Переклад з італійської Любові Котляр

«Ulysses Moore» and the related logo are copyright, trademark and exclusive license of Atlantyca S. p. A. All Rights Reserved. The moral right of the author has been asserted. All names, characters and related indicia contained in this book, copyright of Atlantyca S. p. A., are exclusively licensed to Atlantyca S. p. A. in their original version. Their translated and/or adapted versions are property of Atlantyca S. p. A. All rights reserved.

© 2006 Atlantyca S. p. A., Italy.

© 2018 Mondadori Libri S. P. A for PIEMME

2019 переклад українською мовою, ПП «АССА».

A story by Pierdomenico Baccalario.

Illustrations and graphic project by Iacopo Bruno.

Original title: La Casa degli Specchi

International Rights © Atlantyca S.p.A.,

via Leopardi 8 — 20123 Milano — Italia — foreignrights@atlantyca. it — www. atlantyca. com

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-98-5

Аннотація

Джейсон, Джулія та Рік вирушають у чергову подорож у часі. Нове місце призначення — Венеція XVIII ст., Острів Масок. Саме там Джулія та Рік повинні знайти Пітера Дедалуса, адже лише він знає, де шукати Первинний Ключ, що відчиняє всі Двері Часу. Зволікати не можна, бо підступна Облівія Ньютон знову випереджає їх на крок. До того ж Джейсон змушений повернутися на віллу Арго, бо має розібратися з випадковими «прибульцями з минулого». І допоможе йому загадковий Леонард Мінаксо. Але хто він насправді? І хто ховається під маскою таємничого Чорного Гондольєра?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До уваги читача

Після багатьох спроб П’єрдоменіко нарешті вдалося надіслати нам переклад четвертого зошита Улісса Мура. У ньому для вас є чимало цікавих новин… Незважаючи на ентузіазм, викликаний цією загадковою історією, ми дещо стривожені за долю нашого співробітника. За його словами, він уже досить близько підібрався до розгадки таємниці Кілмор-Кова. Але відтоді, на жаль, ми не отримували від нього жодних новин, а його мобільний постійно вимкнено. Сподіваємося, що ми скоро зможемо повідомити вам щось про нього…

Редакція «Пароплава»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Маяк Кільмор-Кова увімкнувся з глухим звуком, і конус світла, повільно обертаючись по колу, почав освітлювати море та узбережжя довкола. Те світло сягало до самого обрію, ковзаючи поверхнею темних хвиль і розкидаючи яскраві зблиски в нічне небо. Ледь торкнувшись дахів міських будинків, далі воно досягало аж до пагорбів, полохаючи диких кроликів та сов, які завмирали при його наближенні. Дійшовши до столітніх дерев у парку вілли Арго, сяйво пробилося в будинок крізь дерев’яні жалюзі на вікнах, які дивилися в бік моря.

На горищі троє голів схилилися над зачиненою старою скринею, якій, очевидно, довелося чимало подорожувати, бо вона вся була обліплена мітками та клаптиками обірваних етикеток.

— Це лише Леонард, — промовив Нестор, садівник.

— Маяк, — додала Джулія, аби потішити брата.

Джейсон ще жодного разу не бачив маяк увімкненим, адже минулого вечора він був у Землі Пунт, що в Давньому Єгипті. Хлопець підійшов до віконниць, якими було прикрито вікно, визирнув надвір, у ніч.

— Вау, — прошепотів він захоплено, коли світло дійшло до нього вдруге. Тінь хлопця видовжилася, досягнувши найдальшої стіни горища, біля якої були звалені старі меблі, прикриті білими простирадлами, та стояли якісь потемнілі картини. — Він умикається щовечора?

— Лише тоді, коли Леонард не забуває його увімкнути, — перемагаючи кашель, відповів Нестор. У повітрі відчувався запах сухих фарб для малювання.

Джулія усміхнулася. Ось уже другий вечір поспіль Леонард не забуває увімкнути маяк. Попереднього вечора те допитливе велике око по-дружньому підтримувало її в той час, коли надворі лютувала гроза, а Манферд намагався вибити двері вілли Арго.

Джейсон знову став навколішки перед скринею. Допоміг сестрі відкрити останній замок і спробував підняти кришку. На напіввідірваній етикетці акуратним почерком Улісса Мура, колишнього власника будинку, було зазначено: «ВЕНЕЦІЯ, спогади».

— Ми майже досягли мети! — промовив хлопець схвильовано. Підняв кришку скрині, від чого у повітря здійнялася хмаринка пилу.

Світло маяка танцювало на стелі.

— Яка краса! — заворожено прошепотіла Джулія, проводячи рукою по червоній тканині, на якій було розкидано трохи сушених духмяних трав, щоб захистити вміст скрині від молі та гризунів.

— Схоже на плащ, — висловив припущення Джейсон. Він обережно дістав зі скрині тканину з чудернацьким орнаментом, вишитим червоними нитками по червоному полотну. Вона якось по-особливому поблискувала у світлі маяка, ніби в тканку було вплетено сріблясті волокна. Плащ виглядав дуже старим і зношеним, у декількох місцях краї були обірвані.

