — Чоловік порився у шухляді й витягнув упаковку. — І десять злотих.

Фелікс зняв рукавичку, витягнув банкноту і поклав на стіл. Й одразу стиснув губи зі злості на власну необачність. Але було вже запізно — чоловік сховав банкноту в шухляду. Банкнота… він залишив на ній відбитки пальців. Фелікс буркнув «Дякую», розвернувся і вийшов на вулицю. Пройшов кількадесят метрів і зупинився. Зараз він не міг уже туди повернутися. Зазвичай він злився на необережність Нета, а зараз сам зробив таку помилку. Десять злотих пропало, але принаймні Ніка зрадіє.

Коли він сховав шнурки в рюкзак, його погляд упав на конверт. Він його не заклеїв, аби ще раз перечитати текст і поглянути на мікроботів перед тим, як віддати. Хлопець потягнувся по конверт і натрапив… на свій зошит. Він випадково засунув його в конверт! Фелікс несподівано для самого себе почав сміятися. Йому пощастило, що так невдало пройшла передача конверта. Два мінуси дали в результаті плюс. Він переклав зошит в інше відділення рюкзака. Вийняв коробку й відкрив її. На м’якій фланелі лежало кільканадцять блискучих синіх зерняток. Він не мав ідей, що з цим робити далі.

На мікроботів упав останній промінь сонця. І тоді хмарка з кільканадцятьох мікроботів за мить піднялась у повітря і з тихим дзижчанням полетіла в небо. Отетерілий Фелікс дивився їм услід. Хіба можливо, щоб вони були такими спритними? Чекали на момент, коли всі б могли втекти? Ні, не всі. Кількох про всяк випадок він залишив удома.

Не було сенсу тут стояти. Вони не повернуться. Тож, згорбившись, він рушив у напрямку зупинки.

* * *

Бабуся закінчила смажити цибулю. У квартирі витав смачний аромат, який виманив навіть Нетового тата з кабінету. Він крутився на кухні, вдаючи, що має там зробити щось важливе, але насправді не міг дочекатись обіду. Спочатку він з підозрою ставився до бабусі, але вирішив дати їй кредит довіри, бо вона, хоча й енергійна на вдачу та голосиста, не стала тут командувати. Ну й цей аромат…

— У жодному магазині не було стейків кенгуру чи меленого м’яса крокодила, — пояснила бабуся, спостерігаючи за тим, як тато кружляє біля пательні. — Тож я роблю фрикадельки в грибному соусі.

— Будуть смачні. — Тато ковтнув слину.

— Переконаємося за п’ять хвилин.

Запах привабив і Нета.

— За п’ять хвилин? — запитав він, збігаючи сходами.

— Не більше, ніж шість.

Прасвекруха сиділа у своєму візку, припаркованому у випадковому місці посеред проходу до татового кабінету. Вона в’язала на спицях дитячий светр. Не було б у цьому нічого дивного, якби светр не був чорний. Вона дійшла до кінця рядка, поклала спиці на коліна і переїхала візком в інше, також дивне місце — біля стіни, до того ж обличчям до неї. Повернулася до роботи.

— Лікар порадив їй рухатися, — пояснила бабуся.

— А вона… вміє говорити? — пошепки запитав Нет.

— Давно нічого не говорила. І не треба так шепотіти. Вона погано чує і не розуміє польської. І до того ж її не обходить, що інші про неї говорять.

З кімнати близнюків вийшла мама. Вона поцілувала тата в щоку і запитала:

— Як робота?

— Наздоганяю.

Нет усміхнувся. Цей простий обмін реченнями покращив атмосферу в домі. Мама зайнялася накриванням на стіл. Нет спостерігав за нею хвилину, після чого підійшов до тата.

— Ти вигадав, як збити ракету? — запитав він.

— Навіщо її збивати, якщо сама впаде? — Тато усміхнувся, але невесело. — Ніхто нам не допоможе. З точки зору інших країн краще нічого не робити. Якщо ми відправили ту ракету і впаде вона в нас, то всі зміни цього стану речей недоцільні. Тож справа делікатна. Я не займаюся цим безпосередньо, але з розмов у нашому відділі знаю, що влучити чимось у цю ракету дуже складно, хоча теоретично можливо. Це не таємниця. У нас є інша ракета, яка після невеличкої модифікації могла б вийти на орбіту. Але навіть якщо вона влучить у ту ракету, то тільки зіб’є її з орбіти. Тоді в нас стане дві ракети, які впадуть швидше. Ну і можуть упасти будь‑де, а чергового міжнародного скандалу ніхто не хоче.

— А не можна її підірвати? Якби зарядити ту другу ракету вибухівкою…

— Про це ми теж думали. Тоді будуть великі й малі уламки, які ще погіршать ситуацію. — Тато розвів руками. — Нам потрібен дійсно потужний заряд, аби розбити ракету на достатньо малі уламки, що згоріли б в атмосфері. Була також пропозиція вистрілити малим зарядом, щоб ракета змінила траєкторію польоту і впала в океан. На жаль, це занадто точна робота, аби хтось наважився. Часу дедалі менше. Нарад і мозкового штурму було багато, а гарних ідей досі нема. Можеш про це запитати тата Фелікса. Він у тому більш обізнаний.

— А ти над чим працюєш?

— Створюю програму декодування сигналу, що передається з ракети.

— Той, що глушить протиракетні шукачі, чи наш гімн?

— Це дуже складно. Прихований у ракеті передавач відправляє третій сигнал, який спочатку ми вважали за шум. Він точно призначений для когось на Землі. Може, тому й відправили ракету. Якщо розкодую сигнал, то ми, ймовірно, дізнаємося, для кого він. А той хтось може керувати ракетою.

Нет згадав тата Ґілберта. Шалений хімік не справляв враження того, хто здатний розробити такий складний план.

— Є шанс, що це вдасться? — запитав Нет.

— Усе можна розкодувати, якщо вистачить потужності комп’ютерів та часу. За наших можливостей це триватиме десь мільйон років. — Тато кисло посміхнувся. — Намагаюся створити досконалу формулу.

— Формулу… — Нет опустив очі.

— Сідайте до столу, — запросила бабуся. — Уже готове.

Фрикадельки була справді смачними. Не минуло й хвилини, коли з кімнати близнюків пролунав перший крик. Мама витерла рот серветкою і відклала виделку.

— Зачекай. — Бабуся делікатно притримала її за руку. — Спершу поїж. Нічого з ними не станеться за дві хвилини.

— Але ж вони плачуть…

— Ти звикла постійно опікуватися ними. Запестиш їх.

Мама благально поглянула на тата. Він витримав її погляд. Близнюки поплакали якусь хвилинку, під час якої заплакати була готова й мама, порюмсали і заспокоїлися.

— Діти — це не катастрофа, це радість. — Бабуся усміхнулася до мами. — Не присвячуй їм усього часу, бо впадеш у якийсь невроз. І це відіб’ється на них.

— Вони вночі тебе не будять? — запитала мама. — Нет скаржився, що все чутно крізь стіну.

— Мама крутиться вві сні, — бабця вказала на прасвекруху, — тож я все одно чую скрипіння її ліжка.

— Ліжко, так, — визнав тато. — Якби ми знали раніше, що мама прилетить, то підготувалися б краще.

— Не переймайтеся, любі. Але ви повинні більше одне з одним розмовляти. Я ж купила квиток два тижні тому.

— Ти знала про це за два тижні? — тато поглянув на маму.

— Не було можливості поговорити… — зізналася мама.

— Ну зараз про це вже пізно вести мову, — бабуся махнула рукою. — Фрикадельки погано перетравлюються через нерви.

Прасвекруха мовчки, ні на кого не дивлячись, повільно з’їла свою порцію, відсунула тарілку і продовжила в’язання. Вона досі використовувала великий клубок із чохла таксі.

— Зараз уже йди до них. — Бабуся забрала в мами з рук тарілку. — Я приберу.

Тато нишком утік у кабінет. Нет залишився і допоміг прибрати зі столу. Це була не раптова зміна характеру, а привід поговорити.

— А ви часом не збираєтеся на закупи? — запитав він з невинним виразом обличчя. — Чи на прогулянку?

— Краще одразу кажи, в чому річ, — усміхнулася бабуся. — Це дуже полегшує життя.

Нет уже відкрив рота, аби розповісти заготовлену історію, але передумав. Він витягнув з кишені трохи зім’ятий купон.

— Мені не виплатять виграшу, — сказав він. — Бо я неповнолітній.

Бабуся витерла руки й узяла купон.

— Батьки не були б у захваті, так? — Вона похитала головою. Нет кивнув. — Азартні ігри — згубна залежність.

— Це тільки один раз.

— Так воно зазвичай і починається. — Вона віддала йому купон. — А потім буде ще гірше.

Хлопець зітхнув.

— Принаймні ви можете нікому про це не казати…

— Про що? — вдала бабуся здивування.

Нет усміхнувся і почав розмірковувати над способом забрати виграш у двісті злотих.

— Завтра на сніданок зроблю оладки з бананами, — сказала вона. — Але в нас немає бананів, так?

— Не маю уявлення.

— Схоже, мені доведеться піти в магазин по банани. Хочеш трохи прогулятися?

Нет поглянув на неї, і на його обличчі з’явилася широка усмішка.

* * *

У нього залишилося вісім мікроботів. Чотири з них він переклав у скляну коробку, яку використовував для дослідження зразків з біології, підняв сидіння суперкрісла на максимальну висоту й вирівняв спинку. Він п’ятнадцять хвилин сидів, схилившись над робочим столом, і вдивлявся в ті малі таємничі зернятка. Вони були мертві, нерухомі. Не більш активні, ніж пісок. Що їх тоді активувало? Свіже повітря? Температура? Світло? Світло… Вони стартували, коли він відчинив коробку і на них упав промінь сонця.

Хлопець присунув коробку до лампи, майже під саму лампочку. Нуль реакції. Може, проблема в джерелі світла? Галоген у лампі дає тепле, жовтувате світло. Сонце світить білим. Він потягнувся по наукову енциклопедію, потім увімкнув комп’ютер і відкрив інформацію у Вікіпедії. Він знав це й раніше, але перевірив: біле світло — це суміш, яка з’являється після з’єднання принаймні двох додаткових кольорів, наприклад, червоного і зеленого або блакитного і помаранчевого. У сонячного спектра теж є трохи випромінювання, невидимого для людини. Ультрафіолет, наприклад. Він роззирнувся по своєму королівству. Звідки тут узяти джерело ультрафіолету? Він пройшов уздовж стелажів. Було тут справді багато корисних і некорисних речей, але нічого, що випромінювало б ультрафіолет. Детектор банкнот! Він має бути в кожному магазині. Майже сьома, тож великі магазини ще відчинені.

Фелікс надягнув куртку, сховав коробку в кишеню і вийшов з будинку. За парканом пан Соболяк використовував вільний час. Монтував до дверей свого БМВ жовті планки замість оригінальних чорних. Сніг уже майже зник з вулиць, але вечірній мороз щипав за щоки. Уночі температура мала впасти до мінус п’ятнадцяти. Хлопець пройшов кілька кварталів і зайшов до першого‑ліпшого відчиненого магазину. Усередині було кольорово й сучасно. Це був скоріше фітнес‑клуб, солярій чи косметичний салон.

Дівчина за стійкою мала чорне кучеряве волосся, блискучі нігті та бронзову засмагу. Феліксу вона нагадала Аурелію.

— Добрий день. — Він знав, як ідіотично прозвучить його питання, але все одно запитав: — У вас є детектор банкнот?

Дівчина не здивувалася. Чесно кажучи, вираз її обличчя свідчив, що вона примирилася з незрозумілістю світу. Вона кивнула і поставила на стіл чорний прилад. Зі щілини збоку лилося слабке фіолетове світло. Фелікс витягнув з кишені коробку і наблизив до щілини. Мікроботи здавались ідеально чорними, що означало: вони поглинають випромінювання. Однак крім цього в їхньому стані ніщо не змінилося.

— І як? — запитала дівчина. — Справжні?

— Схоже, ні… Дякую. — Він уже хотів був піти, коли його осяяло. — Це солярій?

Дівчина кивнула.

— На який найкоротший час можна ввімкнути кварцову лампу? — запитав Фелікс.

— Що ввімкнути? — здивовано підняла брови дівчина.

— Ну, я про… — він шукав відповідні слова, — про цей прилад для засмаги.

— Ліжко! — зрозуміла дівчина. — П’ять хвилин, але цього не вистачить для засмаги.

Фелікс сховав коробку.

— Мені вистачить тридцяти секунд.

— Замало. Навіть не помітиш різниці. П’ять хвилин за сім злотих.

Не було сенсу пояснювати, що він збирається не засмагати, а провести науковий експеримент. Він відлічив сім злотих. У кімнатці стояло сучасне обладнання, яке нагадувало гігантську кутасту мушлю. «Матрац» ліжка був виконаний з плексігласу, під яким рівними рядами розміщувалися люмінесцентні лампи. Такі самі були і в кришці. Фелікс поклав коробку посередині ліжка і закрив кришку. Залишилася вузька щілина, через яку можна було спостерігати за мікроботами.

Він надів захисні окуляри, присунув крісло і дивився за об’єктом досліджень. Ліжко попереджувально пискнуло, увімкнувся вентилятор, а лампи наповнили кабіну холодним світлом. Мікроботи не поворушилися.

Фелікс чекав п’ятнадцять секунд, пів хвилини, хвилину. Нічого не сталося. Помилковий шлях.

Він не мав сил пояснювати, чому виходить раніше, тож почекав, поки вимкнуться лампи. Вийшов з кабіни, попрощався і рушив до дверей.

— Ти засмагав у куртці? — кинула йому дівчина.

— У мене чутлива шкіра.

Він вийшов на мороз. Сім злотих теж у нікуди.

* * *

Бабуся йшла так швидко, що Нет ледь устигав. Найближчий пункт лотереї розташовувався в торговельному центрі, до якого не потрібно було їхати трамваєм.

— Для чого тобі гроші? — запитала бабуся. — Батьки не дають кишенькових?

— Це… для дівчини.

— Презент? А що хочеш їй купити?

— Чайник…

— Оригінально. — Бабуся кинула на нього швидкий погляд. — Я ніколи не отримувала в подарунок чайника. Ти добре подумав? Я не дуже знаю твою ґьорлфренд, але жінки зазвичай не люблять практичних презентів.

— Власне, річ не в чайнику, а у факті купівлі чогось… Це складно.

— Сікрет, розумію.

Мовчки вони дісталися до торговельного центру. Бабуся йшла вперед широким кроком, і люди звільняли їй дорогу. Нет ішов за нею, чекаючи, коли вона з кимось зіткнеться.

— Але це не в той бік, — зорієнтувався він.

— Такий малий діл зробимо, — відповіла бабуся. — Якщо офіційно ми пішли на закупи, не можемо прийти з порожніми руками. Конспірація. Зрештою, є кілька речей, які вчора в мене не було сил принести. Вода закінчилася, наприклад.

Нет неохоче кивнув. У них зайняло пів години обійти магазин, після чого бабуся раптом зауважила, що в неї немає одного важливого складника для завтрашнього сніданку. Продукти в австралійських магазинах, схоже, були іншими.

Вони дісталися до м’ясного відділу.

— Найгірший сорт… — бабуся скривилася. Відшукала консультанта й запитала: — Ця яловичина свіжа?

— Свіжа, — відповіла жінка, навіть не підвівши очей. — Одразу від корови.

— Собачі відходи… — буркнула бабуся, але поклала до кошика дві упаковки. — Твоя мама мусить зараз добре харчуватися. Тобто їсти за трьох. Зроблю щось схоже на стейки з кенгуру.

— З цього може вийти хіба що стейк зі стрибучої корови, — зауважив Нет.

— Це все питання спецій.

Нет перекладав повний кошик з руки в руку. Він дуже пожалкував, що не взяв возика, але гірше було, коли він на касі пакував усе до торби. Перспектива десятихвилинної прогулянки додому з цим вантажем була досить неприємною.

Бабуся пішла забирати виграш, а Нет залишився біля вітрини магазину електроніки. Хтось у підсобці грався пультом від тюнера, бо на кільканадцяти телевізорах щохвилини перемикалися канали. Відеокліпи мішалися з програмами про природу та кулінарію. Дивитися на це було навіть трохи весело. Раптом Нет помітив щось, що змусило його забути про решту світу. Він дивився у великий екран телевізора, який легко можна було поставити в маленькому кінотеатрі. Репортер підсунув мікрофон косоокому фермерові, який спирався на… шипобот. Канал перемкнувся на телемагазин, де усміхнена пані презентувала ніж із трьома лезами, завдяки якому можна нарізати втричі швидше. Нет витріщався в телевізор, але за мить зрозумів: якщо канал випадково й повернеться, там буде вже інша програма.

Він заплющив очі і спробував згадати, що саме бачив. Репортер брав інтерв’ю в азіата… Чи індіанця? Він навіть не пам’ятав назви каналу або написів. Чоловік мав вигляд фермера, спирався рукою на стоячий чи вкопаний у невеликий пагорб шипобот. Шипобот — це єдине, що він пам’ятав точно.

— Заснув?

Нет здригнувся. Бабуся Аделаїда дивилася на нього з усмішкою.

— Ти повинен краще спати, якщо за стіною не верещать близнюки, — усміхнулася вона й віддала йому банкноту і квитанцію. — Конґрат’юлейшен з виграшем. Купи за це гарний чайник і вигравіюй на ньому своє ім’я. Якщо ґьорлфренд тебе кине, то принаймні віддасть чайник.

— Дякую… — Нет ледь повертався до реальності. Думками він був далеко.

Коли за п’ятнадцять хвилин він уже сидів у кімнаті для гостей за своїм ноутбуком, відчував, що його руки витягнулись і зараз він може зав’язати шнурки не нахиляючись. Може, Фелікс мав рацію, що ключ до всієї справи — шипоботи. Якби з ним було можна зараз поговорити, вони б удвох щось вигадали. Багато разів один щось вигадував, другий додавав, а Ніка додавала ще щось. У результаті, надихаючи одне одного, вони розв’язували найскладніші проблеми. Він увімкнув Net. com і вже хотів був викликати Фелікса, але в останню мить передумав. Щось — мабуть, гордість — не дозволило йому зробити перший крок. Він вимкнув комунікатор і похмуро дивився в ніч над Варшавою.

* * *

Фелікс ходив кімнатою туди‑сюди. Він не любив ситуацій, коли, незважаючи на зусилля, не вдається зрушити справу з місця. Зазвичай до кожної таємниці вдавалося підійти з якогось боку і частинами дійти суті. Але він відчував, що після кожної спроби наче бився в стіну. Жалкував, що не може поговорити з Нетом. Зрозумів, що їхні знання і вміння доповнювали один одного. Спонтанний мозковий штурм, який відбувався під час спільного розв’язування проблем, не порівняти з самостійними роздумами. А зараз він саме розмірковував наодинці. Відчував, що втрачає час і сам нічого не вигадає. Може, Нет мав рацію, що належить розпочати з доопрацювання формули?

Ґолем‑Ґолем мовчки стежив за ним. Цей погляд електронних очей починав дратувати Фелікса. Великий механічний друг наче був, і наче його не було.

Фелікс увімкнув комп’ютер і витріщився на порожній екран. Він не запустив Net. com, не міг зробити це першим. Хоча і знав, що це тупо.

Єдине, що вони могли робити зараз спільно, — це розв’язувати проблему Ніки. Скринька з голопроєкторами лежала в багажнику Ленд Ровера. Не було проблем позичити апаратуру в тата. Пояснення, що це потрібне для шкільного виступу (що не до кінця було брехнею), вистачило.

Фелікс розгорнув зошит зі швидкою інструкцією щодо використання проєкторів і почав читати.

²³ Faux pas (франц.) — хибний крок, недоречність.

²⁴ Технократ — прихильник суспільного ладу, у якому правлять техніки та експерти.

²⁵ СПАУ — синдром порушення активності та уваги, характеризується гіперактивністю, імпульсивністю та поганою концентрацією.

²⁶ Трансцендентне — те, що виходить за межі звичайного людського досвіду та пізнання через основні п’ять чуттів; те, що неможливо пізнати з використанням доступних наукових засобів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

— Тато поїхав з паном Білецьким? — запитав Фелікс.

Мама, не відриваючись від вивчання десятків перемикачів, кивнула. Вона повинна була відвезти сина в школу, але Фелікс почав замислюватися, чи вони взагалі зрушать з місця.

— У мене сьогодні зустріч із приводу роботи на іншому кінці міста, — повільно промовила мама, — і не хочу витрачати половину дня в автобусах, аби врешті довідатися, що відділ маркетингу цементу займається перенесенням п’ятдесятикілограмових мішків.

— Ти хочеш працювати на цементному заводі? — здивувався Фелікс.

— Та хоч на складі натурального гною. — Мама переключила один з перемикачів і швидко повернула його в попередню позицію, бо автівка нахилилася вперед, майже торкаючись бампером землі. — Маркетинг потрібен у кожній сфері. Керівництво деяких фірм намагається заощадити на відділах маркетингу, бо вони нічого не виробляють і не продають.

— Можливо, вони стільки заощаджують, що це окупається.

— Не заощаджують. Банкрутують. — Мама повернула маленьку ручку посеред консолі. Це призвело до затемнення вікон. — Байдуже, хто має найкращі огірки, важливо, хто найбільше на них заробить.

— Схоже, ти стоїш на темному боці сили?

— Ні. Я не продаватиму поганих огірків. Хочу, аби добре продавалися найкращі.

— Але інший спец із маркетингу може захотіти продавати й ті погані огірки.

— Тут нічого не зробиш. Не я вигадала цю систему. Можу тільки зробити, аби гарні продукти продавалися краще, ніж погані. Це, мабуть, світлий бік сили, так? — Вона глянула на сина з усмішкою. — Ти знаєш, як її завести?

— Тато говорив, що як нічого не чіпати, то автівка працюватиме як звичайна.

— Але якщо є стільки перемикачів, то аж кортить їх чіпати, — зітхнула мама і повернула ключ. Нічого не відбулося, окрім засвічення кількох кнопок. — Зіпсувався?

— Увімкнувся електричний двигун, — сказав Фелікс. — Схоже. Як повернеш далі, то запрацює пневматичний модуль, а потім двигун внутрішнього згоряння.

— Тато сказав: «Як звичайна автівка»… — Мама пересунула важіль коробки передач у положення «R», тобто на задній хід. — О! Уже не схоже на трактор. Це плюс.

Автівка слухняно і беззвучно викотилася задом на вулицю.

— Дивне відчуття. — Мама пультом зачинила браму.

З протилежного боку під’їхало чорне БМВ. Фелікс відчув нотку неспокою. Не було видно, хто сидіть усередині, бо всі вікна, навіть лобове скло, були затемнені. Він полегшено зітхнув, коли БМВ звернув у двір пана Соболяка. Яскраво‑жовті бокові планки і така сама антена не могли належати таємним агентам.

Мама схилилася над консоллю з різноманіттям кнопок.

— О! Я саме це шукала. — Вона натиснула червону кнопку.

— Що це за кнопка? — з підозрою запитав Фелікс.

— Спортивний режим. Тримайся!

Фелікс не зміг нічого сказати, бо прискорення втиснуло його в крісло. Рик двигуна заповнив вулицю і найближчі квартали, але до того, як люди почали визирати у вікна, Ленд Ровер був уже в кінці Сердечної вулиці.

— Мені це подобається, — оцінила мама, вимикаючи червону кнопку. — Потренуюся на порожньому паркінгу. Можливо, частіше в тата позичатиму цю автівку.

Фелікс повернувся, аби перевірити, чи валізки з обладнанням залишилися на своїх місцях. І подумав, що краще їздити з татом.

Вони так швидко проїхали пів міста, що перед школою були о пів на восьму. Фелікс витягнув з багажника велику срібну валізку і меншу, також срібну, що нагадувала портфель. Обладнання коштувало як кілька автомобілів. На щастя, про це ніхто не знав, а валізки мали вигляд технічних і малопривабливих.

Фелікс із полегшенням, хоча й без ентузіазму, побачив Нета.

— Привіт! — сказав Нет.

— Привіт! — відповів Фелікс.

Вони стали поруч і за довгі три хвилини не обмінялися ані словом. Потім підійшла Ніка.

— Привіт! — Вона поцілувала обох у щоку й відступила на два кроки, розглядаючи хлопців. — У вас вигляд старої, втомленої пари, яка чекає на потяг.

Ніхто не усміхнувся. Дівчина уважно придивилася до Фелікса.

— Ти був у солярії? — запитала вона.

— З науковою метою. Думаю, як це занести, — він вказав головою на дві валізки. — Пан Нетля обов’язково причепиться.

— Зазвичай він приходить за кілька хвилин до восьмої, — відповіла дівчина. — Я живу далеко, тож іноді, коли немає заторів, буваю тут раніше. Нетля відчиняє двері о пів на восьму, а потім іде в підсобку, аби не відповідати кожні три секунди: «Добрий день». Повертається перед восьмою, коли добігають такі, як ви.

— До половини ще п’ять хвилин, — зауважив Нет. — Він ще не відчинив.

У цей момент вони почули шурхіт ключа в замку.

— Відчинив і йде в підсобку, — пояснила Ніка. — За пів хвилини можемо заходити.

— Нам ще потрібен швидкий комп’ютер, який у п’ятницю постійно оновлюватиме картинку аватара.

— Це я вже вирішив, — штучно недбалим тоном сказав Нет. — Ми маємо доступ до сервера в Політехніці. Зайняття закінчаться о п’ятій, тож для безпеки операції ми повинні почати пів на шосту.

Вони почекали хвилину, притупуючи від холоду, після чого хлопці з обох боків узяли велику валізку, а Ніка — меншу. Вони переступили поріг першими цього дня. На жаль, щойно вони ввійшли…

— Хелоу, негідники! — Це був пан Нетля, який не пішов до підсобки, а стояв зі складеними руками у своєму старому синьому фартуху та неприязно дивився на друзів. — Що у вас там?

— Муляж. — Нет нервово закліпав очима. — Муляж пракабана з плейстоцену[27]. На урок біології. У розмірі один до одного. — Він знову закліпав і зиркнув на валізку. — Вони тоді менші були, скубані…

— Схоже, важкий.

— Це муляж із картону та свинцю, — швидко пояснив Нет, після чого зрозумів, що сказав щось безглузде.

На їхнє здивування, вахтер проковтнув цю дурню.

— А це? — Він вказав на меншу валізку.

— Прасвинятко, — випалив Нет, — тобто… маленький пракабанчик… прапоросятко… прасвинка… чи як там вони тоді себе називали…

Фелікс заплющив очі, чекаючи на неминучу сварку, але, на диво, пан Нетля просто розвернувся і зник у підсобці. Не чекаючи на те, що він змінить рішення, діти рушили в напрямку сходів.

— І треба було розповідати таку дурню? — зашипів Фелікс.

— Спрацювало ж, так? Чувак не зрозумів, що йому кажуть, і не хотів здатися дурним, визнавши це.

— Не сперечайтеся, прошу, — прошепотіла Ніка. — І так увесь цей проєкт занадто фантастичний, аби все вийшло.

— Ти в нас не віриш? — обурився Нет. — Що тут може не вийти?

— Усе! Ви ускладнюєте найпростіші проєкти… Ні, перепрошую. — Вона опустила голову. — Це не має сенсу… Я зроблю те, що повинна. Піду до Констанції і виправлю географію. Трохи зубрила вчора.

— Погана ідея, — Нет похитав головою. — Я розмовляв з Марчіном із третього «В». У них була географія саме тоді, коли в нас фізра. Пам’ятаєте, Клеменс врізався у двері, а двері вдарили Констанцію? За інерцією вона пролетіла пів класу, впала і зламала окуляри. Перше, що вона зробила, коли зібрала окуляри, — це влаштувала маленький атомний вибух, а потім усьому класу вліпила одиниці. Лише на перерві пішла до Такса по пластир. Я бачив її пізніше. На чолі в неї величезна слива. Якщо сьогодні вона прийде до школи, то просити її… Словом, це поганий момент, аби виправити географію.

— Немає простішого проєкту. — Фелікс зупинився і поклав Ніці долоню на плече. — Я теж віддаю перевагу простим рішенням, але нічого простішого ми не вигадали.

Ніка кивнула. Вони піднялися на горище і з полегшенням поставили обладнання на підлогу в штаб‑квартирі. Фелікс відкрив замки великої валізки. Усередині в поролоні спочивали чотири лазерні проєктори. Вони були схожі на камери старого типу.

— Чотири? — здивувався Нет.

— Мені вдалося вициганити четвертий проєктор, — сказав Фелікс. — Зазвичай його використовують як аварійний, але в мене є ідея. Здебільшого проєктор працює на невеликій відстані, і все, особливо, стіни, затримує промінь лазера. Якщо тато Ніки вийде з кабінету до секретарки, то за умови використання тільки трьох проєкторів він зникне одразу за порогом. Ми використаємо четвертий проєктор у секретарки. Завдяки цьому аватар буде видно за межами кабінету, якщо раптом будуть відчинені двері. Картинка в секретаріаті, на жаль, буде двовимірна, але інакше ніяк, бо немає п’ятого проєктора.

— Тобто, — Нет потер руки, — надягаємо шарф і ліземо на Еверест.

Ніка не була переконана. Вона справляла враження тієї, яка вже змирилася з поразкою і просто пливе по хвилях долі.

— Нам вдавались і менш правдоподібні історії, — втішав її Фелікс. — То й зараз усе вийде. Бо ми…

— …супер‑команда… — без ентузіазму закінчив Нет.

— Так…

— Хоч там що з цього вийде, — сказала Ніка, — принаймні це буде цікаво.

— З язика в мене зірвала, — промовив Нет. — Пам’ятай: коли що трапиться, ти не будеш винна одна.

Дівчина кивнула, витерла щоку, на який був якийсь бруд, і обійняла Нета. За мить вона обійняла і Фелікса. Потім сіла в крісло й видушила з себе:

— Ну то зробимо це.

Фелікс витягнув проєктори і встановив їх у чотирьох кутах штаб‑квартири. Він відкрив меншу валізку, увімкнув керування й натиснув кнопку «Тест». Комп’ютер, що керував проєкторами, зчитав програму тестування. Засвітилося кілька кнопок.

— Побачимо, як це працює. — Фелікс зручно вмостився в кріслі. Друзі зробили те саме.

Під стелею, посеред горища, з’явився кольоровий серпанок. Кольори розбігались і змішувалися. Вдавалося розпізнати чотири окремих зображення, що нерівномірно перекривалися. Це тривало кілька секунд, потім картинки синхронізувалися, перетворюючись на білого коня, що мчав у повітрі. Копитами він розхлюпував воду, яка розлітались у сторони і зникала. Його супроводжував реалістичний звук, що лунав, здавалося, зсередини приміщення.

— Вау… — прошепотів Нет. — Картинка крута.

Ніка сиділа, втиснувшись у крісло, і зачаровано дивилася на голограму. Осяйний кінь розтанув, а в повітрі завис логотип Інституту надзвичайних досліджень. Він повільно обертався і сяяв кольорами.

— Це було гарно… — сказала дівчина.

— Наша анімація не буде такою досконалою, — озвався Фелікс. — Але повинна спрацювати.