Скриня мала три відсіки, кожен із яких був позначений старим медальйоном та кількома білими масками з пап’є‑маше.

— Венеціанські маски! — вигукнула Джулія. Вона обережно взяла одну з них і повернула її лицевим боком до себе. Це була маска з довгим гострим носом, прорізами для очей, двома золотими сльозинками, що стікали по щоках, а над лобом причеплено чорний капелюх. Таких капелюхів у скрині виявилися три, — чорних, як ніч. Вони лежали на акуратно складених таких само чорних плащах-накидках, кожен із яких застібався біля шиї на дві блискучі булавки.

Діти мовчки дістали й поклали маски з плащами на підлогу горища, а Нестор пильно за ними спостерігав.

У відсіках скрині знайшлося ще кілька носових хустинок з ініціалами У. М. та П. М., пара мереживних рукавичок, довжелезний вовняний шарф, булавка у формі гончака, театральний монокль, ціпок з латунною ручкою та мапа Венеції XVIII століття із побляклими написами й малюнками. Мапа була такою старою й крихкою, і щойно Джейсон спробував її розгорнути, вона ледь не розсипалася в його руках. І на самому дні лежали дві брошури лібрето до якоїсь вистави та кілька запрошень у пожовтілих від часу конвертах з написом «Театр Сант-Анджело».

Діти передавали ті речі з рук у руки, намагаючись уявити собі, навіщо вони могли знадобитися. Нестор повідомив їм те незначне, що він знав про життя у Венеції минулих часів, як то йому розказували колишній власник вілли та його дружина. Захоплені його розповідями, Джейсон і Джулія на якийсь час уявили, що вони перебувають не на запиленому горищі, заповненому старими меблями, а серед таємниць славнозвісного міста каналів, у гамірних бальних залах, серед масок, музики й сміху.

Поступово сон почав брати верх над мріями, і Нестор, укотре позіхнувши, відкашлявся й заявив:

— Гадаю, нам усім час спати, друзі. Завтра до школи.

Джейсон узяв одну з масок, приклав собі до обличчя, раптом різко обернувся до сестри і крикнув моторошним голосом.

— Ой-ой-ой! — заверещала Джулія. — Припини негайно! Зовсім не смішно!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Уздовж міських каналів клубочився густий туман, у якому то потопали, то знову виринали розташовані обабіч будинки. Гондольєри відпочивали у чорних шкаралупинах своїх човнів, натягнувши вовняні ковдри до самого носу. За роки роботи вони звикли не звертати уваги на гамір довкола.

Уночі Венецією снували лише особи в масках.

Одна з них — у бузковій масці, худа, схожа на привид, — обережно просувалася вдовж каналів старого гетто. Взуття з височенними підборами змушувало її рухатися незграбно, як то роблять акробати на ходулях. Вкриті пліснявою вказівні таблички із назвами вулиць траплялися на будинках чимдалі рідше, але маска не уповільнювала крок. Поспішала на зустріч, на яку не могла не прийти.

Намагалася второпати значення усіх отих дивних слів: «завулок» замість «провулок», чи «закомарок», «закапелок», «хідники» або «палісада». Майдани тут називалися «береги», а для мостів вигадано назви, що не мали нічого спільного з назвами на мапі. А ще це було місто особливих каменів: у стіни вмуровано камені з отворами, призначеними невідомо для чого; тротуари складено з каміння, по якому не можна ходити, аби не наврочити; деінде зроблено кам’яні стовпчики, до яких обов’язково слід доторкнутися, адже їх вважали чарівними. А до того — особливі камені на розі вулиць, які називалися «горби бандитів», бо вони служили для того, щоб завадити зловмисникам сховатися в найтемніших закутках.

Але та маска, здавалося, не боялася темних завулків; вона неймовірно поспішала.

Перейшовши через черговий місток, вона повернула праворуч і нарешті зупинилася навпроти вузесенького проходу між старими, занедбаними будівлями з мокрими облупленими стінами. Щоб протиснутися в ту щілину, довелося б низько нахилитися, аби не вдаритися головою об виступи бійниць у стіні.

У будинках не диміли каміни. У вікнах не світилося.

Маска прибула до провулка Мертвих.

— Ви запізнилися, — почувся із суцільної темряви чийсь глухий голос.

Той голос належав чоловікові, чиє обличчя ховалося за сірою маскою з довгим дзьобом. Він був одягнений у сірий плащ і здавався схожим на обскубаного птаха.

— Я намагалася, але… з цими туфлями! — поскаржилася бузкова маска.

Вона дошкутильгала до сходів, що вели нагору, і сіла на сходинку, щоб роззутися. Потім витягла вперед худющі ноги, прикриті тунікою такого самого бузкового кольору, що й туфлі, і відкинула голову назад, оголивши тендітну жіночу шию:

— Мені забракло повітря!

— Зупиніться! — застережливо вигукнув незнайомець із пташиним дзьобом, бо зрозумів, що вона збирається скинути маску. — Я не повинен знати, хто ви така. Як і ви не повинні знати, хто я! Як ви почуваєтеся?

— Втомилася.

— Ви така худа! Ви що, хворієте?

Бузкова маска перевела подих і відповіла:

— Ви не перший, хто мене про це запитує. Ніяка я не хвора. Просто втомилася.

— Може воно й так… Але я б вам порадив сходити до лікаря. Ви бліда як смерть.

— Це так люб’язно з вашого боку! — бузкова маска підвелася. — Хай там як, але, з вашого дозволу… не пхайте свого носа куди не слід! Якщо я не помиляюся, ми з вами тут у справах.

— Авжеж. Ви шукали когось, хто міг би отримати для вас інформацію із Ради Десятьох. Я той, хто вам потрібен. Що саме ви шукаєте?

— Не що, а кого. Я розшукую одного чоловіка, якого підозрюють у чаклунстві.

Маска з пташиним дзьобом, шаркаючи по мокрому гравію, підійшла до сходів. Над розташованим поблизу каналом, виграючи в місячному світлі, здіймалася пара.

— Сподіваюся, вам відоме ставлення Ради Десятьох до чаклунських дій. У Венеції вони під забороною, так само, як і певні книги, азартні ігри та будь-які фокусники, шахраї, шулери та продавці приворотного зілля.

— Саме тому я звернулася до вас.

— Хочете, щоб я переглянув архіви Ради?

— Мені відомо, що в Ради Десятьох є своя розгалужена мережа секретних агентів по всьому місту.

— Ви добре поінформована, синьйоро. А я маю честь належати до цієї славнозвісної мережі. Але не знаю нікого із секретних агентів особисто. Адже щоразу під час зустрічей ми всі одягаємо маски, як ось ця, що зараз на моєму обличчі. Отже, поясніть мені, кого саме ви шукаєте?

— Цього чоловіка звуть Пітер Дедалус, — прошепотіла маска в бузковому.

Агент помовчав деякий час і нарешті відповів:

— Здається, це нове ім’я для нас. Чим він займається?

— Розробляє механізми, різноманітні механічні винаходи й годинники.

— Годинники, кажете?

— Так, годинники: великі й малі, наручні й настінні, будь-якої форми чи розміру.

— І що вже такого дивовижного чи небезпечного в поведінці цього чоловіка?

Бузкова маска вийняла з-під накидки сумку, повну монет:

— Той, хто зможе його знайти, несподівано стане багатим. Дуже багатим. Значно багатшим, аніж то можливо при звичайному заробітку секретного агента…

Незнайомець, почувши ці слова, відступив назад на кілька кроків. Але не схоже було на те, що він по-справжньому здивований чи обурений цією пропозицією.

— Це називається «корупція». А корупція — це те, з чим бореться Рада Десятьох.

— На боротьбу у вас ще буде час потім, після того як ви знайдете мені Пітера Дедалуса і ці гроші стануть вашими.

Кілька монет перейшли з одних рук в інші, щоб краще пояснити зміст пропозиції.

Зависла тривала мовчанка.

— Зустрінемося завтра ввечері о шостій, — поклав край розмові агент, — на площі Святого Марка, в кафе. Я повідомлю вам, що мені вдалося дізнатися про чоловіка, який вас цікавить.

— Згода. А як я вас упізнаю?

— Я буду одягнений так само.

— А якесь ім’я у вас є?

— Можете називати мене «Граф Попіл».

— Чудово! Отже, завтра о шостій. Я прийду, а ви принесіть мені добру звістку, Графе Попіл.

Агент поволі віддалявся провулком Мертвих. Раптом зупинився, ніби про щось згадавши, й обернувся:

— А у вас є якесь ім’я?

— Можете звати мене Ньютон, — відповіла бузкова маска. — Як англійського вченого.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стіни школи заповнилися переливами шкільного дзвоника, а за ними — веселими криками дітлахів.

— Заспокойтеся, діти, — тільки й змогла пробурмотіти міс Стелла, руки якої були білими від крейди, водночас як несамовитий вихор школярів різного віку летів униз сходами. Він дещо уповільнювався лише перед жовтими дверима директорського кабінету, за якими, на думку дітлахів, відбувалися хтознаякі страшні речі. Проте одразу після них знову набирав швидкості, аж поки не вилітав цілим та неушкодженим через велику вхідну арку, що вела на майдан перед школою.

За якусь мить уся школа Кілмор-Кова спорожніла.

Майже вся.

Уже добігши до виходу, один зі школярів різко розвернувся й побіг назад до класу, перескакуючи по дві сходинки за раз. Підхопив рюкзак, який забув біля парти, і рвонув назад.

Але цього разу безпечно пробігти повз жовті двері директорського кабінету йому не вдалося. Його зупинив низький, владний голос, що пролунав, як грім серед ясного неба:

— Стій! — вигукнув директор, що саме вийшов із кабінету. — Як тебе звати?

— Джейсон Ковенент, — відповів школяр, неохоче обертаючись на оклик.

Він побачив перед собою високого й худого чоловіка, схожого на чорного журавля у лискучих черевиках. До його суворої зовнішності зовсім не пасувала кумедна краватка-метелик у цяточку. Джейсон прикусив губу, щоб не розреготатися.

— Ковенент? — перепитав директор. — Щось я не пригадую ніякого Ковенента серед учнів цієї школи.