* * *

На першій перерві Фелікс спустився на перший поверх з рюкзаком на одному плечі. Біля крамнички вже юрмилися учні. Хлопець проштовхнувся через чергу, сів на одному з крісел і роззирнувся. Перший проєктор найкраще було б сховати саме під цим кріслом, другий — за квіткою у великому горщику. Третій… у якійсь із шафок на рецепції. Непомітно він відкрив рюкзак, витягнув проєктор і засунув під крісло. Ногою запхав глибше, намагаючись, аби об’єктив був скерований на двері.

— Ану йди звідси! — закричав йому пан Нетля. — Ці крісла не для сидіння.

— А для чого? — Фелікс різко підвівся. Невже він бачив?

— Для краси.

Фелікс неохоче розвернувся й відійшов на кілька кроків, коли в холі з’явився директор з інспектором і асистенткою. Хлопець став у кінці черги, аби побачити, чи Нетля не перевірятиме, що під кріслом. Схоже, чоловік нічого не зауважив. Рональд Шус зупинився біля магазинчика і критично оглянув вміст вітрини. Сандра разом з Ромашкою стояли за два кроки від нього.

— Хімія, консерванти, сміття, нульова поживна цінність, — заявив інспектор і записав щось у документі, який витягнув з папки. — Вибір між надлишком жиру, надлишком цукру і надлишком солі. Усюди хімічні додатки. Це потрібно замінити. Пропозиція здорових продуктів повинна становити щонайменше половину асортименту.

Пан Роберт, власник крамнички, дивився на інспектора з неприхованою ненавистю. Але інспектор не звертав на нього уваги. Він роззирнувся, і його погляд упав на крісло, під яким стояв перший проєктор. Фелікс завмер, вирішуючи, що робити, якщо чоловік витягне проєктор. Інспектор підійшов до крісла і нахилився.

— Крісло… — буркнув він. Він критично розглядав його, відшукуючи в пам’яті правила використання офісних меблів. — Крісла… не мають ортопедичної опори. Завтра щоб їх тут не було. Стандарти передбачають їх усунення… — він заглянув у папери, — за двадцять шість годин і тридцять хвилин. Зараз побачимо шкільну їдальню.

— Що? — Ромашка нервово закліпав.

— Їдальню. Треба перевірити деякі речі. У мене тут цілий список. — Інспектор перегорнув кілька аркушів. — Чи достатня відстань між столиками, чи стільці, начиння, каструлі мають відповідні сертифікати й документацію, яка стосується технічного контролю.

— Начиння теж? — здивувався Ромашка.

— Звісно. Коефіцієнт статичного опору ручки, кут викривлення зубців виделки, ємність ложок, гострота ножів… і таке інше.

— Кхх… — Директор закашлявся. — Ну, може, не сьогодні, бо саме зараз у їдальні невеличкий ремонт. Такий собі ремонтик.

Фелікс не слухав подальшої розмови. Він швидко пішов у напрямку сходів.

— Зміна планів, — заявив він, коли дістався до горища, де його чекали друзі. — Записуємо Ромашку сьогодні.

— Але ж сьогодні він буде виходити… — зауважив Нет. — Ми мали записати, як він заходить.

— Завтра з холу приберуть крісла. Не буде де сховати проєктор.

— А що не так з тими кріслами?

— Не відповідають стандартам якості.

— Врешті виявиться, що фундамент не відповідає стандартам цієї школи, — промовив Нет. — Одного дня прийдемо вранці і побачимо велику яму.

— Гадаю, Ромашка добре влип. — Фелікс витягнув з валізки другий проєктор. — Інспектор хоче перевірити, чи столове начиння в їдальні має технічні сертифікати.

— Школа не має таких сертифікатів, — зауважив Нет.

— Школа взагалі не має їдальні. Буде з цього неабиякий скандал. Ось тримай. — Фелікс протягнув Нетові проєктор. — Треба його сховати за горщиком, але так, аби об’єктив був спрямований на двері.

— Чому я? — Нет неохоче сховав проєктор у рюкзак.

— Бо мене вже помітив Нетля. Як знову туди піду, почне щось підозрювати.

Нет із незадоволеною міною закрив рюкзак.

— Чому стільки галасу через цей сертифікат? — Він увімкнув ноутбук і почав клацати. — Не для того ж, аби Ромашка повісив його потім у себе в кабінеті. О! Ефтіпі змінив пароль.

— Не маєш доступу до шкільного сервера? — занепокоївся Фелікс.

— Маю. Звісно ж, маю. Я створив обліковий запис адміністратора, а крім того, приготував кілька хвірток. Це я можу не дати йому доступ, а не він мені… З’явився новий файл із цим сертифікатом. Тут є список речей, які потрібно зробити, аби школа отримала сертифікат. Я вже читав його, але з’явилися детальні інструкції. Знаєте, що в п’ятницю після першого уроку в нас запланована навчальна пожежна тривога? Є навіть опис. — Нет швидко прочитав. — Буде евакуація, і все має виглядати реалістично. Цікаво, як це «реалістично»? Підпалять школу? О, а в магазинчику будуть молоко й канапки без консервантів. Багато буде змін у школі. Є навіть запис про допустиму гучність дзвоника й частоту зміни паролів головного сервера.

— Якщо Ефтіпі змінить пароль, то в тебе не буде доступу? — запитав Фелікс.

— Жартуєш? Кілька секунд, і в мене є мейл із новим паролем. Але багато змін. Тут тисяча пунктів. Навіть не хочеться цього читати.

* * *

На перерві до Фелікса підійшов Вінцент із другого «Б»  і прошепотів на вухо:

— Спустись у підвал за хвилину. Зустрінемося біля задніх дверей.

І пішов, наче нічого не сталося. Фелікс провів його здивованим поглядом. Вінцент не мав схильності до дурних жартів. Зрештою, цікавість усе одно не дозволила б Феліксу залишитися. Тож він спустився.

Ця частина коридору, що вела до заднього виходу зі школи, була освітлена слабкою лампочкою. Повороти коридору та ніші губилися в темряві.

Фелікс упізнав двері. Це тут рік тому Марцель і Рубен зробили собі схованку разом зі складом вкрадених в учнів речей. Він почувався трохи невпевнено.

— Вінс? — тихо промовив він.

Фелікс майже підскочив, коли Вінцент вийшов з темряви.

— За тобою ніхто не йшов? — Хлопець роззирнувся. — Це серйозна справа. Знаєш, про що мова?

— Здогадуюсь, але не впевнений.

Фелікс гадав, що мова піде про ракету, але не хотів починати першим.

— Добре, що здогадався. Мова про цей сертифікат. Якщо школа його отримає, то оплата зросте на третину.

— Звідки ти знаєш? — здивувався Фелікс, хоча й з іншого приводу.

— Від Віктора з твого класу, — Вінцент вказав убік.

З тіні вийшов Віктор власною особою.

— Мій старий є репортером і пише статті, — пояснив Віктор.

— Половина батьків не зможуть платити більше, — сказав Фелікс.

— Але прийдуть інші. Це буде школа для багатих. Хоча рівень навчання від цього не зросте.

— Але зросте рівень снобізму, — додав Вінцент. — Цей сертифікат для нас не принесе нічого доброго.

— Учителі вже нарікають на нові документи, які мусять заповнювати, — продовжив Віктор. — Ніхто їх потім не читає. Перевірятимуть у нас домашню роботу й тести за іншими правилами. З математики можна буде втратити оцінки за поганий почерк, а з малювання — за формат аркуша, невідповідний стандартам. Але це ще ніщо порівняно з…

— …Із кольоровим одягом, — закінчив за нього Фелікс. — Я міркував, як це обійти… Можливо, у школі будемо надягати рожеві комбінезони.

— Ти неправильно думаєш, — сказав Вінцент. — Ми мусимо запобігти кольоровому одягу та іншим речам. Ми не допустимо отримання школою сертифіката.

— Організуємо щось типу опору, — закінчив Віктор. — Зараз нас троє, але буде більше.

— Троє, враховуючи мене? — запитав Фелікс. — І що ми будемо робити?

— Є ідея, — відповів Вінцент. — Я вербую, ти вигадуєш, Віктор надає інформацію.

* * *

Решту уроку Нет був знервований, бо лише зараз на власні очі побачив відтінок рожевого, який висів на дошці оголошень. Фелікс і Ніка також не були в захваті від ідеї, але не проголошували гасел щодо замаху на особисту свободу.

Після уроків вони повинні були дочекатися моменту, коли директор виходитиме зі школи.

— Мені потрібно на пошту, — сказав Нет. — Зроблю один переказ і повернуся. Він усе одно не піде до третьої.

— ТОЙ переказ? — запитала Ніка.

— Так. Чувак озветься, щойно отримає гроші на рахунок. Я б хотів зробити переказ через інтернет, але не можу, бо неповнолітній. Що за світ… Може, не буде черги.

Ніка почекала, доки він зник за рогом.

— Він вистежив Великого Ясновидця, — сказала вона. — Завдяки твоїй ідеї з аукціонами.

Фелікс зітхнув.

— Легше було б працювати разом, — сказав він тихо.

— Тож почніть розмовляти.

— Це не так просто.

— Я не розумію цю вашу впертість. Це ні до чого не приведе.

— Знаю, — погодився Фелікс. — Але це так влаштоване. Не можеш себе раптом умовити, що любиш гороховий суп.

Ніка безсило стенула плечима.

— Ходімо до бібліотеки, — сказала вона. — Ромашка ніколи не виходив раніше за третю.

Вони провели майже годину в бібліотеці, на велику радість бібліотекарки, пані Ненайкращої. До її королівства приходило щоразу менше учнів, тобто щоразу менше приходило добровільно. Друзі не мали поняття, коли директор закінчує роботу, але знали, що дуже рідко він виходив до третьої години. Вони попрощалися з бібліотекаркою за п’ять до третьої і пішли в хол, де їх неприязним поглядом привітав пан Нетля. Вони зупинилися, вдаючи, що розглядають вітрину крамниці, хоча там не було нічого цікавого. Фелікс витягнув з кишені маленьку безпровідну камеру й непомітно приклеїв її до дошки оголошень таким чином, аби вона спостерігала за місцем зйомок.

— Ну що? — запитав захекано Нет. — Ми не можемо просто так тут сидіти й чекати.

Фелікс відкрив рюкзак і витягнув коробку зі сніданком. Ніби випадково він упустив яблуко і штовхнув його, теж ніби випадково, так, аби воно покотилося в напрямку вахтера. Пан Нетля знуджено провів його поглядом. Фелікс кинувся по яблуко, ховаючи в долоні шматочок крейди. Він нахилився і швидко намалював на підлозі тонку лінію. Схопив яблуко та обтер об светр. Підійшов до друзів і тихо промовив до Ніки:

— Тобі не можна переступати ту лінію, бо потрапиш у кадр. Маєш стати якнайближче до стола, аби потім усе мало вигляд, що Ромашка дивиться на Сильвестра.

— У нас поки що немає програми для просунутого редагування запису, — додав Нет. — Можемо тільки записати, змонтувати й відтворити зі зміненим звуком. Не вдасться нічого переробити.

— Ок, — Ніка кивнула. — Почекаю на нього, вдаватиму, що читаю оголошення.

— Ми пішли займати стратегічну позицію в «Зайвих калоріях», — сказав Фелікс, після чого додав голосніше: — До зустрічі.

Вахтер навіть не поворухнувся.

Ніка вийшла в коридор і зупинилася перед дошкою оголошень. Там не було нічого цікавого, але Нетля не міг заборонити їй там стояти.

Директор з’явився за дві хвилини. Дівчина трохи пройшла в бік дверей, потім розвернулась і підійшла по колу до рецепції. Вона сперлася на стійку, наче на шинквас у пабі. Намагалася бути якнайближче до того місця, де потім сидітиме пан Сильвестр. Тільки сподівалася, що хлопці зможуть змонтувати цей запис. Пан Нетля був так здивований, що навіть не запротестував. У цей момент Ромашка в убивчому помаранчевому костюмі з сірим плащем, що висів на руці, з’явився в полі його зору. Він механічно кинув вахтеру «До побачення» і рушив до дверей.

— Пане директоре… — закричала Ніка.

Ромашка повернувся до неї зі здивуванням.

— Так, моя дорогенька? — запитав. — Ти ще тут?

— Хотіла домовитися з вами на п’ятницю. Тато сказав, що може приїхати о пів на шосту.

— Він повинен бути о пів на третю, потім я піду.

— Але… То, може, в понеділок?

— Послухай, ти ніколи не створювала проблем. — Директор підійшов ближче, перевісив плащ на стійку і зітхнув. — І тепер не було би проблеми, але школа бореться за сертифікат, тож я мушу все прояснити якнайшвидше. Від сертифіката багато що залежить, тож я не можу тебе захистити за рахунок усієї школи. До того ж після обіду я їду до мами.

— Але я не пила того вина…

— Про це ми вже говорили. — Директор посерйознішав, рушив у напрямку дверей і кинув через плече: — П’ятниця, чотирнадцята тридцять.

Він махнув рукою на прощання і вийшов. Ніка зробила один крок і завмерла в дивній позі, подібній до хореографічної фігури «ластівка», згадавши про лінію, яку намалював на підлозі Фелікс. Вона поглянула вниз на черевик, каблук якого стояв саме на ній, а потім — на здивованого вахтера.

— Упс! — сказала вона і повернулася в попередню позицію.

— Що ти робиш? — крикнув пан Нетля, спостерігаючи за нею. — Припини так спиратися. Це не пивнуха.

— Я нічого не пила!

— Я бачив, як ти хиталася. Марш додому! — Він вказав пальцем на двері. — Уроки закінчилися.

Ніка стиснула губи й побігла до дверей. Шарпнула за ручку і вискочила зі школи. Перебігла вулицю й зайшла в «Зайві калорії».

— Ненавиджу його, — буркнула вона, сідаючи за столик. — І я випадково засунула голову в кадр.

— Виріжемо, — махнув рукою Нет. — Усе ок. За годину, бо зараз мені потрібно знайти інший сервер для обробки відео.

— Ми маємо те, що хотіли. — Фелікс поглянув на екран ноутбука. — Бракує тільки сцени, коли Ромашка заходить у школу, тож із початком відтворення треба зачекати, поки Сильвестр зайде до підсобки. Коли він узагалі приходить?

— Пів на четверту, тобто… — Нет поглянув на телефон, — за пів години.

— Буде важко, коли почнеться школа танців, — зауважила Ніка. — Першу годину він сидить за стійкою і чекає, аби побачити дівчат, які виходять з танців.

— Звідки ти знаєш? — запитав Нет.

Ніка стенула плечима.

— Здогадалася.

— Тоді почекаємо, коли він буде дивитися в інший бік… Повертається! — Фелікс вказав на вікно. Директор ішов у напрямку школи. — Знімай. Буде запис, коли він входить.

Нет почав поспіхом клацати на ноутбуці. Натиснув «Enter» у ту мить, коли за директором зачинилися двері.

— Є, але тільки чверть секунди після того, як зайшов. Якось змонтую.

— Добре і так. Чому він повернувся?

— Не знаю. Щось забув. Розберуся якось. Манфреде?

— Тааак?

— У тебе є якась знайома програма обробки голосу?

— Тільки зараз про це питаєш?

— Тільки зараз про це питаєш? — разом з Манфредом сказав Фелікс.

— Якось так… — Нет стенув плечима. — А ти вигадай, що має сказати голо‑Ромашка?

Замість відповіді Фелікс витяг з кишені аркуш із трьома реченнями. Нет спохмурнів.

— Завжди в тебе є план, так?

— Це зручно.

— Ну то є знайома програма для обробки голосу? — запитав злегка роздратований Нет.

— Сам це зроблю. Це просто. Ти змонтуй відео.

— Навіщо ці балачки, якщо ти сам усе можеш…

Нет раптом замовк і підійняв голову. Біля столика стояла пані Бася, власниця й офіціантка «Зайвих калорій». Вона тримала тацю з трьома чашками гарячого шоколаду і дивилася на ноутбук трохи розгублено.

— На тебе хтось дивиться, вирішуючи, чому ти розмовляєш із комп’ютером? — обережно запитав Манфред.

— Провидець… — буркнув Нет, після чого голосно додав: — Друг з Австралії в чаті.

Манфред повернув камеру вгорі екрана до кінця — вона висунулась аж за край корпуса та втупилась у пані Басю.

— О, доброго дня, пані. У вас тут і справді гарні дівчата ходять догори ногами?

— Як? — Нет вручну перевернув камеру та поглянув в об’єктив. — Що ти вигадуєш?

— Дотепно. — Пані Бася з усмішкою поставила на стіл філіжанки й додала: — Як на програму штучного інтелекту…

Друзі здивованими поглядами провели її аж до підсобки.

— Звідки вона знає, що я програма штучного інтелекту? — запитав Манфред.

— Бо в тебе дуже штучний акцент, — буркнув Нет. — І штучне почуття гумору. Міг би більше дбати про конфіденційність, бо вони виженуть тебе з роботи в ратуші.

— У них немає нікого кращого за мене.

— Кілька разів ти наривався, — нагадав Нет. — Як попадешся, то тебе видалять.

— Засадити віцемера Варшави на годину в затор — це вже нариватися?

— Про це написали в газетах.

— Я не люблю його. Він хоче зменшити фінансування на комп’ютеризацію. Я зробив аварію, аби він побачив, до чого призведе впровадження заощаджень.

— Ми вже можемо?.. — Ніка вказала на ноутбук.

— Так, так, — швидко відреагував Нет.

Хлопець мовчки підсунув до камери аркуш Фелікса, а за мить почав поспіхом монтувати запис із директором.

* * *

Пан Сильвестр був літнім чоловіком з великим животом. Він належав до того типу чоловіків, які з незрозумілих причин носять штани з паском десь під пахвами. Якби не лисина й худі плечі, він нагадував би кіношного Обелікса. З другого поверху лунали звуки ритмічних підскакувань. Пан Сильвестр зиркав то на годинник, то на сходи і пив гидку каву з великого кухля.

Раптом краєм ока він помітив якесь мерехтіння посеред холу. Він поглянув у той бік і завмер. Серпанок розвіявся, наче цигарковий дим. Сторож із підозрою поглянув на кухоль. Кава як кава. Він зробив ще один ковток, а тоді пролунав тріск, наче з гучномовця, і перед дверима нізвідки з’явився директор Юліуш Ромашка в помаранчевому костюмі. Сильвестр відсахнувся й пирснув каву, яку вже набрав у рота.

— Ну ви мене й налякали, — відхекався він за хвилину. — Знову забули плащ?

Директор підійшов до стійки, взяв з неї щось, і це щось у його руках перетворилося на плащ. Сильвестр закліпав очима.

— За якийсь час сюди прийдуть комп’ютерники до мого комп’ютера, — якимсь штучним голосом промовив директор.

Плащ раптом опинився на плечах Ромашки.

— Так, але…

Директор здригнувся. Щось змінилось у його фігурі, але пан Сильвестр не міг сказати, що саме. За мить він зрозумів — і застиг. Директор не мав уже плаща, хоча секунду тому…

— Впустіть їх у мій кабінет і залиште, аби вони спокійно виконали свою роботу.

Директор знову підійшов до стійки, знову щось узяв з неї, і це щось знову перетворилося на плащ.

— Що за… — пробурчав Сильвестр. — Мені здалося, що ви вже забрали цей плащ. Зрештою… Він у вас на плечах.

Справді, директору вдалося надягти плащ, не поворухнувши руками, бо мить тому він тримав плащ у руках, а зараз знову мав на плечах.

— Відчиніть їм двері в мій кабінет і залиште їх там самих на скільки їм потрібно, — продовжив директор, наче не почув Сильвестра.

Те, що говорив директор, не збігалося з рухами його губ, але це було ніщо порівняно з тим, що діялося з його фігурою. Плащ несподівано зникав і з’являвся, а за мить, коли директор зробив крок до дверей, плащ знову був на ньому.

— Прошу нічому не дивуватися, — додав директор, повернувся в напрямку дверей і кинув через плече: — І не згадуйте мені завтра по це. Це дуже важливо. Прошу не нагадувати мені про це.

Запис зависнув, коли Ромашка зробив перший крок у напрямку дверей. Він викинув уперед руку і ногу, після чого відступив і знову викинув. І так кілька секунд. Сильвестр витріщив на нього очі: директор мав такий вигляд, наче танцював якийсь сучасний танець.

— Ви займаєтесь у цій школі танців? — Сторож показав пальцем на стелю, звідки лунали тупоти й музика.

Фігура директора знову здригнулась, і плащ зник. Сильвестр дивився на нього отетеріло. Директор махнув рукою і пройшов крізь зачинені двері, залишивши сторожа з роззявленим ротом. Тоді сталося щось іще гірше. У повітрі нізвідки з’явилася голова з рудими локонами. Вона поглянула вниз, на розлиту каву, потім на скам’янілого Сильвестра, безголосо промовила «Упс!» і зникла.

Сильвестр хвилину стояв нерухомо, вдивляючись у те місце, де зникла голова. А наступна подія перевищила його витривалість: у повітрі нізвідки матеріалізувалася руда дівчинка. У цілковитій тиші двома стрибками вона подолала хол і зникла у дверях за директором. Сильвестр скрикнув, забіг у підсобку й зачинив за собою двері.

* * *

— Ти що, не помітив, що директор був у плащі, а потім — без? — зі злістю запитала Ніка. — Зробимо з бідного чоловіка психічно хворого.

— У мене було п’ятнадцять хвилин, аби це змонтувати! — Нет закрив ноутбук. — Я не знаюся на цьому. Ніколи раніше такого не робив. Це як тракториста раптом посадити за штурвал планера або чогось подібного… До того ж хто зробив летючу голову?

— Я ненавмисно…

— Мала бути сімнадцята тридцять.

— Але ж він не погодився…

— От бачиш? — Він тицьнув у дівчину пальцем. — А до мене чіпляєшся… Я взагалі нервовий через цю форму. Як подумаю… — Нет похитав головою.

Вони заплатили, попрощалися з пані Басею та вийшли з кав’ярні. Фелікс витягнув з рюкзака три куртки з тонкого нейлону. Білі з синім написом на спині.

— Одягніть це, — сказав він.

— Але ж тут написано «Громадське прибирання Вестмінстеру», — зауважив Нет.

— Гадаю, що Сильвестр не знає іноземних мов, — відповів Фелікс.

— Це ж англійська.

— А Сильвестр із покоління, яке англійську вчило не так, як ми. Коротше. У мене є тільки такі куртки. Я знайшов їх у торбі на горищі. Якщо в тебе є інші…

— Гаразд, гаразд. — Нет натягнув нейлон на свою куртку. — Жахливий фасон і тхне мишами, але якщо це його переконає…

З огляду на курси, які відбувалися в школі, вхідні двері ще не були замкнені. Вони ввійшли в хол і зупинилися перед стійкою.

— Іншим разом це мене б потішило, — зауважив Фелікс, після чого натиснув на дзвоник, який стояв на стійці і був схожий на дзвоник у готелях.

За якийсь час із‑за дверей підсобки почулося перелякане «Хто там?»

— Сервісне обслуговування комп’ютерів до директора магістра‑інженера Юліуша Ромашки, — відкарбував Нет.

— Вистачило б «директора»… — прошепотів Фелікс.

Заскреготав ключ у замку, і двері повільно відчинилися. Пан Сильвестр обережно вийшов з укриття й роззирнувся. Потім поглянув на Ніку.

— Знову… — заявив він. — Я вже сьогодні тебе бачив.

— Еее… — почала Ніка. — Можливо, в автобусі?

— Яким їздиш?

— Добре розмовляємо, але в нас робота. — Нет врятував Ніку від відповіді. — Удома родина чекає.

— Директор щось про вас згадував, — погодився Сильвестр. — Але ви схожі на учнів, а не на комп’ютерників.

— Так, ми молода і дуже новаторська фірма, — пояснив Нет.

Сильвестр зітхнув і потягнувся в шафку по ключ.

— Дивні речі тут сьогодні діються. — Він похитав головою, після чого додав тихіше: — А я ще не був на горищі.

— Збій у роботі комп’ютера може спричинити певні аномалії… — буркнув Нет. — Так звані блукаючі пікселі… Тобто… Ми це виправимо.

Фелікс подав таємний знак Ніці. Дівчина кивнула.

— Їжджу четвіркою. — Вона почала рухатись у бік кабінету.

— Четвіркою? — Пан Сильвестр вийшов з‑за стійки і рушив за нею.

— До шко… роботи їду четвіркою, — пояснила Ніка.

— До шкороботи? Це німецька фірма?

— Еее… Міжнародна. Їду трамваєм, і то вранці. А ви працюєте вечорами.

— Ні, я їду на сто шістдесят другому. То мав би бачити когось подібного.

Хлопці між тим витягли з‑під крісла і з‑за горщика три проєктори і рушили швидким кроком за сторожем та дівчиною.

— Прибираєте Вестмінстер? — тільки зараз Сильвестр прочитав напис на спині Ніки.

Нет із Феліксом перезирнулися.

— Це назва операційної системи, — сказав Нет. — Неофіційна… Чистимо її від небажаних програм.

Пан Сильвестр повернувся і раптом зупинився перед дверима секретаріату.

— Хвилинку, хвилинку.

Він розглядав проєктори, які Нет і Фелікс тримали в руках.

— Антивірусні сканери, — випалив Нет.

— Як заходили, то нічого не мали в руках.

— Блукаючі пікселі, — кивнув Нет. — Дають такий ефект. Ви не бачили останнім часом зникаючих елементів? Фрагментів гардеробу, наприклад…

— Можливо…

— Добре, що ми прийшли, бо це б тільки посилювалося. Незабаром ви б почали бачити летючі голови.

— Уже бачив!

— Ну то ми прийшли в останній момент! Проскануємо комп’ютер директора, а як не допоможе, то й усе крило школи. Могло рознестися по сусідніх приміщеннях.

Пан Сильвестр відчинив двері до секретаріату і до кабінету директора.

— На поверхах є люди, — згадав він раптом. — Є школа танців і ще якісь курси. Треба їх застерегти!

— ЦЕ не вийде за перший поверх, — заспокійливим тоном запевнив його Нет. — У вас є часник?

— У гранулах…

— Досить, що ви зачините двері, — втрутилася Ніка. — За п’ятнадцять хвилин ми повинні впоратися.

Сильвестр кивнув і швидким кроком пішов.

— Не розповідай людям таких дурниць, — Ніка грізно поглянула на Нета.

— Не міг втриматися, — він стенув плечима. — До того ж це діє.

— Доки не трапився тобі хтось, хто на цьому знається.

Вони зачинили за собою двері секретаріату. Інтер’єр кабінету випромінював дешеву елегантність. Стелажі з книжками й шафа були зроблені з ДСП, обклеєних шпоном під червоне дерево, стіл у кількох місцях тріснув, а офісне крісло перекривилося на один бік. Причиною були скромні фінансові ресурси школи. Енергозбережні лампи, що давали незатишне світло, доповнювали незатишність кімнати. Тільки шкіряна канапа і два крісла були дійсно пристойні. І вони були зручні, у чому друзі вже кілька разів переконувалися, коли їх викликали на «килим». Фелікс на мить замислився, чи меблі відповідають стандартам.

— Є маленька проблема з регуляцією яскравості, — сказав він. — Тут енергозбережні лампочки.

Він відклав розв’язання цієї проблеми на пізніше і почав шукати відповідні місця для проєкторів. Перший розмістив у глибокій тіні під комодом, другий — на шафі, між колекцією вазонів. З третім була невеличка проблема, але врешті вдалося його втиснути за книжками на найвищій полиці стелажа. Проєктор у секретаріаті без проблем помістився за запилюженими папками з паперовим архівом за десять років.

Фелікс відкрив валізку з управлінням і натиснув кнопку «Тест». Посеред кабінету з’явилася яскрава куля завбільшки з пляжний м’яч, що складалася з маленьких квадратиків. Нет і Ніка відступили до стіни. Куля, змінюючи висоту, подолала шлях від дверей до канапи, у кількох місцях світилася червоним або навіть частково зникала. Фелікс трохи пересунув столик із папороттю й повторив тест. Цього разу картинка мала ідеальний вигляд. Куля зникла, а на її місці з’явився знайомий кінь. Фелікс вимкнув проєктор і прикріпив бездротову камеру за калорифером, аби вони могли спостерігати за розвитком подій під час зустрічі.

— Якщо Ромашка не помітить проєкторів до п’ятниці, то цей пункт плану виконано, — із задоволенням сказав він. — Пані Пумпернікель прибирає кабінет у понеділок.

— Як ти це перевірив за вчора? — поцікавився Нет.

— Давно це знаю. Про всяк випадок.

— А що ще знаєш?

Ніка відчула, в якому напрямку пішла розмова, тож вирішила втрутитися.

— Схоже, ми закінчили. Можемо вже йти?

— Зачекай… — Нет обійшов стіл і поворушив мишку. — Ну так! Це комп’ютер гудів. Дивіться…

Друзі стали поруч. На екрані був bluescreen, як програмісти називають інформацію про критичну помилку системи.

— Комп завис… майже добу тому! — Нет був обурений. — Він що, чекає, поки воно саме відремонтується?

— Може, він сам відремонтує? — запропонувала Ніка. — Краще не чіпай.

— Відремонтує так само, як дохлого гуся на дорозі. — Нет перезавантажив комп’ютер. — Але це непогано. Директор подумає, що комп’ютерники його відремонтували. Якщо Сильвестр йому завтра бовкне про наш візит, то принаймні буде доказ, що це справді було сервісне обслуговування.

Перезавантаження допомогло, бо комп’ютер запрацював.

— Що було не так? — запитала Ніка.

— Це питання недоречне, якщо мова про Windows, — відповів Нет. — Я просто перезапустив комп. Зараз усе добре… що в нас тут?

— Облиш! Тут може бути приватна інформація.

— Тим краще… Гм… Має приватний запис із жіночого туалету.

Відео показувало ту частину туалету, де розташовувалися вмивальники. Дівчата входили й виходили. Раптом у кутку кадру з’явилася… Ніка. Вона приклала до губ пляшку, випила до дна, після чого кинула її в смітник.

— Фігасі! — Нет дивився на екран, майже торкаючись його носом. — Не знав, що ти…

— Це Зося, — спокійно пояснила Ніка. — Ти не пам’ятаєш, який вона мала вигляд у понеділок?

— Нічого дивного, що директор подумав на тебе, — визнав Фелікс. — Але це не доказ.

— Ти йому це скажи, — похмуро промовила Ніка.

— Ти говорила щось про знімки, — згадав Нет. — А це запис.

— Він показав мені тільки знімок.

Нет почав переглядати папери на столі. Фелікс кинувся, аби йому перешкодити.

— Систематично! — Він притиснув папери до стільниці. — Ромашка не повинен здогадатися.

— Гаразд, майстре, — неохоче визнав Нет і далі переглядав папери по черзі. — Є!

— Зачекай! — Фелікс зняв усе з фотографії та поклав поряд, аби потім повернути як було.

Нет невдоволено фиркав, але нічого не говорив. Уся трійка схилилася над знімком. Він був не надто чіткий, як кадр із камери. Однак кожен, хто знав Ніку, на дев’яносто дев’ять відсотків був би впевнений, що це саме вона.

— Досить буде видалити файл і знищити фото, — сказав Нет. — Це владнає справу.

Він зібрався розірвати фотографію.

— Ні! — зупинив його Фелікс. — Тоді Ромашка тільки впевниться, що це Ніка.

— Він уже знає наші можливості, — погодилася Ніка. — Одразу зрозуміє, що це наша робота. Ми маємо переконати його, що це не я.

— При цьому не видаючи Мишу? — запитав Нет.

— Саме так.

— У тебе дилема, як у романтичної антилопи, котра тікає від лева: затоптати африканську фіалку, яка охороняється законом, чи оминути її. Затоптати чи оминути, затоптати чи оминути, затоптати чи… гам…

Фелікс потер брову і запитав:

— Ти зможеш вставити сюди замість Ніки… тобто Зосі… директора?

— Але ж він зрозуміє, що це підробка!

— Так, але це станеться в присутності тата Ніки. Спочатку він покаже знімок, а оскільки тато наполягатиме, що це не його донька, покаже запис. Знімок повинен залишитися таким, як є, аби директор опинився в незручній ситуації. Сенс у тому, аби він сам, на власній шкурі зрозумів, що не можна судити за поверхнею. У нього буде кілька секунд, аби щось сказати. Єдине, що він зможе зробити, — це перепросити і відмовитися від звинувачення.

Нет дивився на нього хвилину, після чого широко всміхнувся.

— Це мені подобається… Зараз підключуся до мережі…

Він схилився над клавіатурою і в надшвидкому темпі почав клацати. На екрані з’являлись і зникали віконця.

— Готово! — за кілька секунд сказав Нет. — Маю доступ до цього компа, якщо він буде ввімкнутий.

— Ок. — Фелікс роззирнувся, аби перевірити, чи все на місцях. — Ходімо.

— Зачекайте… — Ніка затримала його. Вона над чимось розмірковувала. — Наш план недороблений. Як ми заберемо обладнання? Ми ж не можемо знову показати Сильвестрові директора, аби він нас впустив, бо проєктори в кабінеті?

— Дійсно. — Нет поглянув на Фелікса. — Ти передбачив це?

— Не перебачив, — похмуро відповів Фелікс. — Ще не маю плану, як забрати обладнання, але операцію треба проводити.

— Тож ми розв’яжемо мою проблему, а ти матимеш клопоти, — сказала Ніка. — Так не може бути. Щось треба вигадати.

— Зробимо одне. — Фелікс піднявся і рушив до дверей. — Потім подумаємо про друге.

* * *

За вікном у вечірніх зимових сутінках проїхав черговий трамвай. Забрязкотіли склянки в кухонній шафці, а світло з вікон прокотилося по стелі прямокутними плямами. Нет сидів на сходинці в півкімнату і клацав по клавіатурі, що лежала на колінах. Ніка зі зворушенням переглядала старий альбом з фотографіями. Найчіткіші фото батька вона витягала з альбому й подавала Нетові, який їх сканував. Після п’ятнадцятої він сказав, що досить.

— Не дуже чіткі, — зауважив він.

— Кращих немає. — Ніка стиснула губи. — У мене тільки цей альбом. Тут усе наче видно.

— Це не так просто. Коли з кимось розмовляєш зблизька, то бачиш деталі, яких тут немає. — Нет вказав на екран. — Тільки тобі здається, що картинка точна. Фелікс би зараз сказав щось мудре типу: це як з фотографією гарного будинку. Спочатку фоткаєш, а потім приглядаєшся й бачиш на знімку дроти трамваю, сміття, а на передньому плані спить якийсь халамидник.

Ніка кивнула.

— Ти говорив, що в п’ятницю після першого уроку буде навчальна пожежна тривога… — згадала вона.

— Ти думаєш про те, як забрати обладнання в тій метушні? — здогадався Нет. — Не вийде. Тоді ми мусили б провести операцію завтра, тобто я повинен сьогодні закінчити модель твого тата. Тільки зараз я зрозумів, що і двох днів на таке замало. Аватар повинен плавно рухатися, мати опрацьовану міміку, тіні. Бо від ламп у кабінеті голограма тіні не відкидатиме. Це все треба розрахувати онлайн. Якщо під час операції виявиться, що щось не так, не можна буде цього виправити.

— Ти зможеш? — запитала Ніка.

— Я не матиму змоги його протестувати!

— Подумай, що станеться, якщо Ромашка знайде проєктори.

— Він не зрозуміє, що це таке.

— У Фелікса будуть великі проблеми, якщо він не поверне обладнання татові. А його тато матиме проблеми на роботі. Ти ж знаєш, скільки таке обладнання коштує.

— Так, але… — Нет замовк і подивився на клавіатуру. Він щось прораховував подумки. Нарешті кивнув. — Їзда без страховки на морській корові…

— Що?

— Може вдатися, але ризик зростає. Не буде часу на тестування. Як зробимо помилку, так і залишиться. З цими 3D‑програмами я лише кілька разів мав справу. Так би мовити, трохи лизнув.

Ніка погладила його по голові.

— Ти впораєшся, — сказала вона. — Я на цьому не знаюсь, але, можливо… опусти неістотні деталі.

Нет зітхнув, розім’яв пальці і взявся до роботи. Кілька годин він не вставав з‑за комп’ютера. Випив п’ять кухлів чаю, щохвилини буркотів скарги на адресу творців програми, яку погано знав.

— Майже дев’ята, — зауважив він нарешті, потираючи очі. — Треба летіти, бо батьки розлютяться. Побічним результатом приїзду бабусі є повернення до старих правил. За кілька хвилин телефонуватимуть, аби перевірити, де я. Треба повертатись. А у зв’язку з цим… мені треба забрати комп, аби закінчити роботу вдома.

Ніка спохмурніла, але намагалася цього не показувати. Раптом надворі пролунав звук розбитого скла. Вони підійшли до вікна. Посеред трамвайних шляхів ішли троє чоловіків напідпитку. Вони щось співали, але не було зрозуміло, що саме.

— Якби це була нормальна країна, то вже приїхала б поліція! — обурився хтось із кам’яниці поруч. — Заспокойтесь, або викличу копів!

Хулігани щось пробурчали, замовкли і звернули на тротуар. За хвилину він них не залишилося й сліду.

— Я подумав… — Нет пошкріб потилицю. — Не забиратиму комп.

— Вони вже пішли…

— Я подумав, що перевозити в цей час комп’ютер, який коштує… коштує багато, дуже нерозсудливо. Якщо його хтось поцупить, я не закінчу модель.

— Може, й так… — Ніка опустила голову, погоджуючись. — Має вийти. Ви стільки для цього зробили. Ти і Фелікс. Цей комп’ютер дуже важливий.

— Еее… — Нет махнув рукою. — Я комплектував його для стрілялок. Тож, з огляду на все, попрацюю тут іще пару годинок.

Ніка з недовірою всміхнулася.

— А батьки?

— Повернуся на таксі. У мене є ще двадцять злотих з виграшу. І бюджет вичерпано. Якщо хтось запитає — у нас вечірка. — Він витягнув телефон. — Увімкни якусь музику. Зателефоную татові.

²⁷ Плейстоцен — те саме, що льодовиковий період.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У четвер вранці директор прийшов до школи настільки рано, що застав пана Сильвестра, який уже збирався йти.

— Я гадав, це пан Нетля, — промовив здивований сторож, коли відчинив двері.

— У мене багато роботи до педнаради.

Директор швидким кроком рушив у напрямку кабінету.

— Пане директоре… — зупинив його Сильвестр. — Навіщо ви вчора мені говорили, аби я нічого вам не говорив сьогодні?

— Якщо я сказав вам нічого мені не говорити, то значить, ви й не повинні мені нічого говорити, — з ноткою докору в голосі відповів Ромашка. — Хоча… — він завагався. — Я пішов до того, як ви прийшли. Не пам’ятаю, аби ми вчора зустрічалися.

— А ви казали, що нічого не будете пам’ятати, — пояснив пан Сильвестр.

— Ну звісно, я цього не пам’ятаю. — Ромашка повернувся з наміром піти.

— Ще одне… — Нічний сторож пошкрябав голову. — Ви пройшли крізь ці двері. — Він вказав на важкі дерев’яні вхідні двері.

— Пане Сильвестре… — Ромашка подивився на нього поблажливо. — А крізь що я мав пройти? Крізь стіну? Двері для того й потрібні, аби заходити крізь них.

— Але вони були замкнені…

— А в мене ж є ключ.

— Я маю на увазі, що двері…

— О, схоже, вчора ви навідалися на горище. — Ромашка погрозив пальцем. — Я знаю, що ви там ховаєте.

— А потім ви перед ними танцювали…

— Пане Сильвестре. — Директор споважнів. — Хоча я махнув рукою на ваші візити на горище, але ми домовлялися, що тільки після восьмої вечора. Стандарти якості для нашої школи повинні діяти з сьомої до двадцятої.

— Це не вино, тільки ті блукаючі пікселі… — прошепотів сторож. — Побічний ефект комп’ютеризації. Так сказали комп’ютерники.

— Комп’ютерники? — Директор підняв брови.

— Вони вчора прийшли відремонтувати ваш комп’ютер.

— І ти впустив їх?

— Як ви мені наказали. Комп’ютер мав якісь бактерії чи віруси і почав заражати пікселями весь поверх…

— Не пам’ятаю, аби я вам наказував когось впускати!

— Ви й говорили, що не будете цього пам’ятати, — повторив сторож тихо. — Ви все передбачили. Тому ви й директор.

Ромашка не чув уже цих компліментів, бо пішов, майже побіг до кабінету. Він відкрив складний замок секретаріату і простий замок у своїх дверях. Забіг і роззирнувся. На перший погляд усе було нормально. Він обережно, наче боявся, що вчорашні гості ще тут, підійшов до стола. Комп’ютер мав темний екран, хоча він пам’ятав, що залишив його ввімкнутим із повідомленням про помилку на моніторі. Директор повільно сів у крісло, нахилився й натиснув кнопку на корпусі системного блока. Комп’ютер видав характерний звук, екран засвітився знайомим зображенням і за мить був готовий до роботи.

— Справді, відремонтували, — буркнув директор.

Може, комп’ютер сам викликав собі комп’ютерників? Директор не мав часу про це розмірковувати. У нього було багато матеріалів до педагогічної наради.

* * *

Пані Хеленка, вдягнена в коротеньку руду шубу та білі чобітки на високих підборах, увійшла в школу за двадцять хвилин до восьмої.

— Брр, — сказала вона пану Нетлі, навіть не дивлячись на нього.

— Брр, — відповів він, також не дивлячись на секретарку, і зайшов до підсобки, аби перечекати основну хвилю учнів.

Пані Хеленка дійшла до секретаріату й хотіла відімкнути замок, але двері були вже відчинені. Вона зняла шубу, під якою був несамовито фіолетовий светр, як завжди обтислий, і натиснула на кнопку інтеркому на столі.

— Пане директоре, ви вже тут? — запитала вона. — Зробити вам кави?

— Якщо твоя ласка, моя люба.

Секретарка клацнула перемикачем кавомашини, сіла за стіл і почала перекладати косметику з торби до шухляди. Старанно, за тільки їй відомим принципом вона групувала її між печатками, папками і паперами. Кілька пляшечок лаку для нігтів та засіб для змивання вона виставила на стіл, аби були готові до вживання в разі негайної потреби. За її спиною шуміла кавомашина, а перед нею в повітрі висіла напівпрозора голова чоловіка. Пані Хеленка відкрила першу пляшечку з лаком і раптом побачила голову.

— Так, слухаю вас? — запитала механічно.

Голова не відповіла. Пані Хеленка якусь хвилину дивилася на неї, а тоді натиснула на кнопку інтеркому.

— Пане директоре, тут якась мовчазна голова. Вона, схоже, до вас.

— Так, так, люба, запро… Голова, кажеш?

— Вона не представилася, але схожа на голову.

Двері кабінету відчинилися, але голограма в цю мить мигнула і зникла. Директор обережно визирнув.

— Її вже немає… — Секретарка вказала на двері. — Висіла собі й нічого не говорила.

Директор на мить замислився.

— Це блукаючи пікселі, пані Хеленко, — пояснив він повчальним тоном. — Побічний результат комп’ютеризації. Треба просто призвичаїтися.

* * *

— Хто це ввімкнув? — Фелікс клацнув вимикачем із номером «4»  біля валізки управління проєкторами.

— Я перевіряв, чи працює. — Нет стенув плечима. — Не розводь нервову атмосферу.

— Нічого в цій валізці не торкайся, бо ще щось там з’явиться, і діла не буде.

Вони сиділи на горищі й закінчували підключати обладнання. Ніка стежила за ними, стоячи за кріслом. Вона нервувалась. Анімація тата на екрані була непогана, але вони не могли перевірити, чи добрий вигляд має голограма.

— Майже восьма, — раптом промовила Ніка. — Маємо йти. Перший урок — географія.

У замку дверей на горище заскреготів ключ. Фелікс вимкнув усі монітори, аби прибулі випадково не побачили світло між дошками штаб‑квартири.

— Отут поставте.

Це був голос Нетлі.

Кілька пар черевиків затупотіли по дерев’яній підлозі. Кряхтіння та сопіння свідчили про те, що несли щось важке. За мить вони почули гучний удар і видих полегшення.

— Ще два.

Пролунав дзвоник на перший урок. Друзі перезирнулися. Цей погляд означав, що Ніка не зможе навіть попросити Констанцію виправити оцінку. Хтось досі тупотів по горищу й наспівував під ніс невпізнанну мелодію. Фелікс поглянув на засув на дверях штаб‑квартири. Він був відсунутий. Обережно, аби не створювати шуму, він почав підніматися з крісла. Старі меблі затріщали, тож хлопець завмер, спершись руками. Нет спробував повернутись і піднятись, але його крісло видало такий самий звук. Ніка поклала йому руку на плече і сама зробила перший крок. Цього разу затріщала підлога, тож дівчина завмерла в незручній позі. Так тривало кілька хвилин: Фелікс напівсидячи, Ніка на півкроку, а Нет неприродно зігнутий. Кроки двох чоловіків, які тягли черговий важкий предмет, врятували їх. Хлопці впали в крісла, а Ніка зачинила засув і повернулася до них.

— Я не думав, що ці крісла так тріщать, — прошепотів Нет.

— Котра година? — запитала Ніка.

— Восьма нуль три.

Ніка стиснула кулаки в безсилій злості. Пан Нетля, бо це був він, ходив по горищу й насвистував.

— Не вийдемо зараз, — сказав Фелікс. — Вони мають занести ще один предмет і тоді підуть.

Друзі чекали. Ніка поглянула на годинник Фелікса. Коли він показав восьму нуль п’ять, чоловіки повернулися з важким предметом. Хвилину щось пересували на підлозі. Нарешті замок заскреготав знову, і на горищі запанувала тиша. Друзі почекали кілька секунд і обережно вийшли зі штаб‑квартири. Біля дверей на сходи стояли три чорні ящики, кожен розміром з мікрохвильову піч.

— Якісь механізми? — Нет схилився над першим ящиком.

Фелікс став поруч і розглядав предмет. Корпус повністю не закривав машини, тож можна було побачити щось на кшталт помпи, вентилятора, ємність із рідиною та кілька товстих труб. Попереду виступала насадка, яка нагадувала насадку з вогнегасника, нагорі був вимикач, а з тилу — кабель зі звичайним штепселем. Фелікс торкнувся насадки. Її можна було переміщати і направляти в різні боки.

— Це димоутворювач, — сказав він. — Хтось сприйняв завтрашню пожежну тривогу досить буквально і постарався, аби все виглядало реалістично.

— Це вже занадто, — зауважила Ніка. — Ще вибухне паніка і почнеться штовханина…

— Це допоможе нам забрати обладнання, — з надією відповів Фелікс. — Тобто дим, а не штовханина.

— Ок, а зараз ходімо на географію.

Вони побігли на урок. Констанція привітала їх таким виразом обличчя, що зовсім відбив бажання в Ніки виправляти одиницю.

* * *

На перерві Фелікс обрав найменш людну ділянку коридору на третьому поверсі, аби подумати над своїми проблемами. Він помітив, що краще думається, коли він гуляє.

Неочіковано з роздумів його вирвав Вінцент.

— Наш рух опору нічого не робить, — заявив він.

— Ми ж тільки вчора розмовляли, — сказав Фелікс.

— Тшшш… — Вінцент приклав палець до губ. — Це ж таємниця. Тут можуть бути шпигуни.

Він конспіративно роззирнувся, і вже це повинне було видатися підозрілим кожному, хто навіть не знав, у чому річ.

— Інспектор Шус зараховує чергові пункти, — сказав він. — Дедалі менше часу. Ми намагалися змінити показники шкільного опалення. Підігрівали кульками з гарячою водою датчики температури на кожному поверсі, але Шус це зарахував раніше і більше не перевіряв.

— Я пам’ятаю, що було то холодно, то жарко, — підтвердив Фелікс. — Можемо почати з пропаганди. Не знаю… Рух опору — може, резистори на одяг причепимо?[28]

— У мене немає нічого такого. Можу причепити діод.

— Нехай так. Причепимо діоди. За ними будемо розпізнавати прихильників.

— Гаразд, — погодився Вінцент. — Віктор надрукує листівки з відповідним гаслом: «Не хочеш сертифіката — начепи діод» чи якось так. Добре, якби ще й римувалося. Реально, ти голова.

— Як набір нових членів? — Фелікс намагався вдавати зацікавленість.

— Пфф… — Вінцент розвів руками. — У моєму класі ніхто не підходить. Зате Віктор затягнув Оскара. Я тут подумав, чи не замало таємничості, якщо ми всі будемо один одного знати. Як це було в Армії Крайовій?

— Знаєш, це не той масштаб конспірації, — Фелікс похитав головою. — Завтра щось вигадаю, щось… наприклад, диверсійну діяльність.

— Супер! — Вінцент знову роззирнувся. — Я пішов, щоб нас не бачили разом.

«Наче в мене мало інших проблем», — подумав Фелікс.

* * *

Після уроків друзі потайки дісталися до штаб‑квартири й почали останні приготування. Фелікс і Нет сиділи на двох зсунутих кріслах перед столиком, заставленим обладнанням та кабелями. Ноутбук, кілька нерозпізнаних коробок, металева жовта валізка й маленький монітор LCD. На ньому було видно кабінет: зараз директор сидів перед комп’ютером і грав у пасьянс. Ніка мала враження, що перебуває в центрі, який керує таємною операцією. Вона сиділа у вільному кріслі. Фелікс і Нет були зайняті налаштуванням приладів і не звертали на неї уваги. Вона дивилась у маленьке віконце штаб‑квартири. Небо над Варшавою було вкрите хмарами. Зробилося темно, і по балках на стелі пересувалися смуги фар автівок, які проїжджали вулицею біля школи. До чотирнадцятої тридцяти, коли мала відбутися зустріч, залишалось одинадцять хвилин. Ніка розтирала долоні, аби руки не тремтіли. Було холодно.

— Як там? — озвалася вона.

— Усе клас. — Нет оглянув усі прилади. — А в тебе?

Фелікс відчинив валізку з кільканадцятьма джойстиками, перемикачами й ручками. Там світилася тільки одна зелена лампочка.

— У мене теж.

— Багато всього, — зауважила Ніка.

— Це дистанційне керування від… екскаватора, — пояснив Фелікс. — Зазвичай я використовую цей прилад там, де умови дуже небезпечні. Тобто саме зараз. Усі рухи аналізуватиме комп’ютер і змінюватиме онлайн‑анімацію. Я керую рухами аватара, Нет розмовою, бо тільки він може так швидко писати.

— Чому не Манфред? — запитала Ніка.

— Якщо Манфред наслідуватиме людину, це буде підозріло штучно.

— Дуже дякую! — пролунало з ноутбука.

— Ми про це говорили, — нагадав Нет. — І робили тести. Ти маєш потренуватись, а в нас немає часу.

— Ти робиш багато помилок, — зауважила Ніка.

— Помилок було б більше, якби ми використали систему розпізнавання голосу. Зрештою, аватар твого тата приєднаний до Net. com як клієнт. Те, що я пишу, спершу потрапляє у словник, бо я його ввімкнув.

— Це втішає…

— Усе перетворює сервер у Політехніці, — додав Нет. — Він саме має бути вільний о ці нещасній чотирнадцятій тридцять, і мені вдалось отримати доступ на цілу годину. Маємо достатній запас.

— Тобі вдалося? — втрутився Манфред.

— НАМ це вдалося, — неохоче виправився Нет.

— Я змінив програму занять двох груп. Студенти гадають, що це прохання професора, а професор — що студентів.

— Розміщу тебе в кінцевих титрах анімації. Вистачить цієї мартирології. З фотографій, що ти дала, — він звернувся до Ніки, — я приготував модель 3D. Проблема тільки в тому, що на фотках не було спини, і я не міг її знайти. Тож замість спіни й потилиці — діра. Як Ромашка це побачить, то в нього буде інфаркт. Під час прощання тато повинен відступати задом, затоплюючи Ромашку у ввічливості. Я написав собі кілька ввічливих фраз на папірці. — Він розправив зім’ятий аркуш. — «Столик з тисової костриці. Гарний смак. Чудово гармонує з яспісовим гівном на стінах», «Де ви купили такі міцні ґудзики до жилетки?» або моє улюблене: «Прикольна лисина. Чим ви її поліруєте?»

Ніка посміхнулася, але швидко посерйознішала. Вона взяла аркуш, старанно склала його і сховала в кишеню.

— Чудовий жарт. Ну гаразд, скажімо, я все розумію, — визнала вона. — Це дуже складна справа і може тріснути в різних місцях. Який у нас план?

— У секретаріаті є додатковий проєктор, — сказав Фелікс. — У кабінеті — три, з яких один навпроти дверей. У секретаріаті з’явиться двовимірне зображення аватара. Ти відчиниш двері, я швидко заведу його всередину, де три проєктори зроблять тривимірне зображення. Тобі треба швидко зачинити двері, аби Хеленка не почула голосів.

— Але вона побачить зображення, яке з’явиться в повітрі з нічого.

— Побачить риску, бо проєктор саме за нею. Подумає, що це відблиск.

— А що потім? Якщо Ромашка захоче провести гостя?

— Тоді тобі треба буде відволікти увагу, аби гість міг непомітно зникнути. Нет скаже голосом твого татка, що щось забув, а ти підеш, аби то принести. Приготуй ручку. Нехай це буде ручка. Ромашка, звісно ж, подивиться на тебе, і ми тоді вимкнемо проєктори. Ніби вже тато чекає перед школою.

Ніка глибоко набрала повітря і голосно видихнула.

— Це справді нагадує підйом на Еверест, — заявила вона і піднялася. — Ну гаразд, зробімо це.

— На цьому ти бачитимеш, що відбувається в кабінеті. — Фелікс подав їй маленький монітор з під’єднаним приймачем.

Ніка з душею в п’ятах побігла на перший поверх.

— Як гадаєш, можна довіряти Вінценту? — запитав Фелікс.

— А я знаю… Ну, на п’ятдесят злотих.

Фелікс кивнув.

— Що найбільш абсурдне ти пам’ятаєш зі списку для отримання сертифіката? — розпитував він далі.

— Що? — Нет здивовано поглянув на нього. — Навіщо тобі?

— Так просто… Дедалі більше переконуюся, що цей сертифікат нічого доброго нам не принесе.

— Я знав про це з самого початку! Це абсурд на абсурді. Незабаром вони мають, наприклад, перевірити, чи розетки в стінах правильно заземлені.

— Ну це наче не абсурд…

— Можливо, але вони це хочуть перевірити з точністю до одного градуса вирівнювання цих розеток. Що ти хочеш зробити?

— Просто цікаво… — відмахнувся Фелікс. — Нехай. До справи.

Чотирма поверхами нижче Ніка постукала й увійшла до секретаріату. Пані Хеленка саме готувалася йти. Вона відкрила шухляду та перекладала до торби свої пляшечки.

— Я домовлялася з директором, — пояснила дівчина.

— Мав бути твій тато… — згадала секретарка.

Ніка стенула плечима, пані Хеленка теж і натиснула кнопку інтеркому:

— Ніка Міцкевич до вас.

— Сама? Ну нічого. Запроси її і лети додому, люба.

— Заходь, Міцкевич. — Пані Хеленка накинула плащ і вийшла.

Ніка кинулася до дверей кабінету, бо зрозуміла: якщо він сам їх відчинить, то все провалиться. Вона ввійшла, і біля неї матеріалізувався голографічний дух.

— Сонечко, зачекай у коридорі, — сказав їй директор.

Ніка кивнула і вийшла.

— Він зараз захоче подати йому руку, — зауважив Нет, втупившись у маленький екран.

— У мене є план, — відповів Фелікс.

У той момент, коли Ромашка підійшов до гостя, аватар чхнув, подивився на свою долоню і поспіхом почав перешукувати кишені. Директор на півдорозі передумав, удаючи, що витягнув руку, аби стерти невидиму пилюку зі стелажу.

— Спритно, — визнав Нет.

— Добрий день, — сказав аватар, витираючи долоню. — Павло Міцкевич. Здається, ви щось маєте на мою доньку.

— Так говорить адвокат, а не батько, — прошипів Фелікс.

— Її спіймали за питтям вина в жіночому туалеті, — заявив директор.

— Ви ж знаєте про наслідки своєї заяви, якщо обвинувачення виявиться фальшивим? — Тато Ніки зробив грізну міну. — У вас є свідки? Скільки? Чи вони надійні? Чи є відважними, аби зізнатися?

— Трохи налякати не зашкодить, — буркнув Нет. — Краплинка сицилійської атмосфери…

— Прошу, сідайте. — Ромашка вказав на канапу і повернувся до стола, аби витягнути щось зі стосу паперів.

— Пумпернікель пересунула папороть! — перелякався Фелікс, коли аватар сів.

— І що? — запитав Нет.

— Вона затуляє один проєктор. Немає голови!

І дійсно, на канапі сиділа постать без голови.

— Вона ж мала прибирати в понеділок.

— Схоже, просто поливала квіти.

— Ромашка зараз розвернеться! — вигукнув Нет. — Або зі страху відкине копита, або все зрозуміє.

— Пересуну його далі, — вирішив Фелікс і зрушив один із джойстиків.

Тато Ніки пересунувся вбік, наче сидів на роликах. Виїхав навіть за канапу, крізь підлокітники, і перш ніж Фелікс виправив налаштування, кілька секунд сидів у повітрі. Нарешті, він розташувався на найвіддаленішому від папороті місці. На щастя, Ромашка не бачив цих маневрів.

— Він мусить сидіти в кутку і якнайближче до стіни.

— Це трохи неприродно, — зауважив Нет.

— Більш неприродно бути без голови.

Ромашка знайшов роздрук із Зосею, яка пила вино. На мить завагався, коли побачив тата Ніки в кутку канапи, але не прокоментував цього. Підійшов до столика, який відділяв канапу від крісла.

— Подивіться, — сказав він упевненим голосом, подаючи гостю роздрук.

Фелікс за допомогою джойстика витягнув руку, але аркуш, звісно ж, пролетів крізь неї і впав на стіл.

— Гм… гм… — промовив аватар.

— Упс, — прошепотів Фелікс. — Напиши щось. Тобто скажи щось.

Директор зі здивуванням дивився на свого гостя.

— Вилизнуло, — пояснив тато Ніки. — Тобто вислизнуло. Але я добре бачу і так. Гм… Гм… Неповнолітня білої раси прикладає довгастий предмет до рота.

— Це вино. Ваша донька п’є вино.

— Гарний фотомонтаж. — Аватар схилився над знімком. На щастя Фелікс пам’ятав, що не може показати його потилицю. — Але не видно, хто це, не видно, що це. Може, не п’є, тільки прикладає. Можливо, то церемоніальна труба мачукос. Має дуже широкий резонатор. Можна купити в північних регіонах Мексики.

— Це було в понеділок після останнього уроку. Хтось би почув трубу, ви так не думаєте?

— У цих трубах часто псуються мундштуки. Я читав про це. Музикант у трансі може навіть не поміти, що не трубить.

— Що ти вигадуєш? — застогнав Фелікс.

— Імпровізую.

— Є запис, це доказ, — заявив директор. — А в смітнику знайшли пляшку.

— Ви зняли відбитки пальців? З’ясували склад рідини в пляшці? Може, це сік?

— Ви точно батько Ніки? — підозріло запитав директор.

Аватар витягнув з внутрішньої кишені посвідчення особи і показав його так, як поліцейські.

— Ви тримаєте його догори ногами, — зауважив директор.

— Гм… гм… А, так.

Аватар перевернув посвідчення. Але, хоча пластик перевернувся, все надруковане на ньому залишилося таким самим.

— Що ти виробляєш? — прошипів Нет.

— Не виходить перевернути. — Фелікс спробував іще раз, але з тим самим результатом. — Фігова 3D‑модель.

— Часу не було! У мене вдома надзвичайний стан.

— Байдуже. Кажи щось!

— Гм… гм… — кашлянув аватар. — Через нерви маю слизькі пальці. Ви мусите перехилитися.

Здивований Ромашка слухняно схилив голову і прочитав «Павло Міцкевич».

— У вас тут помилка, — вказав він пальцем. — Місце народження «Врашава».

— Упс… — прошепотів Нет. — Ну що? Не могли після мене перевірити! У мене ж дислексія.

— Кляті чиновники‑дислексики, — обурився тато Ніки. — Не перевіряють один за одним. Саме тому я показував догори ногами, аби не впадало в очі.

— Повертаємося до нашого знімка…

— Це може бути будь‑яка дівчина з рудим волоссям, у мартенсах, джинсовій куртці й чорній плісированій спідниці. Будь‑яка.

— Перепрошую. Є тільки одна така дівчина в нашій школі.

— І тому ви її звинувачуєте? А може, ще якась дівчина того дня вдяглася так само?

— Це малоймовірно, тому можемо цю версію пропустити.

— А якби вам треба було когось засудити на смертну кару на підставі цього фото?

Ромашка нервово закліпав очима.

— Ну що ви…

— Тобто ви не впевнені! — Тато Ніки схилився і тріумфально тицьнув у співрозмовника пальцем.

Ромашка витріщив на нього очі.

— Що сталося з вашими щоками?

Аватар раптом відхилився, виходячи з тіні папороті.

— Порізався, коли голився. Кожен може порізатися.

— Господи, але не наскрізь! Крізь вас видно стіну.

— Гм… гм… гм… гм… гм…

— Припини гмикати, — прошипів Фелікс. — Скажи щось! «Це вам здалося» чи «Перейдемо до справи».

— Я не гмикаю. — Нет клацав по клавіатурі. — Підключаю глушилку, й аватар гмикає. Це краще, ніж коли б він був нерухомий.

Фелікс потягнувся до регулятора напруги та обережно зменшив освітлення в кабінеті, аби послабити ефект тіні від папороті.

Ромашка нервово роззирнувся навколо.

— Це алергія на ромашки, — промовив аватар. — Тобто на папороть! Чи не могли б ви її пересунути?

— Ви стаєте прозорим через папороть?

— Є на це професійний ларингологічний термін латиною. Перейдемо до справи.

— Ок, я дуже розчарований поведінкою вашої доньки.

— Я кильно обурений… — аватар підвищив голос.

— Кильно? — здивувався директор.

— Кильно? — здивувався Фелікс.

— Я не писав цього. — Нет схилився над екраном. — Мало бути «сильно», але помилка набору…

Фелікс ляснув себе по лобі.