— Вибачте, пане директор, — Джейсон не пам’ятав його прізвища, — ми з сестрою недавно сюди переїхали і…

Директор клацнув пальцями:

— Ах, так, точно! Лондонці! Близнята з вілли Арго!

Джейсон дуже неохоче сприйняв оте «близнята», думаючи лише про те, як би швиденько позбутися неприємного співрозмовника.

Та здавалося, що в директора школи була дещо інша думка.

— То як тобі живеться, хлопче, у такому маленькому містечку, як Кілмор-Ков?

— Дуже добре, пане директор.

— Незважаючи на той будинок, такий… дивний? — директор криво посміхнувся, і та посмішка нагадала Джейсонові гримасу.

— Дивний? Чому ви так вважаєте?

Директор не відповів. Довірливо поклав руку на плече Джейсона та провів до виходу, ніби хотів повідомити йому казна-яку таємницю. На той час на майданчику перед школою майже нікого не залишилося, окрім Джулії та Ріка. Десь у вузеньких провулках, що розбігалися від школи між кам’яними будинками містечка, лунали сміх та голоси дітлахів.

— Ото, напевно, твоя сестричка? — запитав директор.

— Та ні. То Рік. Рік Беннер. Він живе тут недалечко, — відповів Джейсон, ледве не пирснувши зі сміху.

Директор замовк, збентежений настільки, що спритному Джейсонові вдалося вивернутися та звільнитися від його руки на своєму плечі.

— Ну, то я пішов? До побачення!

І, не чекаючи на відповідь, побіг до друзів.

— Що йому було потрібно від тебе?

— Не знаю. Гадаю, хотів мене порозпитувати. Шкода, що я не міг навіть пригадати його прізвища…

Рік крокував попереду.

— Містер Марієт. Урсус Марієт. Але не називайте його Урсусом, бо він від цього скаженіє.

— Урсус? — здивовано пробурмотіла Джулія. — У цьому місті хоч є хто-небудь із нормальним іменем?

— У моєї мами нормальне ім’я, — зауважив Рік, не уповільнюючи кроку.

— Яке?

— Мама.

— Директор мені сказав, що вілла Арго — то дивний будинок, — продовжував Джейсон.

— Чому це?

— Він не пояснив. Але дивився якось таємниче, знаєте… ніби хотів мені цим щось сказати.

— Можливо, але, напевне, якусь дурницю. Як завжди! — прокоментував Рік. — Спробуймо зосередитися, адже у нас із вами справ непочатий край!

— Та ну! Я б сказав: нічого особливого, — пожартував Джейсон. — Треба всього лише здійснити подорож у часі до Венеції, знайти Пітера Дедалуса, перш ніж це зробить Облівія Ньютон, і вивідати в нього секрет керування всіма дверима в місті.

— До повернення наших батьків! — застережливо підняла догори вказівний палець Джулія.

Вони дійшли до ліхтарного стовпа з кованого заліза, до якого були припарковані два велосипеди: один старий і неоковирний, а другий — яскраво-рожевого кольору.

— Гадаю, тут нам краще розділитися, — запропонував Рік, вказуючи на дорогу, що вела вглиб містечка до самого вокзалу. — Я збігаю додому за велосипедом, а потім приїду до вас на віллу Арго.

— Чудово. А я тим часом зайду до Каліпсо, щоб запитати про довідник, який я там учора бачила, — відповіла Джулія. — Може, у ньому знайдеться щось цікаве для нас. І чому я тоді не запхала його собі до кишені разом з аркушем, який знайшла всередині?! Але Каліпсо помітила, що я щось розглядаю, і я… не встигла.

— А я, — тут Джейсон з відразою глянув на свій рожевий велосипед, — якомога хутчіше сховаюся вдома, поки ніхто зі школи не побачив мене на оцьому одороблі.

— Ну, тоді до зустрічі, — попрощався Рік, закидаючи на плече рюкзак.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вивіска книгарні «Острів Каліпсо» ліниво коливалася від поривів бризу, що дув з боку порту. Джулія спробувала зайти всередину, але двері були замкнені.

— Ну, от тобі маєш! — розпачливо вигукнула вона. Дівчинка так сподівалася отримати «Допитливого мандрівника» — короткий путівник по Кілмор-Кову, в якому напередодні знайшла аркуш із загадковими записами! Хтось позначив, що залізнична колія за містечком обривалася, а на площі стояла статуя короля, якого ніколи не існувало… До того ж Нестор потім їм це підтвердив.

Джулія припала до шибки вітрини книгарні, щоб зазирнути всередину, але одразу злякано відскочила: їй здалося, що одночасно з нею хтось ізсередини так само дивився на неї!

«От я дурепа! » — подумала вона, коли трішки оговталася, і покликала:

— Пані Каліпсо!

Потім відійшла від книгарні та стала на сонечку. По блакитному небу пливли кучеряві хмаринки. Із церковної дзвіниці лунав урочистий дзвін, що відбивав години, і від цього злітали вгору зграї наполоханих птахів.

— Пора б! — Джулія поглянула на свій наручний годинник: книгарня мала б уже відчинитися.