— У Кильно я захворів на алергію від ромашок, — пояснив аватар. — Від папороті! Хотів сказати, що я дуже обдурений нікчемністю показів.

— Обдурений? — Ромашка підняв брови.

— Обу‑ре‑ний.

— Показів?

— До‑ка‑зів. Це теж через папороть. Синдром чужорідних голосових зв’язок… Думаю одне, а вібрує інше. Це насправді проблема. Спілкування в ботанічному саду в принципі неможливе…

Фелікс заплющив очі, вдарився чолом у стіл і промовив:

— Скажи йому ще, що ти поспішаєш, бо заплатив за паркінг НЛО тільки за пів години.

Ромашка втратив упевненість. У нього був такий вираз обличчя, наче він відкрив, що впустив у кабінет вампіра або, щонайменше, божевільного. Він піднявся, відсунув столик із папороттю в протилежний куток кабінету і повернув монітор комп’ютера. Повільно й точно почав клацати мишкою в чергові іконки на екрані.

Тим часом перелякана Ніка спостерігала на екрані за своїм татом, який боронив її від злого світу. Вона торкнулась екрана, але знала, що це тільки анімація, а в реальності її захищають Нет і Фелікс. Схилені над комп’ютером і дистанційним керуванням, вони ідеально порозумівалися. Без слів. Завдяки цьому аватар мав досконало синхронізовані рухи і мову. Ну, не досконало, але непогано. Вони втрьох були справжньою суперкомандою. Ніка відчула, що її обов’язком є примирити друзів.

Директор нарешті доклікав до потрібного віконця, натиснув «Play», після чого тріумфально заявив:

— Маю запис, на якому видно, що це ваша донька, Ніка Міцкевич, а не учениця музичної школи з зіпсованою мексиканською трубою.

Запис показав жіночий туалет. Кілька секунд нічого не відбувалося, потім у туалет зайшов… директор Ромашка власною особою, перехилив пляшку вина і випив. Викинув її в смітник, витер рота рукавом і вийшов.

Директор натиснув кнопку «Stop» і повернувся, блідий і переляканий, до тата Ніки.

— Це неможливо! — вигукнув він. — Це фотомонтаж!

— Ви самі хвилину тому сказали: «Є запис, це доказ», — аватар широко посміхнувся.

— Ну так, але ж… мова не про мене! Хтось підмінив запис.

— Це малоймовірно, — з задоволенням промовив аватар, — тому можемо цю версію пропустити. А це не ви змушували мою доньку до пиття вина? З якою метою? Скільки разів?

Директор видихнув і тихо сказав:

— Я не маю поняття, що тут сталось, але, схоже, буде краще забути про цю справу…

— Після ретельних роздумів я можу на це погодитися. — Аватар підвівся. — А, ще одне. Ніка має маленьке бажання. Вона хоче мати відмінно з поведінки. Схоже, ви їй це винні.

Ромашка прикрив очі й кивнув.

— Я дуже перепрошую, — він простягнув руку.

Фелікс в останню хвилину стримався, аби її не потиснути, що закінчилося б тотальною катастрофою.

— Екзема! — вигукнув аватар, одночасно відсмикуючи руку. — Це через папороть!

Він почав відступати до дверей. Не міг повернутися, бо в нього не було спини й потилиці.

— Я перепрошую… — простогнав Нет і втупився в екран.

За мить Фелікс також це побачив і застогнав, наче торкнувся чогось гарячого. Задкувала тільки верхня частина аватара. Ноги йшли нормально, тобто передом, розвернувшись на 180 градусів.

— Не треба б нам лякати Ромашку… — прошепотів Фелікс. — Що це таке?

— Я ноги зробив, бо думав, що впораюся зі спиною… Але нічого не вийшло, бо в мене мала бути ще п’ятниця… і я забув… Скажу, що це алергія.

— Нічого не кажи! Тобто скажи про дверну ручку.

Директор був настільки розгублений, що не зауважив таке дивне розділення тіла гостя. Аватар спокійно дійшов до дверей і завмер з рукою над ручкою.

— Не хотів би торкатися, тож якщо ви будете ласкаві…

Директор кивнув і відчинив двері. Зовнішні двері відчинила Ніка. У долоні вона стискала сховану ручку. З екраном вона точно знала, коли відчиняться двері, аби видалося, наче ручку натиснув аватар. Було це справді нелогічно, беручи до уваги вигадану екзему, але директор цього не помітив. Пригнічений, він зачиняв двері кабінету.

Хвилину, до того як зачинилися двері, Ніка стояла обличчям до тата. Вони дивились одне на одного, доки не клацнув замок і голограма розпливлася на кольоровий туман. Дівчина постояла ще хвильку, спостерігаючи за кольорами, що носилися в повітрі. Розплакалась і побігла на горище.

Фелікс зітхнув з полегшенням, випустив з рук джойстик і розтирав стомлені від напруження долоні. Нет театрально дмухав на пальці. Друзі перезирнулися і усміхнулися з почуттям повної перемоги. І раптом згадали, що останнім часом між ними не все добре, тож швидко відвернулися.

Ніка забігла в штаб‑квартиру та обійняла друзів, витираючи сльози.

— Непогано, так? — сказав Нет. Він не знав, як реагувати на сльози дівчини.

— Ромашка повірив, — просто сказала вона. — «Якщо ви будете ласкаві», звідки знаєш такі формулювання?

— Раніше так говорили.

Дівчина сіла в крісло, подивилася на друзів і сказала з ледь помітною усмішкою:

— Дякую.

— Він пригнічений. — Нет вказав на екран. — Його перший контакт з комп’ютером виявився не дуже приємним…

— Мені його шкода, — сказала Ніка. — Це ж не його вина…

— Припини жаліти всіх навколо. — Нет вимкнув картинку. — У тебе середній бал 5, 0.

— Буде, якщо виправлю одиницю на четвірку.

— Розслабся. Придумаємо щось для Констанції та встановимо проєктори…

— Ні, раз вдалось, і годі. Тобто… — Вона піднялася і обійняла друзів. — Дуже вам дякую, але вдруге не вийде. Мушу зануритися в географію і розраховувати на гарний настрій Констанції.

Директор сидів у своєму кріслі й мав враження, що відбулося щось таке, чого він узагалі не розуміє. Може, це якась хвороба? Атрофія пам’яті? Він не пам’ятав, аби наказував Сильвестру впустити комп’ютерників. Не пам’ятав, аби пив вино в жіночому туалеті. Він узагалі ніколи не пив вино з пляшки. Після роздумів зрозумів, що взагалі не пам’ятає вечір вівторка. Він мав іти з інспектором Шусом до класу біології. Інспекція класу закінчилась успіхом, але самої інспекції він не пам’ятав. Ну й оцей батько… Він зустрічав у житті багато диваків, але батько Ніки Міцкевич перевершив усіх. Нічого дивного, що його донька має стільки проблем. Пила вино…

Директор подивився на стіл і ще раз спробував усе поскладати в голові. Нічого з того не вийшло. Він клікнув «Play», і на моніторі з’явився знайомий жіночий туалет. Туди зайшов хлопець і почав пити вино. Це був новачок з іншої школи. Його звали Геральд. Думка викликати на розмову його батьків зникла так само швидко, як і з’явилася. Ні, краще забути. Директор відігнав погані думки й почав готуватися до педагогічної наради. Це все через перевантаження і стрес з приводу сертифіката. Звична систематична праця допоможе віднайти рівновагу.

Аж тут його кабінетом, розхлюпуючи нематеріальну воду, пробіг білий кінь.

²⁸ Так польське суспільство виявляло свій опір воєнному стану у 1981–1983 рр.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У п’ятницю на великій перерві почало відбуватися щось, що підтвердило припущення друзів: протипожежні навчання відбудуться справді з розмахом.

— З горища зникли димоутворювачі, — сказав Фелікс, попередньо відтягнувши друзів у найдальший кут класу. — Я обійшов усі коридори. Під час уроків вони залишили два на другому і третьому поверхах, а третій стоїть на першому біля бібліотеки. Увімкнуто таймери. Усе відбудеться за сорок хвилин, а вимкнуться вони за сорок п’ять. За три‑п’ять хвилин після початку евакуації всі повинні перебувати поза школою. Тоді машини вже мусять вимкнути. Я додав до цього реалізму… ще більше реалізму, бо за десять хвилин вони знов увімкнуться.

— Навіщо? — поцікавився Нет.

— Я перепрограмував таймери, — Фелікс усміхнувся. — У метушні ми зайдемо до кабінету директора й винесемо обладнання. Теоретично протипожежні правила забороняють замикати двері.

— Не вірю, що директор не замкне дверей, — похитав головою Нет.

— Я теж. Тому застосував допоміжні засоби. — Фелікс показав у руці зламану зубочистку. — Замок у дверях секретаріату тимчасово не буде замикатись.

— А двері в кабінет?

— Там замок простий. Відімкну його універсальним ключем.

— Не це часом називають «ходити по лезу»? — запитав Нет. — Ми знову розраховуємо тільки на фарт.

— Не обов’язково, — відповів Фелікс. — План евакуації передбачає, що всі мусять залишити будинок за п’ять хвилин. Це означає, що треба перевірити, чи всі вийшли. Перевірка триватиме кілька хвилин. Має вистачити. Запакуємо проєктори до валіз на горищі, вийдемо через задні двері і змішаємося з натовпом. Будемо вдавати, що ми були тут від самого початку.

— Коли ти про це розповідаєш, то видається простим, — зауважив Нет, — але багаж досвіду, який маємо, говорить мені, що зазвичай з’являється купа проблем.

— У мене немає плану «Б». — Фелікс серйозно поглянув на Нета й запитав: — Як пошуки Великого Ясновидця?

Нет зиркнув на Ніку.

— Але ж це не таємниця, — дівчина стенула плечима. — До того ж час помиритися. Бо це вже навіть тупо виглядає.

Хлопці перезирнулися. Якби зараз один простягнув руку, другий би потиснув її. Але жоден з них не хотів бути першим.

— Як малюки… — прошепотіла Ніка.

Нет кашлянув і промовив:

— Я знайшов його. Завдяки твоїй ідеї з аукціоном… Він справді продає свої виграші. За гроші, які я виграв на початку, тестуючи початкову теорію… я купив чайник. Сьогодні вранці гроші мають бути на його рахунку, тож він незабаром озветься. Може, ще спить… Є цікавіша справа. Я перевірив його інші аукціони і щось помітив. Цей наш із чайником — єдиний, на якому він зазначив «забрати особисто». Крім цього, він продав понад дві тисячі предметів. Жоден не мав такої опції. Усі він відправляв кур’єром.

— Наче він сам хоче з нами зустрітися, — сказав Фелікс. — Схоже, ми натрапили на відповідну людину.

— Формула? — Нет підняв брови. — Гадаєш, він створив формулу, яка описує майбутнє? Передбачив те, що ми захочемо з ним зустрітися?

— Була така думка.

— Уяви шахи. За кілька десятків пересувань кількість можливих комбінацій є більшою, ніж атомів у Всесвіті.

— Звучить неймовірно.

— Можу тобі це розписати.

— Не потрібно. Я вірю тобі. І що?

— Не існує формули, яка може описати шахову партію. І навіть якби існувала, то не можна було б її використати. Комп’ютер, який мав би цю формулу розрахувати, мусив би бути більшим від нашого Всесвіту.

— Якщо опустити дурні ходи й ті, що ведуть до поразки, їхня кількість зменшиться, — зауважив Фелікс.

— Перефразую. Спробуй впустити на підлогу порцелянову чашку. Вона розіб’ється, а її уламки розлетяться на всі боки. Опис того, де буде який уламок, на кілька порядків[29] складніший, ніж прорахування шахової партії. А розбита чашка — ніщо порівняно з описанням світу, де щосекунди розбивається кілька тисяч чашок. У цьому світі є ми і Великий Ясновидець, який передбачив, що ми захочемо купити в нього чайник. Розумієш? Він не міг цього розрахувати.

— Але зробив це.

— Знаю. — Нет наморщив брови. — І цього не розумію.

— Ми зможемо його про це особисто запитати.

— Ви не помітили, наскільки краще працювати разом? — запитала Ніка.

Хлопці знову перезирнулись, але нічого не відповіли.

— Я можу відправити йому мейл, — вирішив Нет. — Але малоймовірно, що він захоче відповісти до отримання грошей.

— Спробуй, — порадила Ніка.

— Я купував пару разів на аукціонах, і продавець озивався за тиждень.

— У нас немає стільки часу, — сказав Фелікс. — Напиши йому, що справа важлива. І невідкладна. Мова не про гру на удачу, а про потенційну катастрофу. Не вірю, що в нього є та формула, але якщо він її має, то знає наші наміри. А якщо не має…

— То вдосконалить мою, — закінчив Нет.

Він поклав на лавку ноутбук, відкрив вікно дуже дивної поштової програми і вписав з допомогою Ніки: «Перш ніж видалити цей мейл, прошу прочитати його до кінця. Ми знаємо, що ви маєте формулу. Ми не хочемо використовувати її для збагачення. Мова про запобігання космічній катастрофі. Чи можна з вами зустрітися? Як і ви, ми дбаємо про конфіденційність».

— Як тобі? — він поглянув на Фелікса.

— Відправляй. Краще не буде, до того ж ми не маємо часу.

Нет клікнув «Відправити». Фелікс зітхнув і підвівся. У цей момент ноутбук пілікнув.

— Щось прийшло. — Нет відкрив повідомлення і прочитав з недовірою. — Це він! Він відповів! Погодився на зустріч. Хоче, аби ми прийшли сьогодні по полудню. Дав адресу. Це дуже добре. Це класно!

— Так швидко? — здивувалася Ніка. — Ми ж тільки‑но його відправили…

Нет раптом відчув мороз по шкірі. Він двічі перечитав заголовок мейла і тихо промовив:

— Він написав його п’ять хвилин тому.

— У нього виставлений інакший час, — заявив Фелікс.

— Це точно не плутанина з часом відправлення мейла. Його відповідь уже була на моєму компі, коли наш мейл тільки відправлявся. На дві секунди її затримав антивірус.

— Ти хочеш сказати, що він розрахував за формулою передбачення, коли прийде цей мейл і якого буде змісту? — запитала Ніка.

— Я вже нічого не знаю. Може, він саме виявив, що йому на рахунок упали гроші. — Нет схилився над екраном. — Я знаю цю адресу… Це на Спільній. Я був там тиждень тому!

— Ти познайомився з ним? Який він на вигляд?

— Цього не пам’ятаю. Але я там був. Тож попередня ідея з фіктивною лотереєю не була така вже й дурна.

Вони дивилися в екран. Фелікс зітхнув.

— Тож підемо туди, — сказав він. — Але спочатку треба забрати голопроєктори.

* * *

Цединя вперше за час, відколи вони його знали, мав знервований вигляд. Він поглядав на годинник, не перериваючи монотонного читання опису економічної ситуації Польщі в 1939 році. Його настрій передався й учням. Вони підозрювали, що щось готується, але не знали що. Раптом пролунав дзвоник, але інакший, ніж зазвичай. Уривчастий.

Здивовані учні поглянули на годинники. Минуло лише пів уроку. Історик закрив підручник.

— Нарешті, — зітхнув він і підвівся. — Клас, це несподівана протипожежна тривога. Станьте рівно. Речі залиште. Зараз я проведу вас до найближчого евакуаційного виходу.

— Але ж це навчання, — сказав Люціян, зайнятий переглядом фільму на мобільному телефоні. — Зачекаємо собі тут, доки все скінчиться.

Учитель відчинив двері, і всередину потягнувся дим. Люціян одразу посерйознішав і сховав телефон. Схопив за руку Аурелію й кинувся з нею до виходу. Решта учнів швидше чи повільніше пішла за ними. Віктор витягнув мобільний, набрав «112» і вибіг з класу. Фелікс, Нет і Ніка теж вийшли, залишивши розгубленого історика самого. У коридорі панував хаос. Усі побігли в напрямку сходів, не обов’язково найближчих, тож щомиті хтось із кимось стикався. Дівчата пищали, дим густішав, і не було мови про спокійну евакуацію класів. Друзі йшли повільно в напрямку, протилежному більшості учнів. Фелікс зазирнув до одного класу і подав знак, аби вони зайшли всередину.

Дим усе густішав.

— Він не пахне по‑справжньому, — тихо зауважив Фелікс.

Хлопець зачинив двері й відчинив вікно, аби провітрилося. Тоді він побачив рух у кутку класу. З‑за останньої парти з’явився Марцель із рюкзаком у руках. Він поглянув на друзів.

— Що ти робиш? — Ніка перша отямилася. — Це не твій.

— А звідки знаєш?

Він підняв рюкзак і придивився до нього. Рюкзак був рожевий і мав нашите біле серце. Марцель наморщив брови і втупився в підлогу. Він не вигадав логічної відповіді, тож тицьнув у друзів пальцем і прошипів:

— Як кому розкажете…

— Не розкажемо, якщо підеш звідси, — відповів твердо Фелікс. — Але це залиш, — додав він, коли побачив, що хлопець зібрався виходити з рюкзаком.

Марцель щось буркнув і кинув рюкзак у стіну. У його очах була неприхована погроза. Він гримнув дверима, аж посипалася штукатурка.

— Уффф… — Нет сперся на парту. — Стрес на стресі і стресом поганяє.

— Він нам нічого не зробить, — відповіла Ніка. — Він знає, що ми його не боїмося.

— А ми не боїмося?

— Досить того, що він так гадає. — Фелікс подивився на годинник. — Ще хвилина.

Тупіт кроків і гомін у коридорі поволі стишилися. Урешті Фелікс відчинив двері, визирнув і подав знак виходити. Дим заповнював коридор, обмежуючи видимість до кількох метрів. На підлозі лежали залишені книжки, ручки, навіть мобільник.

— Хтось тут, схоже, перестарався, — зауважила Ніка.

— Цей сертифікат якості нам ще боком вилізе, — зауважив Фелікс.

— Ураховуючи шкільну форму, — додав Нет.

Принаймні дим не щипав очей. Запахом він нагадував туман, якщо туман має запах.

Вони спустилися на перший поверх. Тут також не було ані душі. Дісталися до дверей секретаріату. Мало того, що ті не були замкнені, так ще й у замку стирчав ключ укупі з іншими. Вони прослизнули всередину, а Фелікс відчинив двері кабінету універсальним ключем.

* * *

Перед школою була метушня. Згідно з планом, класи повинні були стати у дві шеренги один за одним, але жодні зусилля вчителів не допомагали, і в результаті в парку перед школою утворився безладний змерзлий натовп. Будівля школи мала такий вигляд, наче там насправді шаленів вогонь. Через відчинені вікна й вентиляцію клубочився сірий дим.

— Учителі перевірили стан своїх класів? — запитав голосно Ромашка.

— Не вдається, — відповіла пані Йоля, яка стояла найближче до нього. — Частина пішла до кав’ярні, а частина — до магазину. Хочуть погрітися.

— Це не полегшує завдання, — буркнув директор зі злістю, після чого промовив до інспектора: — Для результату тесту ми можемо припустити, що останні були останніми.

Інспектор Рональд Шус роззирнувся. Не було можливості, порахувати учнів. Частина кидалася сніжками, інші тупцювали, хтось зник у кав’ярні та магазині.

— Гаразд, — нарешті сказав він і подивився на секундомір. — Дві хвилини й сорок сім секунд. — Він записав дані на аркуші. — Не зараховано.

— Як не зараховано?! — підскочив директор. — Це ж непоганий час?

— За стандартом евакуація має відбуватися в межах трьох‑п’яти хвилин. Дві хвилини і сорок сім секунд — це менше, ніж три хвилини.

— Але ж добре, що ми зробили це швидше, — зауважила пані Йоля.

— Я не оцінюю, що добре, що погане. — Інспектор застібнув куртку під шию. — Стандарти є стандарти.

— Хтось помилився, коли це писав. Повинно бути «не більше ніж від трьох до п’яти хвилин».

— Наступного разу лишимо зачиненою одну стулку дверей, — зі злістю промовив фізик. — Це сповільнить евакуацію.

— Холодно! — кричали учні.

— Ми вже можемо повертатися? — запитала Констанція. Вона тряслася від холоду, а на чолі в неї був великий пластир, тож вона не мала такого грізного вигляду, як зазвичай.

— Норма для провітрювання школи після тесту — година і тридцять хвилин, — заявив інспектор. — Ніхто не може зайти в будівлю, доки не завершиться провітрювання.

— Якщо ніхто не може зайти в будівлю, то хто ж її провітрить? — запитав Четвер.

— Гм… — Інспектор Шус почав гортати папери.

— Холодно! — лунало з усіх боків.

— Треба було не надягати міні, — буркнув під ніс Ефтіпі, але його й самого трясло.

— Дим має бути нешкідливим, — зауважив Четвер. — Тож краще ходімо до школи, бо діти захворіють.

— За стандартами… — почав інспектор.

— Усі всередину! — перервав його Четвер. — Кінець тривозі.

— Гаразд, — директор махнув рукою. — Усі повертаємося до будівлі. Все закінчилося.

Тоді на вулиці з’явилася перша пожежна машина.

* * *

Друзі дістали камери і всі чотири проєктори, зокрема той, що застряг під канапою, і вже хотіли виходити. В останню мить вони чкурнули до кабінету, бо почули наближення кроків і жваву розмову.

— Сюди йдуть! — прошипів Фелікс.

З двома проєкторами в руках він перескочив спинку шкіряної канапи, Нет заліз за відсунуту штору, а Ніка пірнула під стіл. За мить Ромашка переступив поріг кабінету. З ним був високий пожежник у куртці й великому жовтому шоломі.

— Ми отримали близько п’ятдесяти повідомлень про пожежу в школі, — промовив він з докором у голосі.

— Але ж це був тільки тест, — відповів директор. — Вони не повинні були телефонувати…

— Вони не знали, що це був тест, — терпляче пояснив пожежник. — Такі навчання потрібно узгоджувати з нами. Також розбито кілька датчиків пожежної сигналізації. Потрібно перезапустити систему й замінити їх.

— Звісно. — Ромашка хусточкою витер піт із чола. — Стільки проблем із цим сертифікатом… Я вже повністю сивий. Що я несу…

— Повертаюся на пожежну станцію. — Пожежник розвернувся до дверей. — Ми грали в «Монополію»… сподіваюся, вони не переставили мої фішки… Більше не проводьте таких навчань без узгодження з нами.

— Це більше не повториться, — запевнив його директор.

І в цей самий момент пролунала чергова тривога, яку натиснув вахтер. До кабінету знову інтенсивно повалив дим.

— Це не я, — застогнав директор.

Чоловіки перезирнулись і вибігли з кабінету.

— Вперед! — сказав Фелікс, коли кроки стихли.

Друзі вийшли з укриття й визирнули в коридор. Дим був удвічі густішим, ніж раніше.

— Тепер він крутить у носі, — зауважив Нет.

— Схоже, цього разу ми перестаралися, — мовила Ніка. — Ще виявиться, що в когось астма або алергія.

Фелікс відставив проєктори й відчинив два найближчих вікна. Усередину зайшло трохи свіжого повітря. Вони пішли на горище повз учнів, які скаржились і сприймали цю евакуацію зі ще слабшим ентузіазмом, ніж доти. Здавалося, приємність від перерваних уроків програвала перспективі знову мерзнути надворі. Дим був густіший, ніж раніше. Друзі кілька разів зупинялись, аби відчинити вікна. Зробилося холодно, але повітря трохи очищалося.

Коли вони повернулися, Ніка помітила Зосю, яка потайки виходила з туалету на другому поверсі.

— Зачекайте… — Ніка зайшла в туалет. Повернулася за кілька секунд і похмуро заявила: — У смітнику є пляшка…

— Ти вважаєш, ми повинні з цим щось зробити? — запитав Нет — Допомогти Миші? Справжня донька Тереза!

— Закінчимо з нашими проблемами, а потім почнемо виправляти світ, — відповів Фелікс. — Багато що відбувається.

З диму виринула прибиральниця, пані Пумпернікель, тож вони швидко спустилися на перший поверх, аби нічого не пояснювати. Відчинені вікна трохи рятували ситуацію, але кінця коридору не було видно.

— Нам уже не потрібно йти через задні двері. — Фелікс указав на головний вхід.

Вони вже мали вийти, коли Нет зупинився з рукою на дверній ручці. Він повернувся до друзів.

— Знаєте що? — заявив він з усмішкою. — Як класно знову діяти разом.

— Ми повинні діяти разом, — погодився з ним Фелікс.

— Тоді в нас усе вийде, — додала Ніка.

Вони міцно обійнялись, аби винагородити себе за останні важкі дні.

— Таке полегшення, — зізнався Нет.

— Точно, — погодився Фелікс. — Виходимо на повітря.

Вони штовхнули двері, вийшли на сходи і… завмерли. На них витріщалася половина учнів школи.

— Останні врятовані з пожежі. — Інспектор натиснув на кнопку секундоміра. — Цього разу три хвилини і двадцять дві секунди. Зараховано!

* * *

Директор, злий і змерзлий, повернувся до кабінету. Він простягнув руку до інтеркому, аби попросити пані Хеленку принести чаю, аж тут інтерком сам озвався. Директор натиснув кнопку.

— Слухаю, дорогенька?

— До вас пані Пумпернікель.

— Проси, і при нагоді принеси чаю.

Двері відчинились, і явно збуджена прибиральниця заскочила в кабінет. Разом з нею всередину запливла нова порція диму.

— Пане директоре! — заволала вона з порога. — У мене є злочинниця! Я схопила її на гарячому!

— Про що ви говорите, пані Альдоно? — Директор поглянув на неї з легким роздратуванням.

— Я забрала це одразу після того, як його випила Ніка Міцкевич. — Прибиральниця тріумфально підняла порожню пляшку. — У туалеті на другому поверсі вона випила цілу пляшку.

— Я бачив її перед школою під час евакуації. — Директор підвівся. — Вона не мала вигляду п’яної. Ви впевнені, що вона випила всю пляшку?

— Чесно кажучи, я витягла пляшку зі смітника, — зізналася пані Пумпернікель. — Але це логічно, що вона її випила, бо пляшка порожня.

— Тобто ви не бачили, як вона її пила?

— Мені заважав дим. Інакше побачила б.

— Ця пляшка насправді не існує, дорогенька пані Пумпернікель. — Директор витягнув з руки прибиральниці пляшку і кинув у кошик для паперів. — Це тільки блукаючі пікселі, які вдають пляшку. — Він схопив ошелешену прибиральницю за лікоть і делікатно рушив до дверей. — Це побічний ефект комп’ютеризації. Нам потрібно це перетерпіти. Як ви побачите, що коридором біжить кінь, то прошу не звертати уваги. Це тільки ввижається.

— Тобто мені не поступатись йому дорогою?

— Про всяк випадок, але зробіть так, наче ви неохоче це робите. Не можна, щоб блукаючі пікселі відчули, що ми їх боїмося.

* * *

Коли всі повернулися до класів, біля Фелікса зненацька з’явився Вінцент.

— І як? — запитав він пошепки. — Що придумав?

— Вони будуть… — Фелікс силкувався згадати, що вчора йому сказав Нет. — Будуть перевіряти вирівнювання розеток з точністю до… не пам’ятаю.

— Це важко технічно, — скривився Вінцент. — Як це можна викрутити? Вони ж вмонтовані в стіну.

— Послабляєш шуруп, що посередині розетки, трохи повертаєш і знову закручуєш шуруп, — усміхнувся Фелікс. — Це просто.

Він раптом помітив, що у Вінцента на комірі причеплений білий діод.

— Про що ви говорите? — запитав Нет, коли наздогнав їх.

Фелікс поглянув на Вінцента, а той кивнув головою.

— Це така маленька… ініціатива, — почав Фелікс.

— Не зараз, — зупинив його Вінцент. — Тут багато зайвих вух.

Вони змішалися з натовпом.

— У чому річ? — із підозрою запитав Нет.

— Перевага форми над змістом. Поясню при нагоді.

Раптом вони зупинилися, дивлячись на учнів, які йшли в їхній бік.

— Уроки скасували! — вигукнув хтось у натовпі.

Йому відповів радісний крик сотень горлянок.

* * *

В учительській панувало нервове очікування. Не вдалося повністю провітрити школу, тож у повітрі ще проносилася сіра імла, і було дуже холодно. Директор спізнювався на десять хвилин, що зовсім не було на нього схоже. Цединя спав, що нікого не дивувало. Бутлер доїдав рештки печива просто з кишені і читав книжку «Креольська кухня — не так огидно». Констанція сиділа прямо, склавши руки. На чолі був величезний пластир, який і так не закривав усього фіолетового синця. З‑під склеєних скотчем окулярів вона спостерігала за іншими вчителями, а саме за Кирилом Борковським. Фізрук не звертав на неї уваги. М’яв у мускулистій руці антистрес — мішечок з маленькими пластиковими кульками. Антистрес, схоже, не працював, бо вчитель кидав навколо нервові погляди і несвідомо притупцював. Йому вторувала хімічка, пані Вєслава Чарториська, яку учні звали Пробіркою.

— Ще п’ять хвилин, — несподівано заявила вона, — потім я йду додому.

— Може, сходити по нього? — пані Бонк, яку звали Лінійкою, підвелася й почала нервово кружляти кімнатою.

— Дай йому час, Цециліє, — зупинив її Четвер. — Він готує матеріали, що стосуються сертифіката, про які ми маємо поговорити. Йому треба це роздрукувати.

— Має комп’ютер лише кілька днів, ще вчиться, — поблажливо буркнув Ефтіпі, який кружляв між столів. Руки він склав за спиною і намагався викликати повагу. — Це триватиме якийсь час, бо комп’ютерну науку вивчають роками.

Пані Йоля, класна керівниця другого «А», розмовляла з викладачкою англійської Крістіною. Обидві усміхались і мали такий вигляд, наче запізнення директора їх не стосується. Решта вчителів сиділа за столами, зіставленими у формі острова. Вони крутили в руках ручки та переглядали свої нотатки. В оточенні шаф і стелажів з папками та журналами вони втрачали терпіння.

З коридора пролунали кроки. За мить директор магістр‑інженер Юліуш Ромашка зайшов у вчительську, як грозова хмара. Пробірка щось хотіла сказати про пунктуальність, але вираз обличчя директора її зупинив. Фізрук припинив м’яти антистрес. Директор мовчки сів на чолі столу й почав переглядати стос паперів, які приніс із собою. Пані Бонк підірвалася з місця й налила з кавоварки кави, долила молока і поклала три ложки цукру. Піднесла директору.

— Дякую, Цециліє. — Ромашка зробив три ковтки і лише тоді трохи розслабився. — Можемо починати.

— Як справа з системою моніторингу? — запитала географічка. — Коли ми дізнаємось ім’я дівчини, яка п’є в шкільному туалеті?

— Цю справу вже владнали, — відповів директор, не відриваючи очей він паперів. — Це була фальшива тривога. Вона пила сік.

— З ферментованого винограду? — пожартував пан Четвер.

— Покажеш нам запис? — запитала пані Чарториська.

— Файл із записом було пошкоджено.

— Спробуємо його відновити, — запропонував Ефтіпі. — Я нещодавно прочитав статтю в спеціалізованому виданні. Що було причиною пошкодження?

— Блукаючі пікселі. — Директор поглянув на нього з роздратуванням.