І вона зважилася на останній крок: перетнула площу й зайшла до поштового відділення, розташованого на протилежному боці. Як вона і здогадувалася, власниця книгарні була там і виконувала свої службові обов’язки поштарки. Жінка сиділа за прилавком для відправлення листів, а її лоб та половину обличчя закривав зелений козирок.

— Доброго дня, пані Каліпсо!

Та перевела погляд від кількох листів, на яких не було вільного місця від цілої купи штампів:

— О, юна Ковенент! Чим я можу тобі допомогти?

— Насправді я сподівалася застати вас у книгарні…

Жінка вказала на кілька мішків, що були звалені за її спиною, ніби дрова.

— Вибач, але у понеділок я зазвичай працюю тут.

Вона втупилася в адресу на черговому конверті, нарешті вирішила, що можна його прийняти, і вкинула в один із мішків позаду себе.

— Із цими сучасними машинками, що читають адресу лазером, доводиться спершу все перевіряти самій. Адже вони такі дурні, що безглуздо відбраковують усе на світі… Ох, уже мені ці нові технології! Кілька років тому можна було написати на листівці: «Директорові школи Кілмор-Кова», і та доходила до адресата. Тому що адресу читав поштар. А тепер вона нізащо не дійде, якщо не зазначиш поштовий індекс та точну адресу…

— А який поштовий індекс Кілмор-Кова? — швиденько запитала в неї Джулія.

Каліпсо підняла козирок:

— А тобі навіщо? Ти вже й так у Кілмор-Кові, а пошту перебираю я. Поштовий індекс потрібен лише тим, хто хоче написати жителям Кілмор-Кова… за його межами. До того ж, — несподівано додала вона різко, — дзвін щойно сповістив про завершення мого робочого ранку на пошті.

Жінка злізла з високого стільця і майже повністю сховалася за прилавком, а згодом вигулькнула з невеличких дерев’яних дверей.

— Ти казала, що тобі потрібна якась книжка? Ти вже прочитала ту, що я тобі давала?

— Ну, — забелькотала Джулія. Її несподівано охопило почуття провини через те, що вона зовсім забула про «Буремний перевал», — ще не дочитала, але…

Пані Каліпсо з шаленим гуркотом опустила віконниці поштового відділення.

— Отже, чим я можу тобі допомогти?

— Пам’ятаєте, як ми востаннє приходили до вас, щоб зателефонувати?

— Враховуючи те, що це було вчора після обіду і проблем із пам’яттю у мене поки що не було… так, пам’ятаю. І що?

Каліпсо вставила блискучий тоненький ключ до замкової щілини та повернула його.

— Так от… поки я розмовляла по телефону, мені здалося, що я там бачила одну книжку, яка мене дуже зацікавила.

— Тобі здалося чи ти її справді бачила? — кепкувала з неї жінка, штовхаючи ще не відчинені двері.

— Бачила.

Обидві завмерли на порозі книгарні. Зсередини почувся якийсь глухий шум, схожий на звук падіння стосу книг.

Каліпсо вдала, ніби вона нічого не почула:

— То можна мені дізнатися, що то була за книжка, чи зачекаємо, поки смеркне?

— Ну, приблизно ось така завтовшки…

Книгарка розреготалася:

— Звичайно! Найголовніше у книжці — це товщина. Такі деталі, як назва чи прізвище автора, — вже справа другорядна!

— «Допитливий мандрівник», — пробурмотіла Джулія, — старий туристичний путівник Кілмор-Кова.

Якби в ту мить перед пані Каліпсо пролітала муха, вона б спопелила її поглядом. Але то була лише коротка мить, обличчя мініатюрної книгарки негайно набуло свого звичного солоденького виразу.

— Ти маєш на увазі кишенькову книжку з корінцем із червоного оксамиту?

— Авжеж!

— Треба ж таке! Мені так шкода, адже та книжка пролежала в мене щонайменше років з двадцять, але… вчора ввечері я її продала одразу після вашого візиту!

— Продала?!

— Так, одному незнайомцеві, який хотів дізнатися, що цікавого є у наших краях. «Та що тут може бути такого вже цікавого? — відповіла я йому, — ідіть краще прогуляйтеся в порту з гарною книжкою». Але він так наполягав, що я згадала про той путівник. Звичайно, він так собі, з тими чорно-білими фотографіями, але незнайомця це задовольнило. Отож він його в мене купив.

— І який вигляд мав той незнайомець?

— Видний чоловік, мушу визнати, — відповіла синьйорина Каліпсо, відкриваючи двері книгарні на кілька сантиметрів. І додала:

— Високий, елегантний, з вишуканими манерами.

Джулія зазирнула в чорну щілину дверей, що вели до крамниці, і відчула, як в неї по спині пробіг холодок.

Невже то була випадковість, що хтось знайшов путівник після того, як він двадцять років пролежав на тій самій полиці? І одразу після їхнього візиту? Ким міг бути той елегантний чоловік, який його купив? І чому саме тепер?

Джулія перевірила, чи на місці чотири ключі від Дверей Часу, які вона ховала у себе в кишені; їй несподівано здалося, ніби вони якось поважчали. Вона розвернулася й повільно рушила геть від крамниці.