— Блукаючі?.. — інформатик підняв брови. — Ах так! Блукаючі пікселі. Ясно, ясно… Так, іноді з ними проблеми.

Він сів за стіл і замовк із похмурою міною.

Директор перегорнув кілька аркушів.

— Наша постійна проблема… — він зітхнув.

— Марцель? — здогадався Четвер.

Директор кивнув.

— Практично з усіх предметів у нього одиниці, а з поведінки — незадовільно, — додав він. — Якщо ми нічого не зробимо, то залишимося з цим кретином ще на рік.

— З географії він отримав задовільно з п’ятьма мінусами, — промовила географічка. — Але зазначу, що зробила я це з великою прикрістю. З дев’яти питань він знав відповідь тільки на одне. Знав, яке місце є столицею Польщі.

— Це вже прогрес, — пожартував фізик.

— Угадав з третього разу.

— Звертаюся до вас. — Ромашка сперся на стільницю. — Зробімо все, аби позбутися цього тягаря.

— Я б узяв його до трудового табору, він би змінився, — сказав пан Борковський. — У нього є потенціал. Він один з небагатьох, хто пробіг тисячу метрів і не зомлів.

— У нього кримінальний потенціал, — холодно кинула Констанція. — Крім того, я не думаю, що шкільна програма передбачає біг на тисячу метрів шкільними коридорами.

— Ці молюски не хотіли бігати на морозі, шановна колего.

— Ти впевнений, шановний колего, що програма передбачає такий біг у січні?

— У вересні його не проводили. Тож зараз надолужуємо.

— Мене вдарили двері, які штовхнув один з учнів. — Констанція поправила пластир на чолі.

— Ти вискочила на доріжку, дорога колего.

— Уже не «шановна»? Хто це зробив?

— Через солідарність не розкриватиму його особу.

— Зараз є важливіші справи, — перервав їх директор. — Сертифікат якості.

— Він справді нам так потрібен? — запитав Четвер. — Я прочитав невеличку частину вказівок. Кожен день ми мусимо присвятити п’ятнадцять хвилин заповненню документів, яких потім ніхто не читатиме.

— З комісією не можна дискутувати. Вони просто надіслали список вказівок, які ми мусимо виконати, аби отримати сертифікат.

— Коли ти їх усі покажеш? На кожній нараді тільки по якійсь частині нам видаєш. Невже правда настільки страшна?

Ромашка серйозно подивився на нього.

— Зростають видатки на утримання школи, а оплату ми не можемо підвищити. Ми здаємо класи всіляким курсам, але цього не вистачає. Якщо здобудемо сертифікат, то заможніші батьки відправлять до нас своїх дітей. І тоді можна буде подумати про підвищення платні за навчання.

— А чи немає іншого способу на збільшення зацікавленості нашою школою? — наполягав Четвер. — Багато вимог комісії безглузді. З холу зникли крісла. Вони були дуже зручні. Що це має спільного з рівнем навчання?

Ромашка закусив губу й замислився.

— Ідеться про престиж, — нарешті промовив він. — Більшість батьків відправлятимуть сюди дітей, бо будуть нам довіряти. Довіряти нам будуть, як ми отримаємо сертифікат. А отримаємо сертифікат, як будемо дотримуватися стандартів. Крісла їх не дотримувалися.

— Понад тридцять учнів отримують наукову стипендію, — втрутився Ефтіпі. — Не краще з цього почати?

— Саме такі стипендії дуже потрібні, — відповів Четвер. — Це гарна мотивація до навчання.

— Краще було б ці гроші… призначити на премії для кращих учителів, — запропонував інформатик. — Або на підвищення зарплатні. Тоді зросла б наша мотивація добре навчати.

— Деяких учнів без цього взагалі не було б у нашій школі.

— Батьки, перш ніж відправити дітей до школи, дивляться рейтинги, — сказав Ромашка. — Одним з параметрів є кількість учнів, які потрапили до гарних ліцеїв. Без системи стипендіатів цей показник упаде.

Кирило Борковський піднявся і сперся кулаками на стіл.

— Не товчіть воду в ступі! — заявив він. — Директоре, переходьте до суті. — Фізрук сів. — О сьомій матч.

— Який матч?

— Важливий, — відповів Кирило.

— Гаразд. — Ромашка склав папери. — Дуже добре. Час нас підганяє. Не дискутуймо більше про сенс упровадження стандартів.

— Тому що ми за них уже заплатили? — здогадалася Констанція.

Ромашка поглянув на неї, закліпав очима і ковтнув слину.

— Формально… переказ уже відправлено.

Кімнатою пройшов шум незадоволення.

— Матч, — нагадав Кирило.

— Це педагогічна нарада, — зауважив фізик.

— Запиши собі той матч, — порадила йому Крістіна. — Я проти. У більшості англійських шкіл є шкільна форма, але в нас із цим не погодяться.

— Аби його записати, треба дістатися додому. Тож голосуймо, і швидко.

— Поясни нам, чому без наради з нами ти заплатив агенції сертифікації?

— Бо я мусив швидко приймати рішення, — сказав директор. — Ми повинні мати цей сертифікат якнайшвидше, поки батьки не вирішили, куди відправляти дітей. Це вже відбулося, тож немає чого про це говорити. Далі… шкільний автобус. — Директор перегорнув документи. Нарешті знайшов потрібний. — Ціни підвищилися вдвічі. Нічого не можу з цим зробити. Якщо в когось є ідея, охоче вислухаю.

Відповіддю була тиша.

— Далі… Сортування сміття на рівні смітників… Цим займуться пан Нетля і пані Пумпернікель. Я впевнений, що їх втішить цей маленький внесок в охорону довкілля. У крамничці будемо продавати тільки продукти, які затвердив інспектор… З рештою пунктів сам упораюся. Є питання? Не чую. Тоді на цьому все, дякую.

Директор підвівся, зібрав папери в папку.

— Наостанок ще один малесенький пунктик. Учні виставлятимуть семестрові оцінки вчителям. Гарних вихідних!

Мішечок антистрес тріснув, і десятки пластикових кульок покотилися по столу. Їхній гуркіт перетворився на цокання, коли вони почали падати на підлогу, а потім — на тихий шелест, коли повільно покотилися паркетом. Якщо Ромашка мав намір поспіхом утекти, то йому не вдалося. Кільканадцять ошелешених, обурених і здивованих поглядів затримали його на місці. Цединя спав.

— Як це? — Кирило випустив порожній мішечок. — Вони нас?

— Ну так, — кивнув Ромашка. — Вони виставлять учителям такі самі оцінки, як ви виставляєте їм.

— Будуть мститися, — перелякалася пані Бонк.

— Я не зможу показувати їм свій авторитет… — застогнав блідий Ефтіпі.

— Авторитет не показують, — зауважив пан Четвер. — Авторитет або є, або його немає.

— З’явиться витончена форма шантажу, — заявила географічка. — Якщо учень не знатиме, наприклад, прізвищ міністрів Зімбабве, то в нього буде аргумент, аби я не ставила одиницю.

— Ти змушуєш їх учити напам’ять такі речі? — здивувалася Крістіна.

Констанція зміряла її крижаним поглядом.

— Якось же потрібно їх змусити до праці, — відповіла вона. — Інакше не знатимуть, що робити з вільним часом.

— Не думаю, що такі недозрілі підлітки, з якими я стикаюся щодня, — промовила Пробірка, — були здатні об’єктивно оцінити нас, дорослих.

— Це не підлягає обговоренню. — Ромашка спітнів і витер лисину хусточкою. — Це умова контракту, який ми підписали.

— Ми? — Констанція пропалювала його поглядом, посиленим через скло окулярів. — Ти підписав!

— Аби уникнути отаких дискусій! — махнув рукою директор. Він дивився на вчителів, шукаючи підтримки. — А ти що про це думаєш, Зеноне?

Відірваний від кулінарного читання, Бутлер поглянув на директора крізь замацане скло окулярів.

— «…дощового черв’яка не потрібно довго запікати…» — прочитав він уголос. Поглянув на обличчя вчителів. Спробував витягти з пам’яті кілька останніх хвилин розмови. — Що? Аби учні нас оцінювали? Чудова ідея! Може, я складу.

— Це не чудова ідея, — пані Бонк заламала руки. — Ти не міг би нас тут оцінити, Юліуше?

— Якщо вони дізнаються, — Ефтіпі сховав обличчя в долонях, — то нам буде кінець…

— Не дізнаються. — Директор знову зібрав папери й рушив до дверей. — Просто в кінці семестру дамо їм нудну анкету, а однією з позицій буде оцінка вчителів. Гарних вихідних!

* * *

— Я тут вже був, — повторив Нет.

Вони стояли перед старою кам’яницею на вулиці Спільній. Домофон так і не працював, але двері були не замкнені. Піднялися на четвертий поверх і зупинилися перед чорними пофарбованими масивними дверима.

— Зараз я його згадую. — Нет поглянув на Ніку. — Ти ще переймалася за мене й говорила, що я йду за схемою. Пам’ятаєш? Я говорив, що статистичний середній образ геніального математика — це чоловік за п’ятдесят, середнього зросту, із зайвою вагою, у поганій фізичній формі й в окулярах. Ти не повірила. І що?

— Може, він злякається, — сказала Ніка, наче взагалі не почула цього питання. — Рідко по чайник приходять троє.

— Запевняю тебе, він знає навіть твою групу крові.

— Пам’ятаєш, про що повинен із ним поговорити? — запитав Фелікс.

Нет кивнув. Він підняв руку, аби подзвонити, але в цю мить клацнув замок, і двері відчинилися. За ними стояв трохи занедбаний п’ятдесятирічний чоловік із круглим животиком. Був одягнений у світло‑коричневі вельветові штани та сірий жилет поверх якоїсь сорочки.

— Добрий день… — почав Нет, бо не знав, що сказати ще.

Він упізнав чоловіка. Це була перша чи одна з перших адрес, які він перевірив у суботу. Чувак тоді сказав: «Знову ти».

Господар подивився на друзів з‑за круглих окулярів у чорній оправі й відступив, мовчки запрошуючи їх усередину.

Невеличке помешкання було заставлене картонними коробками, більшість була не розпакована. Чоловік не вказав, куди їм йти, але найменш захаращена дорога вела до зали. Тут теж стояли вже розпаковані коробки, але більша частина простору була вільна від них. Велика канапа була завалена паперами. Навпроти неї всю стіну займав стелаж із папками. Під вікном стояв старий стіл, також завалений купою паперів. Пахло пилом і старістю. Біля дверей, між іншими меншими коробками, стояв нерозпакований телевізор з LCD‑екраном.

— Ну… — буркнув Нет.

Господар зайшов до кімнати з кількасекундним запізненням і зробив це в дивний спосіб. Друзі звернули на це увагу, але не могли сказати, що в цьому дивного. Коли він минув двері, озирнувся, наче перевіряючи, чи ніхто за ним не йде. Нет почав жалкувати, що не владнав справу мейлом. Звісно, він знав, що це було б складно. На Фелікса Великий Ясновидець справив враження людини з психічними розладами, з якоюсь невідомою фобією. Ніку в цьому чоловікові щось дуже, дуже непокоїло, але вона не знала, що конкретно. Подібне вона часом відчувала, коли прокидалася вранці і не до кінця вірила в те, що сон уже закінчився.

— Тож успіху вам, — Великий Ясновидець вказав рукою на канапу.

Друзі, не спускаючи з нього очей, повільно сіли на краєчку. Частково тому, аби забезпечити собі легшу втечу. А також — аби не зім’яти паперів. Господар сів на обертальному кріслі біля стола і втупився в гостей. Запала тиша.

— Шкода, що я не можу вам допомогти, — озвався він нарешті. — Знаю, що річ не в ньому…

— Не в чайнику… — Нет стягнув рюкзак і витягнув зошит.

— Це гарний чайник. Сподіваюся, вам стане в нагоді.

Нет поглянув на нього отетеріло, але повільно розгорнув зошит на сторінці з формулою.

— Ми хотіли б попросити вас допомогти допрацювати цю формулу. Чайник — це тільки привід. У кількох місцях… — Він почав гортати сторінки. — У мене є деякі прогалини в знаннях, і я не можу…

— Я не знаюся на космонавтиці.

Друзі відчували, що розмова проходить якось дивно, але не могли сказати, у чому саме полягає ця дивність. Нет застряг, тож Фелікс узяв на себе цю особливу розмову:

— На орбіті навколо Землі кружляє ракета. Вона стартувала майже три тижні тому, але її орбіта нестабільна, і ракета незабаром упаде. Мій друг, — він указав на Нета, — має певні математичні здібності. Він розробив формулу, яка обчислює вірогідне місце падіння. Залишилося тільки два дні.

— Удача — дуже відносне поняття. Як вже говорив, я не математик.

Фелікс наморщив брови. Він не пам’ятав, коли господар говорив щось таке. Однак він вирішив зробити вигляд, що все в нормі.

— Хіба ви не виграєте в лотерею завдяки удачі, завдяки майстерності? — запитав він.

— Статистика — це наука, яка мене не стосується, — відповів чоловік. — Кілька інших правил — теж. Немає в тому великої таємниці.

— Статистично така серія виграшів цілком неможлива, — запевнив Фелікс.

— Ми не хочемо дізнатися вашу таємницю, — втрутилася Ніка. — Ми тільки хочемо, аби ви поглянули на нашу формулу й допомогли допрацювати її. Ми повинні розрахувати, куди впаде ракета, і зробити щось, аби нікого там не було. Потім собі підемо.

— Я не є геніальним математиком, — він повільно похитав головою. — Я є анахроністом. Я народився у дві тисячі тридцять п’ятому році під трамваєм на Єрусалимській алеї.

Друзі витріщили на нього очі. Нічого не зрозуміли. Завалене паперами, папками й коробками помешкання почало їх обтяжувати.

— Дві тисячі тридцять п’ятий — це майбутнє, — нарешті озвався Фелікс.

— Для мене це далеке минуле. Вибачте, що не пригощаю вас чаєм. Приготування триває занадто довго. Зважаючи на нашу несумісність, три хвилини — це майже вічність. Диво, що ми розмовляємо.

Знову запала тиша. Друзі були вже впевнені, що розмовляють із психом. Могли тільки сподіватися, що не з небезпечним.

— Ви народилися під трамваєм? — запитала Ніка.

— Затор був кілометровий. Знаю, бо моє народження було болісним і тривало майже пів години. З точки зору свідків, це мало вигляд, наче я йшов задки і вийшов просто під трамвай. А я натомість почувався так, наче повільно прокидаюся на рейках. Повільно приходжу до тями. Коли трамвай поїхав, я встав і пішов, а навколо ніхто нічого не пам’ятав.

Фелікс, Нет і Ніка витріщалися на чоловіка. Вони б не здивувалися, якби він зараз зробив кульбіт. Першим отямився Нет.

— Колись я купив мамі на день народження індійський годинник, — сказав він. — Був гарний, у латунному корпусі, можна поставити на столик. У мами не було столика, але, чесно кажучи, я купив його, бо він був дуже дешевий. Як потім з’ясувалося, він мав серйозний недолік — ішов назад.

— Це серйозна проблема, — погодився Фелікс.

Він, як і Нет з Нікою, хотів піднятися й піти звідси якнайшвидше. Однак не зробив цього. Йому було цікаво, що тут відбувається. Лише за мить він зрозумів, що мав на думці Нет. Він дивився на чоловіка і вже відкрив рота, аби поставити йому питання, але Ніка випередила його:

— Ви хочете сказати, що ваше життя має вигляд фільму, який запустили з кінця?

Анахроніст кивнув.

— Можна призвичаїтись. Як голитись у дзеркалі. А… ви ще молоді. Запитайте батьків. Колись я ходив задки, але викликав сенсацію. Зараз при людях прикидаюся. Мушу тільки озиратись, аби не впасти. Вони думають, що це нервовий тік. Теж дивляться на мене підозріло, але вже не як на психа. Для мене майбутнє і минуле помінялися місцями.

— Якщо для вас минуле є майбутнім і навпаки, — сказав Фелікс, — то як ми взагалі можемо розмовляти? Ви не повинні пам’ятати питання, які ми вам поставили.

— Це діє так само і в інший бік. Уже всі питання поставлені. Знаю, однак, яка мета вашого візиту, бо розкажете мені про це при виході.

Господар раптом розвеселився. Він захихотав, але втримувався, аби не розсміятися гучно.

— А якщо не розкажемо? — запитав Нет. — Якщо просто піднімемось і підемо мовчки?

— Вибач, але мене розвеселило це питання. Починає в мене боліти лівий лікоть. Це значить, що за кілька днів послизнуся на сходинках або зачеплю стелаж. Щось станеться, аби виправдати цю біль. Буде синець, а потім удар. Я говорю зараз, звісно, про ваше минуле. Удар ліктем кілька днів тому неминучий. Те саме працює в інший бік. Оскільки я пам’ятаю ваше майбутнє, його не змінити.

— Майбутнє незмінне? — запитав Фелікс.

— Для мене певним є лише те, що у дві тисячі тридцять п’ятому Варшава існуватиме. На Єрусалимській алеї будуть їздити трамваї, а я впаду під один з них. До того часу на Варшаву не впаде атомна бомба чи метеорит.

— Ми були у Варшаві у дві тисячі шістдесятому, — зауважив Фелікс. — Місто існувало[30].

— Ми не допоможемо одне одному. Я не знаю, де впаде ваша ракета. Не цікавився цим. Знаю тільки, що вона не завдасть великої шкоди.

— Ви знаєте своє майбутнє, — сказала Ніка, — тобто наше минуле. З газет…

— Я читаю газети. Теж задом наперед. Я втрачаю свої знання з кожним словом, наче залишаю їх на папері. Колись залишу на сторінках букваря моє вміння читати. Я знаю ваше минуле, а своє майбутнє в загальних рисах, але не знаю нічого про те, що я сам робитиму. Я думав про те, аби у дві тисячі першому полетіти до Нью‑Йорка й подивитися на власні очі атаку на Всесвітній торговельний центр. Я не можу цьому запобігти, бо вже це відбулось, але можу побачити.

— Ви говорите… від кінця. Це дуже важко.

— Не важче, ніж вивчити іноземну мову. Зрештою, я це вмів від моменту народження. Почну забувати за якісь сорок п’ять років. Молодшаю. Боюся моменту, коли зустріну своїх батьків. А потім знову їх забуду, бо стану дитиною.

Ніка дивилася на чоловіка. А він спостерігав за друзями з‑за товстих скелець окулярів. Він здавався їй нещасною людиною.

— Пам’ять ілюзорна, але одне є певним. — Із задньої кишені він витягнув гаманець, а з нього — посвідчення особи. — У мене ще п’ятдесят років життя. Ніщо цього не змінить. Помру в тисяча дев’ятсот шістдесятому році в Любліні. Усе навпаки. Говорю від кінця, але це не так складно.

— Якщо ракета не впаде на велике місто, не буде великої сенсації, але все одно може когось убити, — сказав Фелікс. — Ви справді нічого не пам’ятаєте?

Чоловік глибоко зітхнув. Підвівся й задом вийшов з кімнати. Повернувся за мить, також задом, з картонною коробкою в долонях.

— Ваш чайник.

Друзі встали. Зрозуміли, що це кінець розмови. Нет узяв коробку, і вони без слів вийшли. «До побачення» видалося їм неадекватним формулюванням. Вони спустилися на перший поверх і мовчки рушили в зимову ніч.

²⁹ Спрощено: 1 м = 1000 мм, а отже, метр на три порядки довший за міліметр.

³⁰ Ці пригоди Фелікса, Нета і Ніки описано в книжці «Фелікс, Нет і Ніка та теоретично можлива катастрофа».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У суботу, перед запланованим вечором кіно, Ніка спочатку прийшла до Нета. Разом вони збиралися поїхати до Фелікса.

— Роздягайся, — сказав їй з порога Нет. — У мене завдання. Пильную прасвекруху.

— А де всі? — Ніка повісила куртку на вішак.

— З брато‑сестрою пішли на якісь обстеження чи щеплення… — Він стенув плечима. — Це триватиме, може, з пів години.

Старенька припаркувала свій возик біля сходів і терпляче в’язала чорні колготи. Дві чорні шапочки, чорні капці й чорні рукавички були вже готові.

— Хочете чаю? — запитала Ніка англійською.

Старенька, не перериваючи роботи, кивнула.

Ніка заварила три кухлі чаю, один остудила й подала прасвекрусі. Жінка взяла чашку, не дивлячись на дівчину, і почала пити дрібнесенькими ковточками.

— Як твій чайник? — запитав Нет, коли вони присіли на канапі в його кімнаті.

Комп’ютери були вимкнуті, їх оточувала неприродна для Нета тиша.

— Швидко закипає вода, — відповіла дівчина. — Ледь устигаю витягнути чашку з шафки і всипати чаю. Я вчора ввечері думала про цього анахроніста…

— Я теж. Не щодня ж… Ти чула? — він нашорошив вуха.

— Щось наче перевернулося.

Вони підвелись і визирнули з кімнати. Візок стояв посеред зали. Прасвекруха сиділа в ньому з опущеною головою. Перевернута чашка лежала на килимі.

— Пані прасвекрухо… — обережно покликав Нет. — Excuse me, lady…

Старенька не поворухнулась. Друзі перезирнулися. Нет ковтнув слину.

— Може, в неї алергія на чай? Або на порцеляну?

Обережно вони підійшли до візка. Придивилися до неї зблизька. Нет штрикнув її пальцем і відступив, наче боявся, що жінка його вкусить. Нуль реакції. Він штрикнув сильніше. Нарешті, схопив її за плечі й потрусив. Голова старенької перехилилася, а рука безвільно звісилася з візка.

— Вона мертва! — Він схопився за голову. — Ми її вбили!

— Телефонуй у швидку! — сказала Ніка.

— Я уявлення не маю, який номер швидкої в Австралії!

— Ми в Польщі! Телефонуй «112».

— А якщо вони мені скажуть зробити штучне дихання «рот у рот»?

— Телефонуй уже!

Нет підбіг до телефона. Схопив слухавку і спробував набрати номер, але телефон вислизнув з його руки.

— Ти це зроби! — Він підняв слухавку та побіг до Ніки. І висмикнув кабель з гнізда. — Ні, чекай. Перевіримо спочатку. Подивися, чи вона дихає… є дзеркальце?

Ніка побігла у ванну кімнату. Нет крутився посеред коридору. Нарешті він побіг на кухню, з шухляди витягнув великий ніж. Бігом повернувся й підніс лезо до вуст.

— Що ти робиш?! — закричала Ніка.

— Не дихає… — Він впустив ніж на підлогу. — Матір Божа, ми її вбили…

Він закрив рота долонею. Підняв ніж і про всяк випадок почав витирати з нього відбитки пальців.

— Тут навіть немає де закопати тіло. Металошукачами вони перешукають садок і знайдуть возик…

— Що ти вигадуєш?

— Так мені якось…

— Телефонуй з мобільного!

Нет витягнув з кишені телефон і набрав «112».

— У нас тут дуже стара бабуся! — закричав він, коли почув оператора. — З нею таке… як то буває з дуже старенькими… Потім ніж… але я стер відбитки пальців… Так, гаразд, уже заспокоївся. Спокійний уже. Дуже спокійний. Що? Що ти робиш? — Нет відчув, як Ніка його штурхає. Він подивився на подругу. — Вона в’яже на спицях, — сказав він і отетеріло завмер. Через хвилину мовчання він промовив зовсім іншим голосом: — Відбій.

Нет роз’єднався і схопився за Ніку, аби не впасти. Прасвекруха спокійно в’язала на спицях.

— Вона просто спала…

* * *

Тато Фелікса поїхав до Інституту, а мама шукала роботу, тож у домі нікого не було. Це створювало більш розкуту атмосферу, особливо якщо казати про гучну музику й кількість чипсів. Наближалася четверта година, а традиційний вечір кіно, як говорила сама назва, повинен розпочатись у сутінках. Вони сиділи біля розпаленого каміна в салоні і гризли горішки, чипси, сухарики та іншу нездорову їжу, яку завжди гризли в таких випадках. Перед ними була розкладена гра «Колонія», але якось не гралося. Вони не могли забути про проблеми, що нависли над ними. Тож почали розмовляти про вчорашній візит до анахроніста.

— Слухав вашу розмову, — втрутився в певний момент Манфред. — Перезапустив запис розмови з кінця.

— Ти записував нас? — запитала Ніка з претензією в голосі.

— У моєму випадку запам’ятовування розмови — це те саме, що запис. Лише за якийсь час я роблю компресію. Спочатку знижую якість звуку, аби зменшити файл, а якщо файл не особливо важливий, то записую слова в текстовому файлі. Цю розмову я не стискав.

— Ок, а для чого ти запускав її з кінця?

— Хотів побачити, який це мало вигляд з точки зору анахроніста і що з цієї розмови він чув. Отож, чув він усе те саме. Я порівняв кількасот інших розмов, які в мене є в пам’яті. Але тільки ця має сенс в обох напрямках.

— Запущена з кінця? — здивувався Нет. — Цього не зрозуміти.

— Ти цього не зрозумієш, не будучи анахроністом. Я замінив тільки черговість висловлювань. Твій «Добрий день» у самому кінці.

— А літери в словах?

— Не в тому річ, — втрутився Фелікс. — Мова про черговість думок, а не про синтаксис.

— Німці, наприклад, записують цифри з кінця, тобто не «тисяча сто двадцять вісім», а «вісім, двадцять, сто і тисяча». Одне є певним. Розмова має сенс і з кінця.

— Можеш нам це запустити?

— Роблю!

Вони прослухали кількахвилинний запис.

— Звучить дивно, — зазначив Нет.

— Але має сенс, — додав Фелікс.

— Так, звучить дивно, але фактично це розмова, — визнала Ніка. — Акценти в розмові не збігаються, — додала вона, але після роздумів уточнила: — Наші акценти не збігаються, а його зараз не звучать дивно.

— А якби ми пішли до нього ще раз, після того як упаде ракета, і розповіли про це, щоб він запам’ятав, — сказав Нет. — А потім, тобто перед тим, пішли ще раз і запитали…

— Ми не зробимо цього, — відповів Фелікс. — Він би це пам’ятав.

— Я трохи заплутався…

— Виглядає це так: два потяги зупинилися поряд посеред поля. Він був в одному, а ми — в другому. Ми поговорили крізь вікно, а потім поїхали в різних напрямках. Наші шляхи більше не перетнуться. Ми вже не маємо нічого спільного з Великим Ясновидцем.

Нет поглянув у свій зошит з розрахунками і зітхнув.

— Уся робота коту під хвіст…

— У мене теж не краще було, — визнав Фелікс. — Зберемо, що ми дізнались, і підійдемо до цього з іншого боку.

— Краще візьмемо якийсь фільм, аби зняти стрес, — промовив Нет. — Тоді мізки краще працюють…

— До вечора кіно ще є трохи часу, — зауважила Ніка. — Тільки друга.

— Але взяти кіно в прокаті ми могли…

— Ми повинні описати все, що знаємо, і відправити мейл до науковців Інституту, — заявив Фелікс. — Тільки не знаю, як це зробити, аби нас потім ніхто не відстежив.

— Це не проблема, — відмахнувся Нет. — Визначимо, що нам відомо.

— Не пам’ятаю, коли… — Фелікс підвищив голос.

— Коли ти образився, — підказав Нет.

— Ви обидва образилися ще перед минулою середою, — втрутилася Ніка. — Тоді в нас була річниця, а твій тато приїхав відремонтованим автомобілем. Але ТЕ було раніше.

— А ти не образилася? — обурився Нет.

Ніка вдала, що дивиться в інший бік.

— Зрештою, не має бути великої катастрофи, — промовив Нет.

— Те, що ракета не впаде нам на голову, не означає, що не впаде на когось іншого, — виправила його Ніка. — Неважливо, на кого вона впаде. Важливо, що може на когось упасти.

— Але трохи заспокоює, що не на нас.

— Ми втратили майже тиждень, — похмуро сказав Фелікс. — Досить. Послухайте.

Він розповів про подорож із Ґолемом‑Ґолемом, про зернятка, що застрягли в кібершпаку, про свою драматичну пригоду, коли знайшов гніздо шипоботів, і про невдале дослідження мікроботів. Нарешті, про те, що велика частина знахідки зникла.

— Мій старий працює над декодуванням третього сигналу з ракети, — стисло кинув Нет. Решта, тобто пошуки анахроніста, не вимагала пояснень.

— Третього сигналу? — поцікавився Фелікс.

— Крізь гімн і шум пробивається ще один сигнал. Цифровий.

— Мій старий шукає спосіб знищити ракету. Виявляється, влучити в неї можна…

— Знаю, але уламки будуть іще гірші.

Фелікс подивився кудись убік і замислився.

— Третій сигнал, кажеш?..

— Вірогідно, він призначений для когось на Землі, — припустив Нет.

— Простий радіопередавач може мати антену, складену зі шматків дроту, — сказав Фелікс. — Цей шум теж не мав би бути складним, але цифровий сигнал третього передавача — це вже серйозна справа. Повинна бути солідна зовнішня антена з великою потужністю і джерело живлення.

— Тож ракета не була звичайною трубою, заповненою газом? — запитала Ніка.

— Схоже, що ні. Окрім комп’ютера, що керує польотом, там має бути кільканадцять кілограмів апаратури і великий акумулятор. Можна порахувати який, але це не настільки суттєво. Він великий, тож не може там бути випадково.

— Можливо, він працює на сонячній батареї? — запитав Нет.

— Це ще складніше. Ми повинні побачити знімок ракети.

— Манфреде? — покликав Нет.

— Нічого не змінилося в цій справі, — відповіла програма з ноутбука. — Відоктор не хоче давати цих знімків, бо це військові матеріали. Цивільні супутники не змогли зробити таке фото.

Фелікс потер скроні.

— Тупцюємо на місці, — сказав він. — Відправимо цей лист до Інституту. Принаймні це ми можемо зробити.

Нет кивнув, присунув до себе ноутбук і з допомогою друзів записав, що їм відомо про цю справу. Цей підсумок не вражав, бо деякі факти вони мусили опустити.

— Зараз трохи перемішаємо, — сказав Нет. — Якщо хтось спробує відстежити шлях листа, то загубить слід десь у Новій Зеландії.

— Я можу це зробити в дуже простий спосіб, — запропонував Манфред.

— Дякую, але сам це зроблю. Я дбаю про підтримку форми.

З динаміка пролунав звук, який означав віртуальне стенання плечима.

Нет завмер з пальцями над клавіатурою і нервово їх потер. Він поглянув на Фелікса й запитав:

— Яка там адреса?

— Загальну я знаю, а до конкретної особи…

— Загальну я теж знаю.

— Гм… — Фелікс пошкрябав голову.

— Краще відправити лист до Міністерства особливих справ, — сказала Ніка. — Ти сам говорив, що в Інституті сидять науковці, а не таємні агенти.

Нет вписав адресу «mss. gov. pl», почекав, вчитався і заявив:

— У них тут є адреса для «анонімних інформаторів». Я вже це бачу!

— Гадаєш, що міністр нас пам’ятає? — запитала Ніка. — Він тоді дав нам відзнаку[31].

— Таємну відзнаку, — сказав Нет. — Він буде відмовлятися від знайомства. Максимум, задіє свій вплив, аби до нас краще ставились у тюрязі.

Ніка усміхнулася, хоча ситуація не була смішною.