— Можна спробувати замовити ще один екземпляр, якщо те видавництво ще існує…

Але тієї миті дівчинці хотілося одного: якомога швидше забратися звідти. Вона підійшла до свого велосипеда, бурмочучи собі під ніс:

— Та ні, пані Каліпсо, не турбуйтеся! Не треба! То я так… із цікавості.

І рвонула з місця в напрямку домівки.

Рік Беннер удома теж надовго не затримався. Заскочив, щоб привітатися із матір’ю, посидів хвилинку, врешті вибіг з кімнати і, перескакуючи через три сходинки, помчав вниз.

Опинившись надворі, подивився вгору на вікна будинку, щоб зустрітися поглядом з дещо стурбованими очима матері, яка махала йому рукою з вікна кухні. Рік замахав у відповідь, уважно слідкуючи за тим, щоб вона не помітила подряпину вище ліктя — згадку про мотоцикл Манфреда, за який він йому сповна відплатив. Поглянув на годинник, щоб перевірити час, сів на велосипед і поїхав у напрямку міської церкви.

Церква Святого Якова була високою, вузькою будівлею із похилим дахом. Рік поклав велосипед на землю й завагався, не наважуючись зайти. Та тиша, що панувала всередині церкви, викликала в нього болісне відчуття: ніби тисячі гострих голок впивалися в його тіло, змушуючи думати про те, про що він усіляко намагався забути. Він відігнав від себе згадку про похорон батька й відчинив двері.

— Ой, чудово, дякую! — вигукнув отець Фенікс, місцевий священник, озброєний довжелезною вигнутою палицею, на кінці якої було причеплено ганчірку. — Ти прийшов, щоб допомогти мені, Беннере?

Отець Фенікс завжди відзначався відвертою і жвавою вдачею:

— Візьми, будь ласка, відро!

Те відро виявилося здоровенним жбаном, заповненим мильною водою. Рік зі священником, який щось весело насвистував собі під ніс, витягли його надвір. Отець Фенікс пояснив Рікові, що хотів помити фасад церкви від бруду, який з’явився після дощів, що пройшли останніми днями.

— Хоча, сказати по правді, я вже кілька місяців тому збирався це зробити, — додав священник, вмочивши кінчик палиці, обмотаний ганчіркою, у воду, а потім проводячи нею по фасаду знизу вгору.

Рік мимоволі замилувався його роботою. Отець Фенікс належав до того типу людей, які вдовольняються тим, що мають, і ніколи не жаліються на життя. Завжди усміхнений, якщо треба — суворий, він мав напоготові добре слово для кожного, а то й пораду, коли в нього її питали. І зазвичай його поради були виваженими й корисними.

— Ну, розказуй, юний Беннере, — підбадьорив він хлопця, стоячи навшпиньках і вже вп’яте проводячи вологою ганчіркою по фасаду церкви. — Не турбуйся, ми тут самі, тільки ти і я. Решта подалася обідати.

Рік озирнувся, підійшов ближче до спини священника у чорній сутані й прошепотів:

— Це про пана Мура.

Отець Фенікс поклав на землю палицю, тінь від якої пролягла через площу, як меридіан:

— Про пана Мура? А яке тобі діло до пана Мура?

Рік розповів йому про своїх нових друзів та про продаж вілли Арго. Священник, якому вже давно все повідомили, вислухав розповідь Ріка про його нову дружбу із задоволенням. Його потішило те, що в місті з’явилися нові жителі. Та коли Рік нарешті запитав отця Фенікса про те, що його найбільше хвилювало, той ледве втримався від сміху:

— То ти хочеш дізнатися про його похорон?

— Так, — збентежено видихнув Рік, намагаючись стримати хвилювання. Він цілу ніч не міг стулити очей: думка про те, що могили подружжя Мурів на цвинтарі Кілмор-Кова не було, не давала йому спокою. До того ж його непокоїли слова Джейсона, який день у день повторював, що колишній власник вілли живий і що на віллі Арго хтось ховається…

Рік поділився з отцем Феніксом усіма своїми сумнівами, а той уважно його вислухав.

— Мене там не було, коли це сталося, — промовив він, коли Рік завершив свою розповідь. — Майже нікого з міста не було, окрім Нестора, Мінаксо та пані Каліпсо.

— Але чому його не поховали на цвинтарі Кілмор-Кова?

— Ну, якщо тебе цікавить, то ні його пращури, ані дружина там не поховані, — відповів священник.

Рік спохмурнів. То була правда: там не було могил нікого з пращурів родини Мура, чиї портрети висіли на стіні вздовж сходів на віллі Арго і чиї імена були написані на стелі бібліотеки.

— Пояснення тут дуже просте, синку: Мури не поховані на цвинтарі, тому що у них є свій родинний мавзолей на пагорбі.

— Мавзолей? Як це?

— Ну, це така старовинна родинна гробниця, яка розташована в Парку Черепах. Ось чому їхніх могил немає на цвинтарі.

— Отже, їх поховано… окремо?

— Можна й так сказати, якщо бажаєш.

Рік все ще сумнівався:

— А скільки років їм було, коли вони померли? І коли саме це сталося?

— От тільки не питай у старого священника дати, хлопче! — пожартував отець Фенікс. — Це вже не до мене.

— А до кого?

Парох замислився на мить, нарешті відповів:

— До Фреда Сонька.

Рік знав, хто такий Фред Сонько, бо вже не один раз бачив його в місті. Рікові також було відомо, що те прізвисько — Сонько — чоловікові дали бо він цілими днями куняв над газетою. Але хлопець ніколи з ним не розмовляв і гадки не мав, де той працює. Рік запитав про це отця Фенікса, і він відповів:

— Бачиш отой будинок на протилежному боці площі?

Мова йшла про невисоку кам’яну будівлю із квітучою галявиною перед входом.

— Бачу, — кивнув Рік.

— Добре. Ліворуч знайдеш двері, що ведуть до контори, яку я називаю канцелярією. Насправді то відділ реєстрації народжень, смертей та реєстр усіх мешканців міста. Коротше, там записані імена, дати народження усіх, хто народився та помер у місті, тих, хто одружився, і тих, хто про шлюб навіть чути не хоче. Якщо побіжиш негайно, то ще можеш застати там Фреда Сонька, який гортає спортивну газету.

— І що я маю в нього запитати?

— Саме він відповідає за надання усіх свідоцтв та дозволів у мерії, — пояснював далі отець Фенікс. — Скажи йому, що тобі потрібні ті, які були видані членам родини Мурів. Якщо відмовить, можеш сказати, що то я попросив. Маючи ті документи, зможеш знайти всю потрібну тобі інформацію.

Рік кивнув, подякував отцеві Феніксу й побіг до вказаних дверей. Штовхнув їх і зайшов усередину.

Священник якусь мить постояв перед церквою. Потім усміхнувся і продовжив роботу.

— Гей, друже! Потрібна допомога? — запитав чоловік, що сидів за кермом новенького блискучого пікапа кольору сірий металік, пригальмувавши біля узбіччя дороги в хмарі пилюги.

На узбіччі непорушно стояв дивний напіврозібраний всюдихід типу «багі» — транспортний засіб з великими колесами та широкими шинами, без даху, призначений для поїздок у піщаних дюнах або на пляжах. У ньому було лише два сидіння, а двигун установлено одразу за сидіннями на відкрите шасі. Він тягнув за собою непокритий причеп для перевезення коней, на якому абияк закріпили здоровенний чорний спортивний мотоцикл. З двигуна того дивного автомобіля виривався загрозливий струмінь пари.

— Що, не пощастило?

— Отож, — кивнув водій дивного всюдихода, з розпачем поглядаючи на свій киплячий автомобіль. На водієві були робочий джинсовий комбінезон та гумові чоботи, у яких зазвичай ходять рибалки. Але на рибалку він був не схожий, а більше скидався на гангстера, особливо через його пошкоджені сонячні окулярі, перемотані липкою стрічкою.

Чоловік, що керував пікапом, навпаки, мав приємний вишуканий вигляд: високий, стрункий, у бежевому, вельветовому костюмі, з картатою мисливською кепкою на голові.

— Такі тут дороги: нічого дивуватися, що двигуни закипають! Гарний мотоцикл! Це ваш?

— Ні, — буркнув гангстер, насуваючи окуляри вище на носа. Було помітно, що він роздратований. А точніше, розлючений. До того ж тон незнайомця був занадто чемний, як на його думку.

— Це, звичайно, не моя справа, але… здається, цей «багі» недостатньо потужний, щоб тягти отой причеп.

Гангстер у відповідь ледь на загарчав. Чоловік у картатій кепці нічого не помітив і продовжив ангельським тоном:

— До того ж мотоциклові теж шкодить така подорож.

— У мене не було іншого виходу: хтось проколов мені шини.

— Отаке! Шкода!

У гангстера виникло враження, ніби незнайомець про це вже знав.

— І що ви збираєтеся робити?

— Хочу поміняти їх десь у місті.

— У Кілмор-Кові? Який збіг! Я саме туди їду. Вас підвезти?

Чоловік із обличчям гангстера замислився на якусь мить. Розмірковував, чи не відлупцювати «чемного чолов’ягу» і не забрати в нього силоміць його блискучого пікапа. Нарешті відповів:

— Можете витягти мене он на той пагорб? Це вже останній. Звідти я якось сам доберуся.

— А у вашого «багі» є буксирувальний гак?

— Має бути.

— Добре. Зараз візьму трос і дотягну вас.

— Дякую, — буркнув гангстер.

— Напевне, сталася якась халепа, — не вгавав чоловік у картатій кепці, перш ніж знову сісти до свого пікапа.

— Ви навіть не уявляєте собі, яка! — відповів йому Манфред, особистий водій Облівії Ньютон, вмощуючись за кермо «багі».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон усівся на гальку подвір’я вілли Арго, розгорнув «Довідник жахливих створінь» і прочитав розділ про «таємну кімнату». То було досить-таки простеньке дослідження: у старих будинках, де привидам особливо до вподоби ховатися, майже завжди є прихована кімната, потрапити до якої можна через потаємний прохід. Аби знайти той прохід, потрібно порахувати вікна будинку зовні. Обіпершись спиною об стовбур старого сикомора, Джейсон узяв аркуш у клітинку, підклав під нього довідник і почав рахувати вікна першого поверху. Сім. Потім — другого. Вісім. І два на горищі.