— Відправляй через Нову Зеландію, — нагадав Фелікс.

— Так… — Нет скривився. — Я зайшов безпосередньо на сторінку незахищеним з’єднанням. Вони це зареєстрували.

— Можу допомогти, — повторив Манфред.

— Дуже дякую, але я вже говорив.

— У чому саме полягає проблема? — запитав Фелікс.

— Гадаю, що вони зареєстрували ІР, з якого я зайшов на їхню сторінку. Як одразу отримають мейл, то відповідні програми почнуть шукати й винюхувати серед останніх входів… І прийдуть до тебе, бо я під’єднався через твій роутер.

— Як це під’єднався? Він же захищений.

— Тааак. Захищений. — Нет хвилинку подумав. — Треба зачекати. Трьох годин має вистачити. Так далеко вони не мали б перевіряти.

— Але як ти під’єднався? — наполягав Фелікс. — Я змінив пароль і встановив захист, який тільки міг.

Нет поглянув на нього. Усміхнувся широко. І не відповів.

— Ґілберт писав вечірку на відео, — раптом згадала Ніка. — І, скоріш за все, записав старт ракети.

Фелікс кивнув і потягся по телефон.

— Не телефонуй до нього, — затримав його Нет. — Хтось може це поєднати з…

— Але ж ми ходимо в один клас. Це нормально, що ми спілкуємося.

— Його телефон можуть прослуховувати.

— Останній раз я розмовляв з ним через месенджер, — згадав Фелікс. — Теж міг прослуховуватись. Якщо ці чуваки в чорному захочуть про нас щось дізнатися, то так чи інакше дізнаються. Вони були в школі, тож знають, де ми зустріли Новий рік. Якщо до цього часу нас не затримали, значить, немає такої потреби. Поки що.

Але він сховав телефон і додав після коротких роздумів:

— Якщо довідаються, що цікавимося стартом ракети, то можуть подумати, що в нас є щось на совісті.

— Якщо ми попросимо в Ґілберта запис, а телефон на прослушці, то вони довідаються, — погодилася Ніка.

— Можемо його попросити особисто, але тільки в понеділок.

— Гадаєте, йому можна довіряти? — запитав Нет. — Врешті‑решт це ракета його старого літає в нас над головами.

— Є три можливості, — сказав Фелікс. — Перша — що Ґілберт і його батько спланували це все або працюють на чиєсь замовлення. Тоді вечірка була приводом, аби втягнути нас у цю справу. Друга можливість полягає в тому, що Ґілберт не знає про наміри свого батька; і третя, що обидва чисті, а передавач увімкнув хтось інший. І цей хтось запустив ракету.

— Батько Ґілберта не має вигляд надто розумного, — зауважив Нет.

— Його син також, — додала Ніка. — Чесно кажучи, я не підозрюю їх у здатності до такого. Це малоймовірно — тут велика афера, а ніхто до нас іще не з’являвся з претензіями. Якби вони хотіли нас підставити, то вже б підставили.

Фелікс замислився так, що навіть припинив гризти горішки.

— Чим займається зараз твій тато? — поглянув на Нета.

— Працює над декодуванням якогось сигналу… А що?

— Чи твоя формула може вирахувати, коли ракета пролетить над Варшавою?

— Це банально просто. — Нет ввів кілька команд, і на екрані вискочила таблиця.

— Покажи вівторок… Манфреде, перевір, о якій годині був захід сонця у вівторок.

— О п’ятнадцятій п’ятдесят одна.

— Ракета пролетіла на сім хвилин раніше, — зауважив Нет. — І що з цього випливає?

— Я перевіряв сьогодні вранці одну річ, — сказав Фелікс. — Решту мікроботів я виносив у скляній коробці на сонце. Вони не поворухнулись, а відчиняти я побоявся, щоб не відлетіли. Тож сонця їм замало, аби ожити. У вівторок після візиту до шевця всі мікроботи, що були зі мною, втекли. Це була більш‑менш та сама година. До речі… — Фелікс витягнув з кишені й подав Ніці шнурки. — Може, стануть у нагоді.

— Ракета пролетіла раніше, — нагадав Нет.

— На сім хвилин. Тож Варшава була в межах її передавача. Зрештою, вона була там перед заходом сонця. Сонце сховалося за будинки… Коли вона знову пролетить?

— За… п’ятнадцять хвилин.

— Перевіримо.

Вони надягли куртки й вийшли надвір. Яскраве сонце відбивалося від залишків снігу і змушувало мружитися. Цабан теж вискочив і зараз стежив за дітьми. Фелікс поглянув на годинник — залишилося тринадцять хвилин. Він витягнув з кишені скляну скриньку і поставив її на край тротуару. Друзі уважно дивилися на неї. Нічого не відбувалося. Чотири чорні в цьому світлі зернятка лежали нерухомо.

— Що це таке? — Ніка вказала на садок. У кількох місцях були нариті кургани з замерзлої землі.

— Кріт, — пояснив Фелікс.

— Кріт?

— Такий маленький робот‑бур, що риється в садку.

— У вас незатишний для роботів будинок, якщо вони постійно з нього тікають, — зауважив Нет.

Фелікс цього не прокоментував.

— Може, будинок затуляє. — Він узяв скриньку й поклав її на долоню.

— Ні фіга нема, — оцінив Нет за хвилину. — Схоже, тоді вітер був і здув їх.

Ледь він це промовив, зернятка підскочили й почали безладне кружляння в замкненому просторі. Від враження Фелікс впустив скриньку.

— От же ж! — вигукнув Нет. — Ти мав рацію! Керований супутником пісок.

Друзі схилилися над коробочкою. Цабан теж сунув свій ніс, але за хвилину зрозумів, що люди роблять щось мало йому цікаве, тож побіг оглянути садок. Мікроботи кружляли так швидко, що були помітні тільки розмиті форми. За кілька хвилин у Фелікса змерзли руки, тож він відставив скриньку на доріжку. Минали хвилини, а роботи й не думали зупинятися. Нет першим здригнувся і застібнув куртку по саму шию.

— Холодно…

— Життя науковця нелегке, — відповів Фелікс. — Коли точно ракета пролітала над нами?

Нет поглянув на годинник.

— Дві хвилини тому.

— Вони почали шаленіти за шість хвилин до ракети. Якщо будинок не затуляє сигналу, то через чотири хвилини мають заспокоїтися.

За п’ять хвилин мікроботи і не думали зупинятися. Друзі тупцювали від холоду.

— Їх же ніхто не вкраде, так? — видушив із себе Нет.

Фелікс кивнув, і вся трійця з полегшенням повернулася в теплий будинок.

— Я не ввімкнув таймера, — згадав Фелікс. — Але це вже щось. Перший вагомий доказ зв’язку шипоботів із запуском ракети.

— Співпраця спрацьовує. — Нет розтирав змерзлі руки.

— Зроблю чай, — сказала Ніка. — Якось не хочеться нічого холодного.

Вони сіли на кухні і за якийсь час гріли руки об гарячі чашки.

— Який фільм подивимося? — запитав Нет.

— Може, «Армагеддон»? — запропонував Фелікс. — Або «Зіткнення з безоднею»?

— Я серйозно питаю. Хотів би налаштуватися морально. Маленька перерва для мізків на вечір. Хотів би…

— Перерва в нас і так занадто довга. — Фелікс підвівся і вийшов надвір. За мить він повернувся зі скляною скринькою, в якій досі шаленіли мікроботи. — Минуло майже п’ятнадцять хвилин. Схоже, аби працювати, сигнал з ракети їм не потрібен. Він тільки їх будить.

Він поставив коробочку на стіл і накрив металевою мискою. Цього разу не забув запустити таймер. Закрив штори і кожні кілька секунд зазирав у щілинку між стільницею і мискою. Майже за три хвилини три мікроботи впали й перестали рухатися. Четвертий зробив так само за кілька секунд. Однак щойно Фелікс зняв миску, вони знов ожили. Світла, що пробивалося крізь штори, виявилося достатньо.

— Підозрюю, якщо вони довше лежать, у них стирається пам’ять, — сказав Нет. — Коли ти протримав їх кілька днів у темряві, то вона стерлася, а зараз вони дістали нову програму з передавача ракети.

— Як вони її отримали, якщо в них стерто пам’ять? — запитав Фелікс.

— Є два основні типи електронної пам’яті, — відповів Нет. — Тимчасова і постійна. Тимчасова виаляється з вимкненням комп’ютера. Вимкнеш живлення — втратиш усе, що не встиг записати на диск. Ці маленькі штучки мусять мати основні функції, записані в пам’яті ROM, але їм дозволяє програмувати якийсь тип пам’яті RAM. Напевно, живиться від конденсатора, якого вистачає ненадовго.

— Хмара, яку використовував Манфред, могла лежати місяцями в скрині, і нічого не зникало, — втрутилася Ніка.

 — Напевно, мініроботи були досить великі й могли мати пам’ять EEPROM, або Flash EEPROM, яка…

— Це неважливо. — Ніка підняла руку. — Це було не питання.

Фелікс підвівся, оперся на підвіконня й визирнув у вікно.

— Схоже, я тільки‑но відкрив, чому ракета падає, — сказав він. — Додаткове обладнання збільшило її вагу. Двигуну не вистачило потужності, аби вивести ракету на відповідну висоту й надати їй першу космічну швидкість.

— А що це за перша космічна швидкість? — поцікавилася Ніка.

— Це швидкість, із якою має рухатися супутник, аби не падати на землю. Не пам’ятаю точно, але це трохи менше, ніж вісім кілометрів на секунду.

— Точніше, сім і дев’яносто одна сота, — поправив його Манфред. — Якщо рахувати біля поверхні Землі.

— Усе, що рухається повільніше, впаде, — продовжив Фелікс. — Чим вища швидкість, тим вища орбіта.

— Коли супутник досягне одинадцять кома дев’ятнадцять кілометрів на секунду, він полетить у космос, — знову втрутився Манфред.

— Дякую. Це друга космічна швидкість. Це зараз не має значення. Мова про те, що ракета важка і паливо закінчилося до того, як вона досягла першої космічної швидкості. Була важчою на кілька, може кільканадцять, кілограмів. Як би не цей додатковий вантаж, вона спокійно б собі кружляла.

— Це означає, що батько Ґілберта не знав про вантаж, — зауважив Нет.

— І не планував старту, — додала Ніка.

— Ми повинні добути знімок ракети. — Фелікс знову витягнув телефон і набрав номер Ґілберта. — Якщо чуваки в чорному підслуховують, то що ж. Гадаю, ми на одному боці.

Він зачекав, поки Ґілберт відповість.

— Привіт, це Фелікс. Не заважаю? Почекай, увімкну гучний зв’язок. — Він натиснув кнопку і поклав телефон на столі. — Зараз ми всі тебе чуємо.

— Я хотів вам телефонувати, — сказав Ґілберт. — Бо теж гадаю, що потрібно зустрітися.

Голос, змінений через маленький динамік телефона, здавалося, був позбавлений енергії.

— У нас є до тебе маленьке прохання, — сказав Фелікс.

— Не телефоном. Зустріньмося.

— Але ти живеш у мега ду… — Нет спинився. — За містом живеш.

— Я зараз у магазині з мамою. Можемо зустрітися в торговельному центрі. На фудкорті багато людей. Гамбургери теж можуть прослуховувати, але це менш імовірно.

Вони з’ясували, про який торговельний центр ідеться, й домовилися за пів години там зустрітися.

— У нього якийсь дивний голос, — зауважила Ніка. — Відчуває відповідальність за те, що діється. Цікаво, це не в його стилі.

— Перевіримо. — Фелікс натягнув куртку.

* * *

Вони приїхали завчасно, але Ґілберт уже чекав на них. Він реально справляв враження пригніченого, що трапилося вперше з часу їхнього знайомства. Вони купили по маленькій колі й пішли за Ґілбертом до обраного ним столика. Кілька разів вони майже сідали, але Ґілберт змінював рішення і йшов далі. Нарешті вони сіли за столик у самому центрі зали, де був найбільший рух.

— Тут безпечніше, — прошепотів Ґілберт.

— Ми зателефонували тобі, бо хотіли позичити запис із вечірки, — сказав Фелікс. — Скопіюємо і віддамо.

— Запис забрали.

— Хто?

Друзі з очікуванням дивилися на нього. Ґілберт роззирнувся і прошепотів:

— Крутилися околицею з початку року. Кілька днів тому розтанув сніг, от вони й побачили з гелікоптера обпалений бетон. Як придивитися з горища, то чітко видно смуги від ракетного двигуна.

— Треба було розпалити там вогнище зі старого листя, — сказав Нет.

— Теж про це подумав, але лише після їхнього візиту. Той сніг танув якось тихцем, що мене і здивувало. Батька забрали на допит. Він зрадів. І це, схоже, розізлило тих агентів, бо намагалися бути грізними.

— Коли це було? — запитав Фелікс.

— Учора. Спочатку це було навіть цікаво. Спочатку, тобто два тижні тому. Приходили, питали, прочісували ліс. Потім погіршало. Уночі якісь звірі бігали навколо будинку. Розвалили паркан у кількох місцях. Це було цікаво раз чи двічі. Зараз уже ні.

— То не звірі. То роботи. Вони запустили ту ракету, а не ми. Не знаю як, але це вони. Вони схожі на сталеві шини від автівки з товстими шипами на ободі. Ці шипи залишають на снігу сліди, наче маленькі кабанчики.

— Можливо, мені теж здалося, що це щось металеве.

— Ти міг би намалювати ту ракету?

Ґілберт кивнув і розклав серветку. Фелікс витягнув з кишені ручку, але в останню мить відсмикнув руку.

— У тебе немає ручки? — запитав він Нета.

— Знову ти починаєш зі своєю ручкою? — Нет почав ритись у рюкзаку.

— Не починаю, бо ніколи не закінчував, — пояснив ображений Фелікс. — Ця ручка вимагає спеціального ставлення.

У Ґілберта не було таланту до малювання, тож потрібно було враховувати поправки на те, що малюнок буде дуже спрощений. Ракета була проста, як часто малюють ракету в дитячих коміксах. Труба на висоті трьох метрів звужувалася до досить гострого носа. Унизу мала кутасті стабілізатори.

Фелікс критично придивився до малюнка.

— А антена? — запитав він.

— Це був короткий дріт на самій верхівці. — Ґілберт показав двома пальцями розмір дротини. — З десять сантиметрів.

Він домалював мікрориску у відповідному масштабі.

— Може, тебе втішить те, що ми знаємо, чому ракета не вийшла на стабільну орбіту, — сказав Фелікс. — У неї кілограмів сорок надлишкової ваги. Хтось щось до неї причепив.

— Ви про ті передавачі? Так, я знаю. Вони про це питали. Батько сказав, що сам їх зробив. Хоча трохи прибрехав.

— Спеціальним агентам?! — вигукнув Нет.

— Вони були вражені.

Фелікс затулив обличчя долонями.

— Він ненормальний? — запитав тихо.

— Я це підозрював ще з раннього дитинства.

— Ну а зараз у тебе є доказ, — сказав Нет. — Вони ж його посадять!

— Як посадять, то буде круто. Я буду сином злочинця. Вражає.

— Ти серйозно? — запитала Ніка.

— Ні, в польському законодавстві немає статті за запуск космічної ракети, — пояснив Ґілберт. — Є щось про загрозу для літаків, але під це не підпадає. Тільки якщо ракета впаде і когось уб’є, я буду сином злочинця. Але якщо хтось втрутився і щось зробив, то це саботаж і не наша вина.

— Тільки цього не довести, — сказав Фелікс, — бо ракета не переживе падіння. Не буде доказів.

— Ну так. — Ґілберт допив колу і підвівся. — Тож іще є шанс стати сином злочинця. Мушу летіти. Дякую за інфу про перевантаження. Тато зрадіє, що все добре прорахував.

— Псих, — підсумував Нет, коли їхній однокласник пішов.

— Повний, — діагностувала Ніка.

— Ну не знаю…

— Я теж не знаю. Я сподіваюся. Хоча… якщо він мешкає в будинку, у якому навіть без цього усього можна було б знімати фільми жахів…

Лише зараз вони побачили, що Ґілберт підійшов до жінки, яка стояла за десять метрів від них. Це була пані Куртач у старосвітському плащі. Вона тримала в долоні ручку торби на колесах. Жінка помахала дітям. Вони вклонилися.

— Вона там увесь час стояла, — прошепотів Нет. — Краєм ока я бачив її. Гадав, що це колона… Чудова родина.

Вони помахали на прощання і швидко пішли, бо боялися, що мама Ґілберта підійде поговорити.

— Шкода, що ми не поговорили два дні тому, — зауважила Ніка. — Тоді ми б випередили агентів і мали б запис.

— Але агенти зацікавилися б нами, — заперечив Фелікс. — Ходімо, візьмемо в прокаті фільм.

* * *

Вони вийшли з трамвая на зупинку раніше, аби зайти в прокат фільмів. Починало сутеніти.

— Астрономічна обсерваторія, — раптом сказав Нет. Побачивши погляди друзів, пояснив: — Вони роблять знімки зірок, то чому не ракети? Хтось мав до цього додуматися. Нудився там, сидів уночі й нічого не робив…

Він сів на зупинці й витягнув ноутбук. Кілька людей, які чекали на трамвай, кинули на нього швидкий погляд.

— Сторінка space4all. com перетворюється на дедалі більший смітник, — сказав він. — Схоже, її ніхто не модерує… Є запис старту!

— Як це можливо? — Фелікс сів поруч. — Ґілберт записав його на касету.

— Побачимо… — Нет натиснув «Play».

Відео було дуже поганої якості і зроблене не камерою Ґілберта. Схоже, знімали з лісу, з‑за паркану будинку Куртачів. Узагалі важко було зорієнтуватися, що на запису, бо картинка була розмита й увесь час тряслася. На тлі двоє людей пошепки обмінювалися коментарями. Відео йшло дуже повільно. Щомиті відтворення зупинялось, і треба було чекати, доки далі завантажиться. А коли під фюзеляжем запалилося стартове полум’я, трансляція припинилась і смужка завантаження припинила рухатися.

— Це не наша вина, — озвався Манфред. — Тут сильне поле.

— Це проблема зі з’єднанням десь далі, — погодився Нет. — Треба почекати.

Фелікс роздивлявся ракету. У неї був зовсім інакший вигляд, ніж намалював Ґілберт. Мала веретеноподібну форму і незвичні стабілізатори, які водночас виконували функцію підпірок. Це вдалося побачити в першому спалаху полум’я.

— Він нам збрехав? — Фелікс витягнув з кишені серветку з малюнком. — Не можна аж настільки погано малювати…

— Вона має геть інакший вигляд, — погодився Нет. — Для чого він мав би брехати з приводу форми ракети?

— Може, хотів приховати факт, що це технічно вдосконалена конструкція. На відео вона не схожа на фрагмент труби.

Раптом вони побачили над собою двох качків із тупими, неголеними обличчями.

— Що та… — почав Фелікс.

— Замовкни, бо я тобі біп! — гаркнув один з горил.

Друзі помітили, що на зупинці зробилося порожньо. Ще хвилину тому тут було кільканадцять людей. І в них склалося враження, що температура впала на кілька градусів.

Перший качок витягнув ноутбук з рук Нета.

— От же ж… — тільки і сказав Манфред.

Качок закрив екран і сховав ноутбук за пазуху.

Другий окинув презирливим поглядом Фелікса, Нета й Ніку і сплюнув на землю. Повільним кроком вони пішли, залишаючи ошелешених друзів.

Нет упав на лаву і стиснув пальці на дошках.

— Мій ноутбук… — застогнав він. — Ми повелись як останні…

— Радій, що вони нас не побили, — перервала його Ніка.

— У нас не було шансів, — визнав Фелікс.

— Телефонуй у поліцію, — порадила Ніка.

— А якщо їх послали ті, хто запустив ракету? — запитав Нет. — Ми отримали запис. Доказ, що хтось іще бачив старт.

— Це звичайні злодюги. Телефонуй.

— Якщо що, тебе тут не було. — Нет витягнув телефон і тремкими пальцями набрав «112». — На мене напали та пограбували! — закричав він, почувши оператора. — Де я? На зупинці… Яка вулиця? — Він поглянув на знак, але інформація була зірвана. — Не знаю, де я. Це Жолібож чи Біляни! Не можете відстежити телефон? Так, гаразд… уже заспокоївся. Я спокійний. Дуже спокійний.

Раптом він відчув, як Фелікс його штурхає. Нет поглянув у напрямку найближчого перехрестя і відкрив рота від здивування. Він ковтнув слину і сказав зовсім іншим голосом:

— Відбій, — і від’єднався.

Тротуаром у їхньому напрямку йшов… Ґолем‑Ґолем і в двох механічних руках тримав обох знайомих громил. Фелікс роззирнувся, але поблизу поки що не було людей. Робот зупинився за кілька кроків від друзів. У сильних долонях він стискав коміри курток чоловіків, які смикали ногами за кілька сантиметрів від землі.

— Ми дуже перепрошуємо, — сказав перший качок, дивлячись на Нета. У нього була розбита губа, і він злегка шепелявив. — Ось ваш ноутбук і двісті злотих відшкодування. — Він простягнув ошелешеному Нетові ноутбук і дві купюри. — Це більше не повториться. Прошу тільки наказати вашому термінатору відпустити нас. Ми більше не будемо.

Друзі роздивилися качків. Їхнє вбрання було в жахливому стані, подерте і брудне. На обличчях — кілька синців.

— Треба їх вимкнути? — запитав Ґолем‑Ґолем.

— Ні! Ні! — закричали обидва, на що Ґолем‑Ґолем змахнув руками і стукнув їх один об одного. Вони застогнали.

— Не повинно бути криків, — нагадав робот безпристрасним голосом.

— Викличте поліцію… — попросив другий качок. — Ми в усьому зізнаємось… І про той кіоск теж.

— І про те радіо вранці теж… — додав швидко другий.

— Що ти їм зробив? — запитала Ніка. — У них такий вигляд, наче вони випали з потяга.

— Спочатку тягнув, але вони занадто опиралися на перешкодах місцевості й затримували рух, — пояснив робот. — Довелося нести. Це оптимізувало переміщення.

Фелікс ковтнув слину і як міг серйозно заявив:

— Програма «Безпечне місто» працює. Етап тестування закінчено з успіхом. Із завтрашнього дня працюємо на повну.

Нет і Ніка питально подивилися на нього.

— Ми справді більше не будемо… — майже плакали громили.

— Від завтра триста вісімдесят таких роботів будуть напоготові в усіх районах Варшави, — продовжив Фелікс. — Їхні електричні сенсори просвітлюватимуть навіть залізобетонні стіни в пошуках злочинців. ТНХ‑1138 — це один з лагідніших, намагається не вбивати. Без потреби. Це тільки тринадцята його акція від ранку, відколи вийшов на вулицю. Запобіг уже, між іншим, нападу на ювеліра та крадіжці торби. Двоє злочинців, на жаль, не вижили в ході операції. Ми вважаємо ці втрати прийнятними. Як гадаєш, лейтенанте, — він звернувся до Нета, — що з ними робити? Немає настрою писати рапорти.

Нет моргнув, зробив грізне обличчя й відкашлявся.

— Гадаю, капітане, треба відпустити їх, — сказав він, роздивляючись качків. — Довго копати.

— Самі викопають, — зневажливо кинув Фелікс.

— Але закопатися самі не зможуть. Не хочу я зараз їхати до лісу. Холодно.

— Пам’ятайте, колеги, — зовсім не своїм голосом втрутилася Ніка, — у нас внутрішній контроль. Лише дев’ятнадцяте, а ми ліміт трун уже за січень вибрали.

— Благаємо… — озвався один з громил. — Завтра підемо до церкви.

— Висповідаємося, — додав другий.

— І будемо іншими людьми…

Фелікс гучно видихнув.

— Гаразд, — кивнув він. — Відпусти їх.

Ґолем‑Ґолем виконав наказ, і двоє качків упали на тротуар. Вони одразу підірвалися на ноги й побігли в темряву.

Друзі перезирнулись і зареготали.

— Як ти це зробив? — запитав Нет.

— Мене викликав Манфред. Завдяки GPS я вийшов просто на них. Добіг.

— Дайте п’ятнадцять. — Ніка підняла руку, і хлопці стукнули її по долоні. Жест цей ніколи не вдавався, але було кумедно.

— Двадцять, — за мить зорієнтувався Фелікс. — Або і двадцять п’ять.

Він повернувся до робота, але того вже не було.

— Темний лицар, — оцінила Ніка, і всі знову почали сміятися.

* * *

За п’ятнадцять хвилин вони дісталися до будинку на Сердечній. Чорний БМВ сусіда був дедалі менш чорним. Власник причепив до нього передній бампер з великим яскраво‑жовтим спойлером. Додав жовті рами навколо фар, жовті ковпаки на колеса й навіть жовті ручки.

— Спаскудив гарну машину, — підсумував Фелікс.

Батьків ще не було. У залі стояв Ґолем‑Ґолем і дивися на них бездушними об’єктивами.

— Дякуємо ще раз, — сказав Нет. Хотів подати роботові руку, але згадав, що не треба цього робити.

— То був мій обов’язок, — відповів Ґолем‑Ґолем.

— Гарна робота. — Фелікс поплескав його по плечу. — Відтепер ще довго вони нікому не зроблять кривди. — Він повернувся до друзів. — Чогось перекусити? Є курячий суп і капуста в кокосовому молоці.

— Схоже на тістечко з гірчицею, але давай. — Нет ковтнув слину. — Бо за останні пів години згоріла денна порція енергії.

Фелікс підігрів суп, і вони з Нікою налили три порції. Їли з задоволенням, бо страва, хоч і називалася дивно, була смачною.

З повними животами вони перейшли в зал. Нет поставив на стіл ноутбук і рукавом витер його він невидимого бруду та спогаду кільканадцяти хвилин тому. Погладив його, відкрив екран і знову запустив запис зі стартом ракети. Цього разу пішло краще. Ракета стартувала, освітила стіну будинку й дерева навколо. Тоді щось мигнуло збоку екрана. Пролунав застережливий голос. Оператор скерував камеру праворуч. З темряви вискочила сіра постать із великими чорними очима. Фільм обірвався кількома спалахами та переляканим криком. Друзі відскочили від екрана.

— Прибульці… — прошепотів Нет. — У що ми вляпалися?

Вони дивилися на чорний екран.

— Прибульці? — озвалася Ніка. — Сірі чоловічки?

— Це фейк. — Нет ковтнув слину. — Усе відео — фальсифікація. Жарт. — Він запустив відео з середини. — Дивіться, це навіть не будинок Ґілберта.

— На небі видно зірки, — зауважив Фелікс. — А тоді небо було в хмарах. І тут немає феєрверків.

— Але ж комусь захотілося… — Ніка похитала головою з недовірою. — Це навіть не реклама.

— Тут є галерея, — зауважив Нет. Клікнув пару разів. — Справді непоганий смітник. Кожен закидає сюди що хоче і куди хоче.

Екран заповнився мініатюрними знімками з ракетою.

— Тут є фото з шпигунського супутника! — Нет клацнув на картинку, й відкрився знімок високої якості з блакитною планетою.

На тлі Землі був темний силует ракети, освітлений з одного боку яскравим світлом Сонця. Ракета була трохи інакшої форми: тонкий циліндр із гострим носом та чотири сопла з протилежного боку. На корпусі виступали розгорнуті панелі сонячних батарей і параболічна антена.

— Якщо це сонячні батареї, — вирішив Фелікс, — то вона не потребує важких акумуляторів. Але тоді повинна мати складні прилади управління цими батареями. Батько Ґілберта не зміг би цього самостійно зробити. Двигуни теж не схожі на продукцію з гаражної майстерні.

— Тоді хтось йому допомагав, — кивнув Нет. — А за допомогу батько Ґілберта мусив розмістити на борту передавач.

Вони перейшли до наступного знімка. Там була ракета з додатковим паливним резервуаром, як у шатла під час старту. На наступному знімку, не дуже виразному, у ракети був ніс, схожий на сталевий пуп’янок; на іншому вона мала вигляд телекомунікаційного супутника. На двадцятому знімку була ракета на землі. На тлі було невиразне листя дерев.

— Чекай‑но… — Фелікс показав на світліший силует на боці ракети. — Ця може бути справжньою. Тут є відображення фотографа.

— А хіба ракета не була іржавою трубою? — згадала Ніка. — Як у ній щось може відображатися?

Друзі схилилися над екраном, намагаючись розпізнати фігуру.

— Я фігію! — вигукнув Нет. — Це Дональд Дак! Знову фейк! Кожна з цих фотографій може бути фальшивою.

— Навіщо таке роблять? — скривилася Ніка. — Тільки вводять інших в оману.

— Багато хто робить фальшиві відео задля забави, — пояснив Фелікс. — Але це може бути й умисно. Як Зона 51 у Неваді. Там є полігон і повітряна база, де, можливо, переховують рештки кораблів прибульців, а може, і їх самих. Навколо полігону в наметових містечках живуть дослідники НЛО. Підглядають за таємними проєктами та випробуваннями позаземних технологій. Усі про це знають, тож робити там будь‑які експерименти немає сенсу. Вони б одразу припинили бути таємними.

— І що спільного це має з ракетою?

— Якщо американський уряд проводить якісь супертаємні експерименти, вони цього ані заперечують, ані підтверджують. З’являється купа теорій змови, пліток і звичайних фантазій на цю тему. І велику частину пліток розпускає сам уряд.

— Схоже, я знаю, про що йдеться, — кивнула Ніка. — Це камуфляж.

— Захист. Якщо випливе супертаємна інформація, у неї все одно ніхто не повірить. Вона потоне в морі брехні.

— Але для чого хтось зняв таке відео? — запитала Ніка. — Що тут приховувати?

— Головне, щоб ніхто не дізнався форму ракети, — після роздумів, відповів Фелікс. — Тобто ми бачимо багато форм, серед яких може бути справжня. Але невідомо, де вона.

— Цей шипобот у Китаї теж може бути підробкою, — відзначив Нет.

— У Китаї? — Фелікс підняв брови.

— Можливо, в Японії. Той фермер мав вузькі очі.

— Фермер?

— Я не говорив? Гм… Я бачив по телевізору кадр із фермером, який знайшов шипобота. Там було написано, що він виявив НЛО.

— Що то був за канал? — Фелікс пожвавився. — Коли?

— Не знаю. Я бачив це у вітрині магазину, — відповів Нет. — Манфреде, є робота.

— Складна? — пролунало з ноутбука.

— Досить складна.

— Я такі люблю. Давай‑но.

— Потрібно знайти фрагмент телевізійної передачі за вечір вівторка. Не знаю, який канал, не знаю, яка програма. Близько сьомої вечора… Вузькоокий фермер і шипобот.

— Ключові слова?

— З цим складно… Шукай картинку.

— У мене немає таланту в цьому. Це потребуватиме часу.

— Тобі не потрібно перешукувати телевізійні архіви з усього світу, — порадив Фелікс. — Тільки ті, що доступні в Польщі. Інформаційних програм має бути до п’ятдесяти. У торговельному центрі звичайна супутникова антена, як у кожному будинку.

— Все одно потребуватиме часу… Хоча, знаєте, ні… Уже є. — На екрані з’явилася знайома Нетові картинка. — Момент. Закачую запис. Це ВВС, японський матеріал, але стосується Китаю. Є!

Відео було коротке, ледве п’ятнадцять секунд. Звісно ж, вони не зрозуміли ані слова, але одне було очевидним: те, на що спирався фермер, точно було шипоботом. Чоловік стояв нижче, а металевий диск поставили на пагорбку, аби він здавався вищим. На екрані вони побачили кілька рядків тексту, але тільки два слова були латинкою: UFO[32] та Changsha. Решта була японською чи китайською.

Вони подивилися запис двічі.

— Небагато з цього можна зробити висновків, — оцінив Нет.

— Навпаки. — Фелікс похитав головою. — Це означає, що справа серйозніша, ніж нам видавалося. Справа… глобальна. Ми повинні перешукати сервіси уфологів. Там точно буде про це згадка.

— Ти віриш, що це справа сірих чоловічків? — занепокоїлася Ніка. — Серйозно?

— Анітрохи, — заспокоїв її Фелікс. — Але дослідники НЛО можуть так думати, тож точно зібрали якусь інформацію на цю тему. Манфреде?

— Уже шукаю… Є. — Він висвітлив сторінку, заповнену мініатюрними знімками летючих тарілок. — Маленька згадка і… лінк на відео, яке ви бачили.

Фелікс перечитав новини.

— Коментар до лінку говорить, що це маловірогідна інформація, — сказав він. — Іншими словами, навіть для тих, хто цікавиться НЛО, це не є НЛО.

— А що таке Changsha? — поцікавилася Ніка.

— Назва місцевості, — Нет стенув плечима. — Там його знайшли. Яка різниця.

— Чанша — це назва префектури в Китаї, — пояснив Манфред. — Префектура — це така територіальна одиниця, приблизно як наш район. Чанша розташована в провінції Хунань. Найбільше місто — Люян. Там мешкає вдвічі менше людей, ніж у Варшаві.

— Не варто й витрачати час на це.

— Щось мені каже ця назва… — Фелікс почесав голову. — Що це за місто?

— Відоме найбільшою в Китаї фабрикою феєрверків.

Друзі перезирнулися.

— Випадковість? — запитав Нет.

— Малоймовірно, — відповів Фелікс. — Навіть дуже малоймовірно. Треба трохи подумати. А зараз відправимо мейл до міністерства. Гадаю, ми вже досить часу почекали. За добу вони мають кільканадцять мейлів у цій справі.

Нет почав писати листа, щохвилини нарікаючи, коли перевірка орфографії виправляла його слова. Важко мати претензії до програми, бо звідки їй знати, чи «подинно» має означати «повинно», чи «подібно». Нет писав дуже швидко, але зі збільшенням швидкості зростала й кількість помилок. Ніка присунулась і підкидала ідеї. Фелікс кружляв по кімнаті й міркував. Здавалося, він не звертав уваги на оточення.

— Прочитайте ще раз, — закінчив Нет, — але я написав усе, не розкриваючи нас.

Вирваний з роздумів Фелікс запитав:

— Пам’ятаєш, що ти сказав, коли сьогодні мікроботи шаленіли в скриньці?

— Керований супутником пісок… — повільно промовив Нет.

Фелікс, навіть не надягаючи куртки, вийшов з дому. Друзі кинулися за ним. Фелікс став на коліна на доріжці, надів на голову ліхтарик і в його світлі почав обшукувати асфальт. Він вигрібав часточки землі, перебирав їх пальцями. Нарешті щось поклав на долоню. Нет і Ніка підійшли ближче і схилилися над ним. Серед маленьких грудочок землі лежало блискуче фіолетове зернятко. Мікробот.

— Звідки він узявся? — запитав Нет.

Нічого не кажучи, Фелікс переклав на його долоню мікробота і вийшов за ворота. Цабан вибіг за ним і загавкав.

— Залишся! — наказав хлопець і перейшов на інший бік вулиці.

Під парканом будинку навпроти лежала заметена снігом купка піску та дрібного сміття. Хлопець набрав трохи в жменю і повернувся додому, а Нет, Ніка й Цабан пішли за ним.

— Налийте води в миску, — сказав Фелікс, заходячи на кухню. — Візьміть світлу.

Ніка витягла з шафки білу миску і до половини наповнила її водою. Фелікс висипав у неї те, що тримав у руці, й розмішав. Частина піску і дрібного сміття опала на дно, частина залишилася на поверхні. Хлопець поставив миску під кран і тоненькою цівкою пустив у неї воду. Сміття на поверхні стекло, і вода стала прозорою. За мить на дні залишився тільки пісок і камінці. Фелікс витягнув із шафки дрібне сито й вилив на нього вміст миски, а потім пересипав усе на пласку тарілку. Схилившись, він хвилину копирсався в піску. Нарешті, випростався і вимив руки.

З одного боку тарілки лежала купка піску, а з другої — кільканадцять мікроботів.

— Точно їх тут ще більше, — сказав Фелікс. — Можна дібрати відповідне сито й відфільтрувати, але це не має значення. Їх повно.

— Біля твого будинку? — запитав Нет.

— Усюди.

— Звідки вони взялися? — поцікавилася Ніка. — Якщо в купі піску ми знайшли їх стільки, то в усій Варшаві їх набагато більше.

— Можна було б порахувати, але… — Фелікс замислився. — Але гадаю, що назбиралося б із сотню самоскидів. Звідки взялися? Китай, Люян, феєрверки. Хвилинку.

Він побіг до підвалу і за мить повернувся з невикористаною зламаною ракетницею. Він поклав її на дошку для нарізання, витягнув ніж, але зупинився. Налив води в миску й поклав туди ракетницю. Притиснув, аби усунити повітря зсередини.

— Розбери її, — попросив він робота. — Висип уміст. Тільки обережно. Під водою теж може вибухнути.

Ґолем‑Ґолем зайшов на кухню, засунув руки у миску і двома рухами зірвав картон. Піротехнічний вміст розсипався у воді. Металевий ніс пішов на дно. У каламутній воді темні зернятка були непомітними.

— Їх не видно, — сказав Нет.

Фелікс виловив металевий конус, закритий тонким папером. Вистачило продірявити його пальцем, аби зсередини висипалося кілька блискучих блакитних та фіолетових зерняток. Вони розсипалися по стільниці з шелестом, який видає пісок. Друзі похмуро дивилися на них.

— Можливо, падіння ракети — не найбільша небезпека, яка нам загрожує, — повільно промовив Фелікс. — А якщо це сплячі солдати, які можуть чекати хоч би й сто років?

— Якщо вони щось повинні зробити, то мусять устигнути до неділі, — нагадала Ніка. — Потім не буде кому віддавати їм накази.

— Ми не знаємо, як саме вони працюють, але передавач із ракети їм для чогось потрібен. Може, вони недосконалі і самі не можуть створити незалежний комп’ютер, як мініроботи з хмари. Допиши про ракетницю й відправляй.

Вони перечитали ще раз уважно весь лист, після чого Нет відправив його до Міністерства особливих справ. Коли він упевнився, що все пішло за планом, упав на канапу.

— Як гарно скинути роботу на когось іншого, — посміхнувся він. — Нарешті спокій… З усім цим ми забули про прокат. Що будемо дивитися? Сподіваюся, найтупіший, найбільш безглуздий, кретинський фільм. Хочу відпочити. Хочу забути про це все.

Фелікс зсипав мікроботів у скляну банку і закрутив її. Друзі вдяглись і вийшли в темний холодний вечір.

У прокаті спершу вони пішли до полиць із новинками, але не знайшли там нічого цікавого. Тоді кожен пішов до іншого стелажа: Фелікс — до фантастики, Нет — до жахів, а Ніка — до любовних драм. Вони знали всі назви напам’ять, і важко було очікувати, що їм впаде в око щось, чого тут раніше не було. За кілька хвилин вони зустрілись у відділі комедій. Тут теж нелегко було домовитися.

— Ок, — нарешті сказала Ніка. — Обирайте що хочете.

— На твій смак. — Фелікс запрошувальним жестом вказав Нетові на полиці.

Біля входу стояли дві літні жіночки, які здавалися Феліксу знайомими. Вони були зайняті обговоренням сусідів. Говорили напівпошепки, але до друзів долинало: «І уявіть собі…», «А я їй кажу…», «А тоді вона…»

Дівчина, яка сиділа за прилавком, іронічно спостерігала за ними. Вона зробила гучнішим звук телевізора під стелею, на якому дивилася телепрограму. Тоді й жіночки почали говорити голосніше.

Нет підійшов до друзів з обраним фільмом. Ніка навіть не хотіла читати його назву. Була впевнена, що комедія буде дурною.

— Дивіться! — Нет штурхнув друзів. — Звідки я його знаю?

З телевізора промовляв сивий чоловік. На вигляд йому було років сімдесят, худий і неймовірно елегантний. Він стояв на сходах перед колонадою великого будинку.

— Якуб Рознер, — згадав Фелікс. — Міністр особливих справ.

— Тшшш… — прошепотіла Ніка.

— Кожен день ми отримуємо сотні листів, мейлів і телефонних дзвінків з приводу ракети, — говорив міністр. — Інформації та ідей щодо розв’язання проблеми багато. Дякуємо за всі. Серед них є дуже цінні ініціативи. Однак їх настільки багато, що важко швидко їх аналізувати. Тому я маю до громадян велике прохання. Не телефонуйте по кілька разів на день з питаннями, чи займаємося ми вашою інформацією. Кожну ідею буде розглянуто, але вона має дочекатися своєї черги. На жаль, велика частина кореспонденції стосується справ, не пов’язаних з ракетою. Їх аналіз додатково забирає наш час. Унизу екрана ви бачите номер телефону та е‑мейл. Нагадую: не навантажуйте лінію несуттєвими справами. Ми не займаємося пошуками тих, хто запустив ракету. Ми шукаємо спосіб ліквідувати загрозу.

— Це точно той Соболяк, я вам кажу, — мовила перша пані. — Це точно він запустив ракету. Інакше звідки має стільки грошей на всі ті автівки?

— Зараз купив чорну, і це щось означає, — друга жінка кивнула. — Точно щось замислив.

— Зателефоную на цей номер і все розповім. У деталях.

— Я теж зателефоную і розповім про Малиновську з третьої. Її пес у липні напаскудив мені на килимку. Що за нахабство!

— Я бачила її вчора. Вона йшла до магазину.

— А мені ж казала Гетьманська з п’ятнадцятої! Вона бачила Малиновську, як та заходила в магазин. І Малиновська купувала груші, хоча ніколи їх не купує. Для чого купила, як ніколи не купує, га? Це підозріло.

— О так, так. Страшні люди. Ходімо телефонувати.

Обидві пішли в напрямку вхідних дверей.

— А може, такса Ґжеґожевської це наробила… — розмірковувала одна з жінок.

— Ґжеґожевська така! — погодилася співрозмовниця. — Про неї теж розкажу міністрові! То ви про неї не говоріть. Я розкажу.

Обидві вийшли. Нет провів їх неприязним поглядом.

— Якщо міністерство буде займатися дурними бабами, то наш лист прочитають за тиждень.

Фелікс кивнув.

— Ти говорив про обсерваторію, — згадав він. — Я не знаюся на оптиці, але якщо крізь військовий бінокль видно вікна в літаку, який летить на висоті десять кілометрів, то в сорок разів потужніший телескоп повинен показати нашу ракету.

Нет сумно подивився на обкладинку фільму «Люті кулаки змії», зітхнув і повернув кіно на полицю.

— Проблематично буде дістатися до обсерваторії, — зауважив Фелікс. — Бо вона розташована за містом.

— Вечір, схоже, проведемо в інтернеті на сайті обсерваторії, — погодився Нет.

* * *

Вони передивилися кілька архівів знімків найбільших обсерваторій з усього світу. Або астрономи не фотографували ракету, або з якихось причин не публікували знімків.

Близько шостої вони втратили бажання шукати далі. Сіли на килимі перед столиком у залі й розглядали ув’язнених у банці мікроботів з ракетниці. Вони лежали на дні, як кольоровий пісок.

— За десять років схожі роботи будуть такі малі, що їх не буде видно, — сказав Фелікс.

— Хто і для чого міг їх сюди прислати? — запитав Нет.

Вони вирішували, що робити далі. Мейл, відправлений до міністерства, застряг у довгій черзі, а будь‑який безпосередній контакт з урядовцями був виключений.

— Зачекайте. — Фелікс підвівся. — Щось перевірю.

Він спустився в підвал. У скляній скриньці досі лежали чотири мікроботи. Запалена лампа давала їм достатньо енергії для польоту й безнадійних спроб вирватися на волю. Він узяв скриньку й повернувся нагору. Ледь зайшов до зали, як сталася несподіванка. Мікроботи з банки почали шаленіти, аж Нет із Нікою відскочили. Банку заповнила кольорова піщана мікробуря.

— Вони комунікують між собою, але сила сигналу дуже мала. — Фелікс указав на підлогу. — Їм не вдалося тримати зв’язок через перекриття. Досить відсунути їх на кільканадцять метрів, і зв’язок переривається. Ракета потрібна, щоб синхронізувати їхню роботу. Передавач у космосі може передавати досить потужний сигнал, аби його прийняли роботи на великій території. Водночас можна транслювати сигнал на всю Європу. Знаєте що? У мене ідея.

— Вона передбачає вихід з тепла? — поцікавився Нет.

— Пам’ятаю будинок з куполом замість даху. Кілька років тому я побачив його, коли їхав з татом за місто. Гадаю, туди можна доїхати міжміським автобусом.

— Вважаю за краще пошукати в інтернеті.

— Цього разу не вдалося знайти.

Фелікс дивився на нього з очікуванням, а коли Нет кивнув, перевів погляд на Ніку.

— У мене проїзний, — усміхнулася вона.

Коли вони виходили, то саме повернулася мама.

— Як пройшло? — запитав Фелікс, хоча вираз маминого обличчя і так усе сказав.

— Ти повіриш, якщо я скажу, що мені пропонували миття вікон, продаж чистокровних собак і пошук рекламодавців на бризковики для старовинних екіпажів?

— Ну не знаю…

— Тоді краще не розповідатиму.

³¹ Фелікс, Нет і Ніка отримали відзнаку від міністра особливих справ Якуба Рознера в книзі «Фелікс, Нет і Ніка та банда “Невидимих”».

³² UFO (англ. Unidentified flying object) — те саме, що НЛО. Уфологи — дослідники таких об’єктів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Будинок трохи нагадував дім Ґілберта, але не розташовувався на віддалі від руху. За чотири метри від стіни будинку була двосмугова дорога. Навіть у суботу о цій порі, а була майже восьма, рух в обидва боки був інтенсивний. Земля двигтіла під колесами вантажівок, автобусів і легковиків.

— Може, я не розуміюся на цьому, — мовив Нет, — але ж такі вібрації не сприяють спостеріганню за небом?

— Не сприяють, — погодився Фелікс. — У них тут, мабуть, недешева система стабілізаторів.

— «У них тут», кажеш? — запитала Ніка. — Як гадаєш, скільки науковців сидить усередині?

— Факт у тому, — сказав Нет, — що з вигляду будівля покинута. Імовірно, ми тут зустрінемо самотнього охоронця.

— Або це просто смішний дах у формі купола, — з невеселим обличчям промовив Фелікс.

— Є один спосіб перевірити. — Ніка підійшла до хвіртки. Хотіла натиснути на дзвоник, але його не було.

Натомість задзвонив телефон Нета, і всі здригнулися. Мелодія починалася з автоматної черги. Нет витягнув телефон з кишені штанів.

— Я у Фелікса, — сказав він у слухавку. — Повернуся трохи пізніше. Так, бувай. — Він вимкнув телефон і поглянув на друзів. — Ну а що? Конспірація.

— Брешеш батькам? — запитала Ніка незадоволено.

— Скорочую розмову, — стенув плечима Нет. — Це щось новеньке, що вони зателефонували. Але якби я сказав, що стою перед закинутою астрономічною обсерваторією за містом, то мав би повертатися.

— Ти взагалі радій, що за тебе хтось турбується, — кинула Ніка і штовхнула хвіртку.

— Тут можуть бути собаки, — зауважив Фелікс.

— Але немає.

Садок, наскільки можна було розгледіти у світлі ліхтаря, був зовсім запущений. Тільки алейкою, яка вела до головного входу, користувалися, і вона була відчищена від бур’янів. Окрім шуму автомобілів, що лунав з‑за кущів, тут панував характерний для безлюдних будинків спокій. Але цей не був безлюдним. У вікні на першому поверсі світилось, а з незачиненого смітника стирчала не повністю запхнута пластикова торба. Діти підійшли до вхідних дверей. Тут уже був дзвоник, але ледь помітний у темряві.

— Скільки в нас часу до того, як вона пролетить? — запитав Нет.

Фелікс поглянув на стрілки, які світились у темряві.

— Двадцять дві хвилини.

Нет уже відкрив рота, аби почати нити, що мало часу, що їх і так не впустять, але Ніка вже натиснула на дзвоник.

— Зазвичай це Фелікс натискає на все, на що можна натиснути… — буркнув Нет.

Вони чекали майже пів хвилини. Ніка підняла руку, аби знову подзвонити, але в цей момент ізсередини пролунав хрипкуватий голос:

— Мені не потрібен килим, супутникова антена чи нова пательня!

Друзі перезирнулися.

— Ми не для цього прийшли, — пояснив Фелікс.

— Я не куплю нову енциклопедію чи набір кухонних рушників. Я нічого не купляю.

Фелікс зітхнув і зрозумів, що з цим краще впорається Ніка. Жестом він показав, аби вона говорила.

— Ми у справі телескопа, — сказала дівчина.

— У мене вже є один! Не хочу нового.

— Мова саме про той, що у вас є.

— Ви не всунете мені набір для чищення телескопів.

— Ми нічого не хочемо вам продавати. Ми хочемо подивитися на небо. — Ніка хвильку почекала і додала: — Це важливо.

За мить замок клацнув, і двері прочинилися, натягуючи ланцюжок. У щілині, набагато нижче, ніж можна було сподіватися, з’явилася голова літнього чоловіка. Світло ліхтаря відбилося від товстих скелець окулярів.

— Ви справді нічого не продаєте? — упевнився господар.

— У нас нічого такого немає, що ви могли б купити. — Ніка мило всміхнулася. — Ми школярі. Нам дуже потрібно подивитися на небо в телескоп, а ми не знаємо іншого астронома.

— Мене ви теж не знаєте, — заявив чоловік і гримнув дверима.

— Фігова з тебе переговорниця, — застогнав Нет і розвернувся, аби піти.

У цей момент забрязкотів ланцюжок, і двері відчинилися. Зсередини вискочило щось світле, з гострими зубами. Друзі відступили, приготувавшись до втечі або захисту. Лише за мить вони роздивилися старого кота.

— Ану додому, бо потім не впущу! — закричав згорблений чоловік у коричневому жилеті.

Кіт поглянув на чоловіка, золоті очі заблищали у світлі лампочки. І, на диво, він послухався. Підібгав хвоста, наче покаране щеня, зайшов у дім. У коридорі кружляло ще з десяток котів.

— Потім, як уже сплю, вони раптом розуміють, що їм холодно, і нявчать під вікном, — пояснив чоловік. Жестом він запросив дітей до ледь освітленого помешкання. — Хотіли б «Earl Grey» чи «Darjeeling»?

Друзі швидко переступили поріг, бо боялися, що астроном передумає. Їхні обличчя свідчили, що, по‑перше, вони не сподівалися на такий прийом, а по‑друге, не розрізняють види чаїв.

— Перший кращий. — Господар замкнув двері й почовгав у капцях запилюженим коридором.

Друзі рушили за ним, намагаючись не наступити на тварин, які шмигали під ногами. Смерділо так, як тільки може смердіти в непровітрюваному приміщенні, де мешкає стільки котів. Про всяк випадок Ніка кинула на Нета попереджувальний огляд. Навіть якщо він і хотів прокоментувати запах, то передумав.

Кухня справляла таке враження, наче там давно не прибирали, але все стояло на своїх місцях. Схоже, старий чоловік не мав сили постійно тут прибирати.

— Заварю вам суміш цейлонського чаю і пуеру, — мовив він.

Запальником господар підпалив газ у старій плиті й поставив погнутий алюмінієвий чайник. З шафки витягнув заварник і дві пошарпані металеві банки. З кожної насипав у заварник по чайній ложці чаю.

— Чайові пуристи не схвалили б такої суміші, — він поглянув на гостей, — але тут таких немає.

Друзі дивилися на цю чайну церемонію з порога кухні. Лише коли їх було запрошено жестом, вони ввійшли і стали біля столу. Деякі коти пішли за ними й стали тертись об ноги. З коридору заглядали інші. Діти думали про те саме: якщо погладити одного кота, то доведеться і всіх інших. Тож вони просто стояли й роззиралися. Кухня мала вигляд, наче її комплектували в шістдесятих роках і відтоді нічого не змінювали. Навіть червоний міксер, що стояв у кутку столу, був експонатом з музею комуністичної Польщі.

— Сідайте, — промовив господар і зняв з полиці три чашки.

Стільці були всі в котячій шерсті. Фелікс нишком струсив її долонею, наскільки вдалось, і сів. Нет почав збирати ворсинки, але це було б довго. Ніка допомогла йому прийняти рішення, злегка штурхнувши в бік. Він сів на стілець із нещасним виразом обличчя.

Вода закипіла. Астроном налив її в заварник. Схилився над ним і зі свистом втягнув повітря.

— Полюбляю аромат завареного чаю.

Ніка послала Нетові застережливий погляд. І саме вчасно, бо його обличчя свідчило: він саме хотів щось сказати. А сказати хотів, що не відчуває жодного запаху, крім котячого. Він нахилився до дівчини й прошепотів просто у вухо:

— Схоже, тут поколіннями не провітрювалось і не мінявся наповнювач у котячому туалеті.

Ніка приклала палець до губ. Господар, зайнятий приготуванням чаю, на щастя, не бачив цього. На столі, накритому скатертиною, також у котячій шерсті, він почав розставляти чашки на блюдечках зі срібними ложечками, стару цукорницю і ще одну цукорницю з коричневим цукром, тарілочку з порізаним лимоном, мисочку з конфітюром і металеву коробочку з печивом. Нарешті, в центрі столу він поклав залізну підкладку, а на неї поставив порцеляновий заварник.

Цей ритуал мав особливий вигляд. Ніка дійшла висновку, що заварювання чаю є однією з небагатьох забав літнього чоловіка. Лише зараз друзі змогли його добре роздивитися. Якби він не був згорблений, то був би зростом з Нета. Занадто просторий одяг приховував худі руки та ноги. Неголене обличчя і безлад у волоссі доповнювали образ занедбаності. Він мав таки сильні лінзи в окулярах, що його очі можна було побачити, тільки коли він дивився прямо — зіниці, здавалося, займали тоді майже всі скельця. Коли він дивився вбік, то в лінзах можна було побачити тільки розмите відображення кухні.

Човгаючи капцями, він підійшов до столу і сів. До кухні заходили й виходили коти, зацікавлені присутністю гостей.

— Мене звуть Ніка, а це Фелікс і Нет, — представилася Ніка, коли зрозуміла, що не зробила цього при вході.

— Петро Фіґлевський. Астроном за професією і бажанням.

Діти вклонилися, бо астроном не подав їм руки.

— Ми хотіли б скористатися вашим телескопом, — озвався Фелікс. — Хочемо подивитися не на зірки, а на ракету.

На стіл заскочив великий пухнастий кіт, схопив печиво і втік, не викликавши цим обурення господаря. Чоловік на хвилину замислився, але потім швидко поглянув на Фелікса.

— Ти маєш на увазі супутник? — запитав він. — Кожен об’єкт, що кружляє навколо Землі, є супутником. Навіть якщо це колись була ракета.

— Ми не дуже добре на цьому розуміємося, — зізнався Фелікс.

Він потайки поглянув на годинник. Пан Фіґлевський, однак, це побачив.

— Пролетить над нами за п’ятнадцять хвилин, — сказав астроном.

— Ви розрахували? — здивовано запитав Нет.

Астроном кивнув.

— Розрахував, що впаде завтра ввечері, — промовив він. — Десь між двадцятою п’ятнадцять і двадцять першою нуль три. Любите міцно заварений?

Тільки зараз діти зрозуміли, що він питає про чай.

— Ніколи над цим не замислювався, — зізнався Нет. — Як ви це розрахували?

— Формула проста. Досить знати кілька параметрів. Я розрахував ще два тижні тому.

Астроном почав плескати себе по кишенях, потім із зусиллям підвівся. Аркуш лежав на підвіконні, на невеликому стосі інших паперів. Він подав його Нетові. Формула була проста, в один рядок, а її результат був майже ідентичний з результатом Нета.

— У мене вийшло те саме, — зауважив хлопець. — Не вдалося тільки розрахувати місце падіння.

— Бо це неможливо. — Господар вирішив, що чай уже заварився, і почав розливати. — Місце ми дізнаємося за кілька годин перед падінням.

На кухні з’явилися чергові коти. Рудий заскочив на стіл і також ухопив печиво. Але вирішив почастуватися просто на столі. Він нервово махав хвостом просто перед обличчям Нета. Інші коти кружляли навколо стола.

— Ви дозволите нам скористатися телескопом? — запитав Фелікс. — Якщо ми роздивимося ракету, тобто супутник, то, можливо, дізнаємося, у чому річ.

— Та все одно завтра впаде, — стенув плечима астроном. — Спостерігати за супутником через телескоп дуже важко, ви знаєте про це?

Нет і Ніка поглянули на Фелікса, який чухав потилицю.

— Уже знаємо, — визнав він.

— Це старий телескоп. Він виставляється за допомогою двох ручок. На щастя, супутник пролетить просто над нами. Тож вистачить повернути тільки одну. І, звісно, я дозволю вам скористатися ним. Якщо вам вдасться…

— То можна… — Фелікс уже відкрито поглянув на годинник. Залишалося дев’ять хвилин.

— Не поспішайте. Чому ви не п’єте чаю?

Вони взяли чашки з побоюванням. Але, схоже, ті філіжанки були найчистішими на всій кухні. Чай був дуже смачний. Лише коли їхні чашки спорожніли, господар підвівся й махнув рукою, аби вони йшли за ним. У будинку панував порядок, але все було запилюжене, а в кутках лежали клуби котячої шерсті. Коти (зараз їх було з п’ятдесят) бігали навколо, вже сміливіші й заінтриговані присутністю гостей.

— Ой! — раптом застогнав Нет, піднімаючи ногу. — Ой‑ой‑ой!

— Що? — перелякалася Ніка.

— Купа. Тобто буквально котяча купа.

— У мене немає сил за ними прибирати, — зізнався не дуже стурбований господар. — До того ж постійно приходять нові. А вигнати совість не дозволяє.

— А в них є котячі туалети? — Нет не розумів, що тепер робити з черевиком. Фелікс подав йому серветку.

— Є, але вони не дотримуються правил. А в мене немає сил їх пильнувати.

— Реально no comments…

Він би ще нарікав, якби його не штурхнула Ніка. Нет сперся на стіну, аби витерти черевик, — стіна прогнулася, наче була зроблена з тканини. Він простягнув руку. Стіна насправді виявилася з тканини.

— Що це?

— Корм для котів. Порція на місяць для всіх. — Чоловік опустив погляд. — Син рідко приїжджає, сусіди мене уникають чи скаржаться, що допомагаю котам. Як помру, мине тиждень або й більше, поки хтось помітить. Не хочу, аби вони виздихали з голоду. — Він присів, і одразу навколо нього закрутилося кільканадцять котів, що вимагали пестощів. — Від голоду вони розірвуть пазурами тканину, і корм висиплеться на підлогу. Тож виживуть.

Вони рушили далі. Коти бігли за ними, перескакуючи один поперед іншим. Плуталися між ногами, спритно уникаючи бути затоптаними. Ті, що бігли попереду, звідкись знали, куди саме вони йшли. Вийшли на поверх і коридором дісталися до спіральних сходів. Сходи були добудовані пізніше, у результаті перебудови дому, тому займали частину однієї кімнати.

Крізь люк усі дісталися до ідеально темного й холодного приміщення. Господар увімкнув лампи, розташовані за метр над підлогою. Кругле, з куполом приміщення мало приблизно чотири метри в діаметрі. Посередині стояла міцна металева підставка, прикручена до підлоги. Сам телескоп був накритий товстим старим брезентом і нагадував кількаметрову доісторичну істоту, що стояла на одній нозі.

— Я не користувався ним уже чотирнадцять років. — Астроном був зворушений. — Не знаю, в якому він стані. Я зробив тут комору.

Дійсно, підлога була заставлена коробками, стосами газет і старими механізмами, з яких Фелікс розпізнав нутрощі пральної машини та кінескоп старого телевізора. Тут не було котячої шерсті, проте лежав кількаміліметровий шар пилу. Коти спостерігали за людьми, перехиляючись з останньої сходинки.

— Небагато видно, — сказав астроном. — Вібрації з вулиці. Як починав спостереження за небом, а було це в шістдесятих роках, тоді проїжджало три автівки за день. Саме три: листоноша, молочник і міліція. Листоноша — з півдня на північ, інші — у протилежному напрямку. Зараз… — Він насилу відчинив пересувний люк на самій верхівці купола, і до приміщення залетів звук автомобілів, що їхали один за одним. — Зараз усе інакше.

— Може, вистачить поставити телескоп на амортизатори, — припустив Фелікс.

— Не вистачить, — заперечив астроном.

— Звичайні гумові прокладки зменшили б вібрацію вдвічі. Вистачить замінити підставку його латунного штатива на гумову…

— Не вистачить, — повторив астроном. — Очей не замінити. Я бачу Місяць як розмиту пляму. Зорі для мене вже не існують. Астрономічні спостереження — в минулому. Зрештою, нічого й не відкриєш приладами, яким п’ятдесят років. Але ви можете спробувати.

Він схопив край брезенту і потягнув. Важкий матеріал зсунувся на підлогу, піднімаючи клуби пилу, що збирався тут багато років. Коти розбіглись, а діти почали кашляти і чхати.

— Я й говорив, що не потрібно поспішати, — пояснив астроном. — Чищення та регулювання займе трохи часу.

Фелікс розглядав конструкцію. На корпусі мідного клепаного тубуса розташовувалося кілька ручок, гвинтів, важелів. Лінза містилася з боку ущільнення на тубусі. Був іще шукач, тобто маленька підзорна труба, яка допомагала націлити телескоп перед спостереженням. Нижче були механізм точного наведення телескопа і противага.

— Мусите самі впоратися, — додав господар. — Я погано бачу і не маю сил. У вас півтори години до наступного кола. Почувайтеся як удома. Потім накрийте телескоп і приходьте на чай.

Він спустився сходами. Друзі залишилися самі з невідомою машиною. Через відкритий люк у куполі тягнуло морозяним повітрям. Пилюка осіла, а коти один за одним беззвучно поверталися до обсерваторії.

— Астроном, який не може спостерігати за небом, — сказав Нет. — Чувак живе тільки, аби заварювати чай.

— Його тримають на землі коти. Він відчуває, що потрібен їм, — заперечила Ніка.

Фелікс поглянув в окуляр.

— Видно туман, — сказав він. — А ракета пролетить за дві хвилини.

Коли він випростався, навколо ока мав темне кільце від пилюки. Ніка усміхнулась і хусточкою стерла бруд.

— Ми зможемо відчистити об’єктив, — промовила вона.

— Це старий телескоп. Немає ані двигунів, ані комп’ютерів, аби допомогли спостерігати за рухомим об’єктом. Ми побачимо ракету низько над горизонтом. Тоді вона буде далі від нас, але буде легше переставити телескоп. Вертикально над нами вона тільки промайне. Треба крутити… — він придивився до ручок на корпусі, — оцю.

Фелікс зробив кілька обертів, і телескоп ледь помітно опустився.

— Повернімо його в інший бік, — запропонувала Ніка. — Побачимо її, як буде віддалятися.

— З боку вулиці — ліхтар, — похитав головою Фелікс. — Ми нічого не побачимо.

— Тобто в нас година і кілька хвилин, — оцінив Нет.

При кожному кроці з підлоги піднімалася курява. Коти пирхали, але все одно перевіряли всі закутки.

Ніка роззирнулася, схопила щітку, що лежала під стіною, і почала замітати.

— Прив’яжи до щітки кількох котів, — порадив Нет. — Піде швидше.

Фелікс знайшов кілька фланелевих рушників і спустився на поверх нижче, аби сполоснути їх від пилу. Ніка не знайшла совка, тож сміття замела просто під стіну. Коли повернувся Фелікс, уся трійця зайнялася чищенням телескопа. Виявилося, що звичайного протирання об’єктива і скла, що захищає головну лінзу, не досить. Фелікс націлив телескоп на першу групу зір і виставив різкість.

— Скло потемніло від старості, — сказав він. — Або всередину тубуса потрапила пилюка.

— Ти ж не хочеш його розібрати? — занепокоївся Нет.

— Почистимо хоча б головну лінзу.

— Чим хочеш її відкрутити? Там якісь дивні гвинти.

— Чи я схожий на того, в кого немає при собі інструментів? — запитав Фелікс.

— А як щось зіпсуємо? — втрутилася Ніка.

— Старий не дізнається все одно, — зауважив Нет.

— Не будь дурнем.

— Як щось зіпсуємо, — сказав Фелікс, — то нічого не зможемо побачити. Тож спробуймо нічого не зламати. Треба діяти обережно й делікатно.

— Гаразд, сенсею, — погодився Нет.

Фелікс приставив дерев’яну драбинку і піднявся на три скрипучі сходинки. Придивився до кільця, що притримувало скло. Досить було відкрутити шість гвинтів. Він витягнув мультиінструмент і впорався за кілька хвилин. Зняв кільце разом з товстим склом і подав Ніці.

 — Протри.

Вологим рушником вона протерла його з обох боків. Це не дуже допомогло.

— Матове, — сказала вона. — Як гадаєш, можна використовувати телескоп без нього? Ми зіпсуємо лінзу…

— Потім це поставимо, — вирішив Фелікс. — За годину нічого не станеться.

Він спустився й подивився в окуляр.

— Краще.

Нет також глянув.

— Зараз це HD[33]! — зрадів він. — Ось тільки, — він поглянув на купол, — цей отвір з поганого боку.

— Треба його якось повернути. — Фелікс потягнувся по рюкзак.

До рюкзака був прикріплений брелок‑компас. Не дуже точний, щоб виставляти по ньому оптичний прилад.

— Може, тут є компас? — Ніка роззирнулася. — Це ж обсерваторія.

— Для чого компас, якщо будинок нерухомий? — запитав Нет. — Досить було намалювати його на підлозі.

Але ані на підлозі, ані на обертовій підставці телескопа не було жодних позначок. Найбільша ручка, а саме латунне колесо з ручкою, слугувала для встановлення телескопа по вертикалі, менша ручка нижче — для виставлення, ймовірно, чіткості. І ще одна — для встановлення телескопа по горизонталі. Фелікс звернув увагу на конструкцію двох стрижнів, що кріпили підставку телескопа до стіни. Якби це оберталося… Раптом його осяяло. Телескоп обертався разом з куполом.

— На цьому кільці є поділ на градуси, — сказав він. — Ти пам’ятаєш, звідки прилетить ракета?

— Ми повинні виставити телескоп на триста дванадцять і двісті вісімдесят дві тисячні градуса.

— Там є поділ у мінутах і секундах. — Фелікс указав пальцем на підставку телескопа. — Знаю, як це працює. Купол повертається вручну і встановлюється з точністю до градуса, а потім точно вирівнюється цією маленькою ручкою.

— Зараз конвертую в мінути.

Вони навалилися на важелі, що кріпилися до ребер купола, але ті не поворухнулися. Хлопці шарпали їх в обидва боки, проте без результату.

— Чотирнадцять років, — зітхнув Фелікс. — Він стоїть на одному місці з того часу, як ми народилися.

— Тупо здаватися через стерті колеса, — сказав Нет.

Фелікс схилився над шкалою під кільцем. Градуси були позначені півсантиметровими виїмками. Між стрижнями, що підтримували телескоп, розташовувалася чорна коробочка з ручкою та засувом. Фелікс підняв ручку, штовхнув держак, і купол з вищанням та хрускотом пересунувся. Засув сам ускочив у виїмку, і купол зупинився. Нет, навіть не використовуючи комп’ютера, конвертував на аркуші точну позицію з десяткової системи в мінути й секунди. Фелікс виставив маленьку ручку на ці дані.

— Ти зможеш вирахувати, коли під яким кутом буде видно ракету? — запитав він.

— Треба задіяти формулу.

Фелікс поглянув на годинник. Ракета має з’явитися в об’єктиві за п’ятнадцять із чимось хвилин.

— Не лічи, — сказав він. — Побачимо її неозброєним оком.

— Вистав на… двадцять п’ять градусів.

Фелікс покрутив ручку й подивився в окуляр. Зорі здригалися тим сильніше, чим важча автівка проїжджала.

— Гумова підставка не вирішить проблеми, — сказав Фелікс. — Телескоп увесь час гойдався, навіть без автівок.

Він зауважив, що починає тремтіти від холоду, що додатково ускладнювало спостереження. Зараз гарячий чай став би в нагоді.

Коти підкралися до краю отвору й визирали в ніч.

Нет відкрив ноутбук.

— Манфреде… Є робота.

— Та я розумію, що ти не просто так хотів поговорити.

— Не бурчи. Треба перекрити цю двосмугову дорогу біля нас.

— Чудова ідея, — відповів Манфред з іронією. — Мені оголосити антитерористичну тривогу чи локальний землетрус?

— Запали червоне світло на перехресті в обидва боки на цьому відрізку.

— Ти розумієш, на що мене штовхаєш? Це мене видасть!

— Ми не пограти у футбол на проїзній частині хочемо! Це важлива справа. Запали червоне на кілька хвилин. Ми повинні роздивитися цю ракету.

— Ви не можете спостерігати за нею з тротуару?

— Вібрація заважає побачити навіть зорі. Тут і ходити не можна, бо трясе картинку.

Манфред лише зараз повернув камеру вгорі екрана.

— Обсерваторія, — зауважив він.

— Машини на вулиці спричиняють вібрацію, і нічого не видно.

— Звісно, я можу запалити червоне. Але залишиться слід у звітах. Якщо хтось розізлиться, що довго стоїть, і заявить про аварію, у мене будуть проблеми. Почнуть перевіряти, що сталося.

— Дякую, — усміхнувся Нет. — Вистачить три хвилини.

— Я ще не погодився…

— Опусти етап переконання й погоджуйся одразу. Я скажу тобі коли.

Тим часом Фелікс намагався маленьким цифровим апаратом робити фотографії зір. Він прикладав його до окуляра і тестував різні положення. Гарно не виходило, але іншого рішення не було.

— Летить! — вигукнула Ніка.

— Зарано, — Фелікс поглянув на годинник.

— Але летить! — Вона вказала рукою на небо.

Від горизонту наближався яскравий об’єкт.

— Це літак. У мене ідея! Перевіримо, чи його можна утримати в кадрі.

— Він трохи збоку, — зауважив Нет. — Треба розвернути.

— Принаймні утримаємо його в об’єктиві шукача.

Шукач мав збільшення набагато слабше, тож охоплював більшу ділянку неба.

Фелікс націлив телескоп на літак, притиснув око до окуляра шукача й намагався втримати його в центрі поля зору. Однак швидке обертання ручки ускладнювало спостереження.

— Крути, — сказав він Нетові. — Праворуч.

Нет схопив за ручку і почав крутити.

— Повільніше… — керував Фелікс. — Швидше, трохи швидше. Ні… Зараз повільніше… Нерівномірно крутиш… — Він випростався. — Нічого. Навіть в об’єктиві шукача важко буде її втримати.

— Я не машина, — розвів руками Нет.

Фелікс підійшов до рюкзака і став копирсатися в ньому. Спочатку витяг маленького кота, який заліз туди невідомо коли і заснув, потім маленький акумуляторний дриль.

— Носиш із собою дриль? — здивувалася Ніка.

— Не завжди. — Фелікс перевірив, чи працює. — У нього є регулятор обертів, тож я зможу сам керувати темпом підіймання.

— А чому саме ти мусиш дивитись? — обурився Нет.

— Ти сам нарікав, що твій зір погіршився від постійного вдивляння в монітор.

— А в мене немає технічних знань, — швидко сказала Ніка.

— Але ти можеш робити знімки. — Фелікс всунув Нетові фотоапарат. — Я виставлю вид на ракету і відведу голову. Тоді ти приклади апарат і фотографуй.

— То, може, краще одразу приклади апарат і дивись на екрані.

Фелікс кивнув. Знову почав копирсатись у рюкзаку. З дна дістав пластикову кришку від пляшки та маленький гвинт. У кришці зробив дірку, з внутрішнього боку вкрутив гвинт і міцно притиснув до свердла. Вирізав з протилежних боків кришки півкруглі отвори. Підійшов до телескопа і приклав дриль з кришкою до латунного колеса з ручкою регуляції нахилу телескопа. Виїмки в кришці ідеально пасували до спиць коліщатка. На пробу він увімкнув дриль. Усе працювало.

— Ок. — Фелікс поглянув на годинник. — За дві хвилини можна її буде побачити. Ніко, станеш із другого боку й повертатимеш цю маленьку ручку, бо ми його кепсько встановили.

— Хооолодно… — Нет здригнувся.

Він схилився до найближчого кота і засунув його собі за пазуху. Кіт, на диво, не протестував. Тоді хлопець засунув ще одного і застібнув блискавку.

— Є! — вигукнула Ніка. — Цього разу вже точно вона.

— Манфреде! — закричав Нет. — Червоне світло!

Фелікс за допомогою дриля опустив телескоп, доки не побачив яскравий вогник. В окулярі шукача була цятка. Вона була не набагато більша, ніж якби він спостерігав її неозброєним оком.

— Ніко, ліворуч! Зараз!

Цятка була саме на вертикальній лінії шукача. Поволі наближалася до середини. Нет приклав апарат до головного окуляра і поклав палець на спуск. Фелікс тримав палець на вмикачі дриля.

— Є! — вигукнув Нет. — Немає! Тільки мигнула. Давай угору.

Фелікс полишив шукач і ввімкнув дриль.

— Знову мигнула! — закричав Нет. — Повільніше.

— Може, камеру ввімкнемо? — запропонувала Ніка.

— Відео має гіршу чіткість, — пояснив Фелікс. — Що ти робиш?

Це було вже до Нета, який тупцював з ноги на ногу і дивно вигинав голову.

— Грілка бунтує. Ой! Тримай фотоапарат!

Фелікс в останню мить підхопив апарат. Нет відскочив від телескопа і розпочав дивний танець, поєднаний зі спробою розстібнути блискавку. Це ще більше розлютило котів, і вони інтенсивніше почали намагатися вибратися на волю. Це мало вигляд, наче хтось ізсередини боксував тканину. Фелікс і Ніка забули про ракету й витріщалися на друга. Нет припинив танцювати і почав підскакувати, тоді сів на стілець і спробував випустити котів спіднизу куртки. Але цього не витримала блискавка, яка розійшлася на животі. В отворі з’явилася голова кота з вищиреними іклами. Тварина вилізла з куртки і зникла в купі сміття.

— Восьмий пасажир Ностромо, — сказав Фелікс.

— І дев’ятий, — додала Ніка, коли другий кіт із переляканим нявчанням пішов слідами першого.

Нет почав розглядати зламану застібку.

— Потім роздивишся! — Фелікс згадав, що вони мали зробити. — До фотоапарата!

Нет зірвався й побіг до телескопа. Взяв апарат і приклав його до окуляра. Фелікс увімкнув дриль на максимальні оберти. Ракету наздогнали за кілька секунд, але вона знову тільки мигнула. Він зупинився, почекав, поки вона його випередить, і знову злегка збільшив оберти. Цього разу ракета перебувала в полі зору пів секунди. Нет зробив фотку, потім ще одну. За дві хвилини вдалося зробити їх кілька. Потім пролунав металевий удар, і дриль закрутився вхолосту — ручка механізму залишалася на місці. Вони підвели очі. Телескоп стояв ідеально вертикально, а підйомний механізм був піднятий до упору.

— Зараз вона точно над нами, — заявив Фелікс.

Вони підійшли до отвору купола й підняли голови. Біла цятка невинно рухалася небом. За якийсь час зникла в блиску ліхтаря.

— Чуєте? — Ніка виставила голову за край даху.

Хлопці стали поруч і нашорошили вуха. Тиша була для цієї околиці неприродною, наче місце пам’ятало постійний шум автомобілів багато років і зараз дивувалося раптовій тиші. Однак щось відбувалося. Щось шурхотіло в темряві саду внизу.

— Немає вітру, — зауважила Ніка.

— Але є коти, — нагадав Нет.

Шурхіт не нагадував тварин, до того ж коти теж уважно до нього прислухалися. Він нагадував посипання листя піском. Але друзі добре знали, що це не пісок.

— Воно посилюється чи ми просто раніше не звертали на це уваги? — запитав Нет.

— Посилюється, — вирішив Фелікс. — Кожні півтори години мікроботи оживають.

— Вона їх програмує.

Більше вони нічого не змогли почути. З обох боків наближався гуркіт автомобілів. Фелікс зачинив люк, і всі схилилися над фотоапаратом. Вони продивлялися фотографії. Усі були нечіткі, але на одній можна було розгледіти деталі. На чорному тлі космосу у світлі Сонця сяяла знайома ракета. На носі мала світліший ободок, що нагадував пончик із діркою.

— Тож один знімок, який ми знайшли в інтернеті, був справжнім, — нагадав Нет. — Дірявий пончик… Манфреде, перешли цей знімок своїй знайомій програмі Амаїс.

— Не треба це нікуди відправляти, — наморщив брови Фелікс. — Покажи знімки з вечірки Ґілберта.

Нет відкрив фотографії, які скачав з блогу Оскара.

— Один з перших. — Фелікс пробіг очима по маленьких фотках. — Оцей.

Нет збільшив знімок. Над лісом у небо був націлений ніс ракети. Але на ньому не було пончика.

— Справді для чогось стала в нагоді моя вилазка…

— Але що це? — запитав Нет.

— Це шипобот. Не видно шипів, бо фотка нечітка.

— Але в нього дірка посередині.

— У неділю, коли я знайшов їхню базу, я бачив, як відкриваються ці люки в центрі шипобота. Усередині вони майже порожні, як надута автомобільна камера. Ця конструкція називається тором. Тільки як він опинився на ракеті перед стартом?

— Заскочив з розбігу? — запропонувала Ніка.

— Його конструкція це виключає. Він обертається, але не може підскочити на кілька метрів і розташуватися на носі ракети. Висновок… — Фелікс підвівся і кілька разів пройшовся кімнатою. — Шипоботи можуть об’єднуватися! Це єдине пояснення, яке спадає мені на думку. Слідів інших машин там не було.

— Об’єднуватися?

— У зовнішній частині, між приводними кільцями з шипами, є люки. Різного розміру. Під одним з них була схована камера, яка допомогла роботу втекти з моєї кімнати й дістатися на базу. Під іншими люками могли бути маніпулятори або затискачі. Шипоботи могли б об’єднуватись у щось… типу гусені. І доставити одного з них на ніс ракети.

— І приклеїти його там? — Нет показав на знімок на екрані фотоапарата. — Він би впав, коли вимкнувся двигун ракети. Йому було б зручніше окремо.

— Гм… Або він використовує корпус ракети як антену, або на ній застряг. Інше не спадає мені на думку.

— Ти тільки‑но це придумав! — майже вигукнув Нет.

— Ти знаєш інший спосіб розшифрувати все це?

— Покажи свою мапу, — попросила Ніка.

— Навіщо? — запитав Нет. — Формула не працює. Я знаю, що не існує формули, яка б могла передбачити щось настільки складне.

Однак він відкрив програму з великою формулою й активував дані. Друзі аж видихнули від враження.

— Анахроніст сказав, що не буде великої катастрофи… — прошепотів Нет.

На мапі Польщі лінія, яку вони пам’ятали, перетворилася на розмиту крапку, що перекривала Варшаву.

— Він сказав, що не пам’ятає великої катастрофи, — повторила Ніка. — Це дещо інше.

— Може, в нього склероз…

— Чому зараз формула показує так точно? — запитала Ніка.

— Бо вже відома погода на завтра: тиск, хмарність, напрямок вітру тощо, — відповів Нет. — Останнє, що я поправив у цій програмі, — це завантаження даних. Зараз вона сама оновлює їх, постійно.

Вони мовчки дивилися на червону цятку, що накривала місто.

— Що робимо? — нарешті спитала Ніка.

— Цілодобову екскурсію в Лодзь, — похмуро сказав Нет. — Якщо ми це розрахували, то Міністерство особливих справ теж про це знає.

— Нічого більше ми не можемо зробити, — тихо додав Фелікс.

Він опустив телескоп і прикрутив захисне скло лінзи, а потім вони разом накрили його брезентом. Коли спустилися, пан Фіґлевський уже заварив чай. Вони сіли за стіл і з задоволенням узяли в долоні гарячі чашки.

— Побачили? — запитав астроном.

Вони похмуро кивнули. Господар більше ні про що не питав. Вони допили чай, подякували й пішли.

Приміським автобусом доїхали до міста. Було вже пізно для кіновечора. До того ж у них зникло бажання дивитися фільм. Вони попрощались, і кожен пішов у бік своєї зупинки.

***

Фелікс повернувся додому голодний, але не хотів підганяти маму. З того, що він зрозумів, на вечерю мала бути запіканка «порядок у холодильнику», тобто страва складалась, окрім картоплі та цибулі, з усього, що було в холодильнику і в чого сплинув термін придатності. Мама вчила Ґолема‑Ґолема нарізати цибулю. У нього цілком непогано виходило, але це точно не сприяло прискоренню приготування запіканки.

— Тож катастрофа вже завтра? — запитала безтурботно мама. — Знаєте, де саме вона впаде?

— На наші голови, — відповів так само спокійно тато. — У Варшаві або в околицях. Енергія удару буде наближена до бомби. Якщо влучить у будинок, від нього нічого не залишиться.

Мама не здавалась особливо стурбованою.

— Вірогідніше потрапити під трамвай, ніж під падаючу ракету, — сказала вона. — Але більшість людей намагатимуться втекти якнайдалі звідси.

— Немає сенсу евакуювати територію радіусом сто кілометрів, — промовив тато. — Було б більше аварій, ніж на свята. Сподіваймося на те, що ракета впаде в поле або, ще краще, у воду. Так чи інакше, буде непогане видовище.

На столі лежала коробка з ременем на плече, антеною, кількома кнопками та маленьким дисплеєм. Схожа на військове обладнання чи принаймні щось для геологів або подібних служб.

— Це пульт для управління кротом, — пояснив тато, помітивши зацікавлення сина. — Завтра спробуємо виманити його на поверхню. Якщо випадково він увімкнеться.

— Я час від часу чую його бумкання, — сказав Фелікс.

— І я чув його з кількох боків, — погодився тато. — Здається, він кілька разів прокопувався під нашим домом. На щастя, в нього є функція засипання тунелів за собою.

— Краще про це не говорити сусідам, — порадила мама. — Вони теж це чують, і я б хотіла, аби вони не знали, через кого їх будять серед ночі.

Фелікс прийшов до салону й увімкнув телевізор. На екрані з’явилось обличчя міністра особливих справ Якуба Рознера.

— Незважаючи на зусилля штабу спеціалістів, не вдалося запобігти падінню ракети, — говорив він. — Це трапиться завтра десь у радіусі сімдесяти кілометрів від центру Варшави, близько двадцять другої години п’ятнадцяти хвилин.

— Він сказав «сімдесят кілометрів», — зауважив Фелікс.

Тато стояв у дверях.

— Мають новіші дані, — пояснив він. — Точність більшатиме з кожною годиною.

— З вами Ілона Богуцька, — озвалася репортерка, не чекаючи на знак ведучого, що час ставити питання. — Чому ракету не розстріляли з гармат?

— З гармат?.. Було розглянуто різні варіанти, включно зі знищенням ракети протиракетою. Але уламки засипали б більшу територію, що призвело б до більшої загрози. Якби в нас було трохи більше часу, ми б відправили на орбіту робота, який би змінив траєкторію польоту ракети, і вона впала б у Балтійське море.

— А не можна її перехопити літаком? У нас є літаки‑перехоплювачі.

Міністр зітхнув.

— Літаки‑перехоплювачі не пристосовані для перехоплювання ракет. Це умовна назва.

— Наскільки потужна буде сила удару? — запитав хтось інший.

— Еквівалент приблизно двох тонн тротилу.

— Чи планується евакуація міста?

— Замало часу, аби евакуювати таку територію. Це майже чотири мільйони людей. Ми розраховуємо на те, що ракета впаде в безлюдній місцевості.

Потім були коментарі політиків. Непохитна Анджеліка Осмоза і цього разу не розчарувала свій електорат:

— Ставлення уряду до справи з ракетою є загрозою для нації, і весь кабінет міністрів має постати перед судом.

Фелікс вимкнув телевізор і повернувся на кухню, аби поїсти запіканки.

Після вечері він пішов до свого підвалу. Впав на ліжко і взяв книжку «Сізіфова праця». За пів сторінки зрозумів: не пам’ятає, що саме прочитав. Відклав книжку і почав кружляти по кімнаті, занурившись у роздуми. Він знав, що навіть за день до катастрофи має бути якесь рішення. Воно завжди існує. Краще або гірше. Він увімкнув комп’ютер і переписав знімки з фотоапарата. Роздивлявся їх, і раптом… його осяяло. Рішення було перед очима.

Він увімкнув Net. com і викликав друзів. Нет відповів одразу, Ніка — за хвилину. Вона була загорнута в рушник, а другим витирала волосся.

— Ракета летить носом уперед, — заявив Фелікс.

— Ракети зазвичай так і роблять, — зауважив Нет.

Фелікс голосно видихнув.

— Це здається природним, — сказав він. — Тому ми це пропустили! Але немає жодної причини, з якої ракета без палива мала б летіти носом уперед! Вона ж дрейфує. Жоден двигун не настільки точний, особливо той, який зібрали в гаражі! Тому супутники мають корекційні двигуни. У момент вимкнення двигуна ракети, тобто за кілька хвилин після старту, мусить бути хоча б мінімальне відхилення. Уже після кількох годин дрейфу ракета повинна летіти боком, задом. Якщо покласти в миску з водою модель корабля, вона завжди трошечки обертається й пересувається.

 — Може, саме в той момент, як ми робили знімок, вона повернулася дзьобом уперед, — сказав Нет, після чого сам собі відповів: — Імовірність цього дуже мала.

— Що це означає? — запитала Ніка.

— Шипобот керує ракетою.

— У нього є корекційні двигуни? — здивувався Нет.

— У нього є маховик. Так він рухається по землі. Завдяки цьому він піднявся з мого столу і втік. Це так, наче він відштовхнувся від… решти Всесвіту. Уяви собі, що стоїш над прірвою і втрачаєш рівновагу. Теоретично, коли ти нахилишся настільки, що твій центр ваги опиниться за краєм, ти впадеш… Так?

— Я боюся висоти…

— Це тільки приклад. Коли тобі здається, що ти падаєш, ти махаєш руками, аби випростатися. Використовуєш ті самі принципи, бо руки працюють як маховик.

— Це результат рефлексу, а не знань, — зауважила Ніка.

— У шипобота кілька маховиків. Якщо двигун крутить якесь колесо ліворуч, то весь робот повертається праворуч. Дія дорівнює протидії, так каже третій закон Ньютона. Ці маховики — частина його рушійної системи і механізму утримання рівноваги шипобота. У космічному просторі немає точки опори, але завдяки маховикам можна утримувати ракету в одній позиції. Це дуже полегшує передачу сигналу з направленої антени.

— Ну і?.. — Нет підняв брови.

— Якщо завдяки цим маховикам можна утримувати ракету в сталому положенні, то можна нею і маневрувати. — Фелікс подивився на друзів у зелених віконцях і серйозно заявив: — Можна змінити кут входження в атмосферу.

Нет примружив очі.

— Геніально… — визнав він. — Справді. Перекажи своїм мізками слова поваги.

— Слова поваги переказані, — широко всміхнувся Фелікс.

— Можете пояснити технічній кретинці, у чому справа? — запитала Ніка.

— Це просто, — відповів Фелікс. — Ракета прилетить із північного заходу, тобто спершу пролетить над Скандинавією, Балтикою, а лише потім — над Польщею. Якщо вдасться нахилити її ніс у бік Землі, то вона ввійде в атмосферу під гострим кутом і впаде раніше. Якщо правильно розрахуємо, впаде в море.

— Як змусити шипобота послухати нас?

— Ця частина плану вимагає доопрацювання, — визнав Фелікс.

— Щастя тривало недовго, — спохмурнів Нет. — Хоча… Якщо розкодувати сигнал шипобота, той, що його записав Манфред, то, може, вдалося б передати якісь команди… Якби в нас було хоча б два тижні і кілька потужних комп’ютерів…

— І власний шипобот для тестування, — додав Фелікс.

— У нас менш ніж доба, — зауважила Ніка. — Зробимо, що зможемо. Відправимо якийсь сигнал…

— Відправлення сигналів до шипобота на ракеті — це як заклинання автомобіля, аби він завівся без ключа, — відповів Нет.

— Ми знаємо тільки частоту, — додав Фелікс. — Цього мало. Єдина ідея, яка спадає на думку… — він зупинився.

— Хочеш туди поїхати, — здогадався Нет. — На базу шипоботів?

Фелікс кивнув.

— Якщо існує хоч якесь рішення, воно — саме там.

— Але ж не зараз?..

— Вранці. Треба приготувати кілька речей. Хочу відправити робота на базу. А самі залишимося на безпечній відстані й будемо ним керувати. Може, вдасться вихопити якусь закономірність у їхній комунікації, щось, що дозволить розшифрувати сигнал і віддати команду.

— Я теж щось приготую, — сказав Нет.

— Погоджуєшся так просто? — здивувався Фелікс. — Без нарікань?

— За умови, що ми будемо на безпечній відстані. Покажемо їм, де раки зимують! Манфреде?

— Так? — На екрані комп’ютера відкрилося третє віконце, з цифрами, що бігали, як у «Матриці». — Я сиджу в ноутбуці Нета, тож усе чув.

— Нам буде потрібне швидке підключення і комп’ютер великої потужності. Більшої, ніж для голографічної анімації. Навіть кілька комп’ютерів. Спробуй розкодувати те, що записав. Завтра буде більше матеріалу.

— Я маю це зробити тут, на цьому… калькуляторі, якого він уперто не хоче замінити…

— Заспокойся! — стримав його Нет. — Наскільки потужний комп’ютер тобі потрібен? Хочеш мозок шимпанзе в рідкому азоті?

— Нічого я не хочу, — злегка ображеним голосом відповів Манфред. — Кілька сотень комп’ютерів у світі над цим уже працюють. Поки що безрезультатно. Якщо наполягаєте, завтра щось придумаю. Але лише після нових записів.

— Де зустрінемося? — запитала Ніка.

— На зупинці біля школи. На тій, з якої їздить Ґілберт. О дев’ятій ранку.

Вони подивились одне на одного в зелених віконцях.

— До завтра, суперкомандо, — усміхнулася Ніка, і її віконце згасло.

— Бувай! — сказав Нет.

Фелікс відключився. Була майже одинадцята. Він надягнув куртку і вийшов надвір. Підняв голову. По небу пересувалася біла цятка. З кущів та плюща, що оплітав передню частину будинку, долинув знайомий шурхіт. Більшість мікроботів залишалась ув’язненою під снігом.

За мить щось інше привернуло увагу Фелікса. Навколо панувала метушня, більша, ніж удень. Сусіди праворуч і ліворуч пакували торби в автівки. Хтось намагався запхати в багажник пальму у великому горщику. Пан Соболяк вантажив у багажник жовто‑чорного БМВ валізки, торби та окремі елементи гардеробу, велику плазму, DVD й ігрову приставку. Усюди тривала поспішна евакуація.

Він повернувся додому.

— Схоже, всі сусіди виїжджають, — сказав він татові.

— Проведуть ніч у великому заторі, — відповів той, не підводячи голови від книжки.

Фелікс спустився в підвал, запалив світло, знайшов на найнижчій полиці стелажа картону коробку і поставив на середину. Витягнув з неї металевий ящик, який розміром і формою нагадував цеглину, хоча значно легшу, з кільканадцятьма кільцями з гуми та виїмками на поверхні. Поклав його на столі, після чого витягнув з коробки кілька наступних, на вигляд таємничих предметів. Кожен з них мав хоча б один круглий роз’єм. Були менші бокси з амортизаційними повітряними шинами, з гвинтами та кермом, з пропелером, з обертовою баштою тощо. Це елементи Компактера, модульного робота, який допоміг друзям під час пригод у підземній базі, де був схований телепорт із часів Другої світової[34]. Оскільки конструкцію не використовували кілька місяців, вона була запилюжена, але мала справний вигляд.

Фелікс перевірив акумулятор — був розряджений, тож він підключив його до живлення. З окремих частин змонтував робота, що нагадував модель автівки типу monster truck, але згадав, який мають вигляд околиці бази шипоботів, і замінив колеса на дві довгі гусениці. Кращим від Компактера був тільки Ґолем‑Ґолем, але його пошкодженням або навіть знищенням Фелікс не хотів ризикувати.

Він витяг металеву скриню, яку використовував для транспортування більших частин, і почав у неї пакувати все необхідне. Коли закінчив, зрозумів, що насилу може підняти її. Без Ґолема‑Ґолема таки не обійдеться. Він роззирнувся кімнатою, тільки для того, аби перевірити, чи в полі зору немає ще кількох десятків інструментів, які теоретично могли б завтра стати в нагоді. Перевірив кілька разів, як працюють ті, які вважав за найнеобхідніші, й помістив у скриню.

Через п’ятнадцять хвилин він лежав у ліжку, намагаючись заснути. Не міг не думати про завтрашній день і про останній шанс, хоча знав, що ймовірність успіху мінімальна.

З‑за стіни пролунало глухе «бум!»

Варшава—Берлін—Тоскана—Варшава, 2008

Далi буде...

³³ HD (англ. high definition) — картинка високої чіткості. Це загальний термін для телевізійного сигналу з чіткістю вищою, ніж стандартна (PAL чи NTSC).

³⁴ Це пригоди Фелікса, Нета і Ніки, описані в книжці «Фелікс, Нет і Ніка та теоретично можлива катастрофа».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.