Нестор визирнув із дверей кухні, тримаючи в руках чорну, як вугілля, каструлю:

— Джейсоне! Ну, то ти йдеш їсти чи ні?

— Іду! — вигукнув хлопець, підводячись.

Проте так і не рушив з місця.

— Якщо ти тут є, таємна кімнато, я тебе знайду! — пробурмотів він собі під ніс і… взявся рахувати вікна на бічних стінах.

— Ти матері зателефонував? — знову крикнув йому Нестор, не сподіваючись на відповідь.

Садівник повернувся до кухні, поставив каструлю в центр столу, накритого на три персони. Там уже стояв жовтий глечик з помаранчевим соком, три склянки і три старі тарілки з надщербленими краями.

— Якщо вихолоне, їм же гірше, — бурмотів собі під ніс чоловік, обіпершись об мармурову мийку.

Поряд на столі були розкидані речі, які діти приготували для подорожі: три венеціанські плащі, три електричні ліхтарики, рюкзак, кількаметрова мотузка, фотоапарат, складний ніж, компас, мапа Венеції XVIII століття і, звичайно, старий блокнот для подорожніх нотаток.

Нестор хотів було взяти зошит, аж тут задзвонив телефон.

— Якраз вчасно! — буркнув він, шкутильгаючи до столу, де під завалами екзотичних речей ховався телефон.

То телефонувала пані Ковенент, мама близнюків.

— Ні, пані… Звісно, вони ходили до школи! Зараз тут лише Джейсон. Не знаю, чому Джулія ще не повернулася, можливо, зайшла до крамниці у містечку. Ні, не можу покликати навіть Джейсона, бо він надворі, рахує вікна будинку. Саме так. Виглядає дуже заклопотаним. Так. Звісно. Звісно, я йому передам, що ви приїдете або сьогодні вночі, або завтра вранці точно. Мені справді дуже шкода через цю затримку з переїздом… Але таке трапляється. У наш час ніхто не здатен як слід виконувати свою роботу! Ось у чому справа! Та не хвилюйтеся. Спробуйте пізніше. Так, пізніше.

І поклав слухавку.

— Пізніше ми вже будемо десь у Венеції, — промовив Джейсон, швидким кроком проходячи повз Нестора. Він порахував вікна по обидва боки кімнати і зник на сходах.

— Гей! — крикнув йому вслід садівник. — А для кого я приготував обід?

— Хвилинку! — вигукнув Джейсон згори.

— Ніякої тобі таємної кімнати, — бурмотів Джейсон кілька хвилин потому, накладаючи собі тушковане м’ясо з овочами, — тобто ніякої таємної кімнати з вікнами. Що зовсім не означає, що тут не може бути кімнати…

Він переглянув зміст «Довідника жахливих створінь»:

— Замурована таємна кімната! «Щоб відшукати замуровану таємну кімнату, слід спершу виміряти зовні площу будинку, потім виміряти площу кожної окремої кімнати і скласти разом. Потім шляхом простого віднімання отриманої суми від…»

— Джейсоне! — перебив його Нестор. — У цьому будинку немає інших таємних кімнат.

— Інших?

— Окрім тієї, що з Дверима Часу.

— Саме в цьому справа, — зауважив Джейсон, нанизуючи на виделку шматочок м’яса. — З кімнати, що за Дверима Часу, є чотири виходи. Перший веде до вілли Арго. Другий — до грота з «Метідою». А решта?

— Колишній власник вілли жодного разу не згадував про інші особливі кімнати, — коротко відрізав садівник.

— А Ви самі там ніколи не бували?

— Ні.

— От бачите! То звідки Вам знати!? Можливо, є якісь таємні кімнати, видовбані в скелі під віллою Арго, як оті печери, у яких римляни у давнину ховали своїх покійників… Як вони називалися? Катакомби! Адже тут колись стояла давньоримська будівля, хіба не так?

— Так, на цьому мисі була стародавня вартова вежа.

— Отже, моя гіпотеза може виявитися слушною! Можливо, таємниця Улісса Мура ховається в одному з підземних ходів. А може, і він сам! Лише інколи виходить через Двері Часу, щоб підкинути нам нові підказки… Так воно і є! І як це я раніше не додумався?!

— Я вважав, що ми закрили це питання. Колишній власник вілли не може робити все те, про що ти говориш. Затям це собі нарешті!

Джейсон насупився, але не здавався:

— Так, але…

Джейсон вірив розповідям садівника про Улісса Мура, про його друзів, про Двері Часу та Лицарів Кілмор-Кова, але було відчуття, що щось таки вислизнуло з його поля зору: виникало враження, ніби за їхніми діями невпинно спостерігають, а ще — ніби вони йдуть по сліду, який залишив для них особисто колишній власник вілли Арго.

— А якщо він не помер, а його тримають десь ув’язненим?

— Ніякий він не ув’язнений! Джейсоне, годі тобі! Сьогодні вам треба знайти Пітера Дедалуса. І зробити це буде нелегко.

— Авжеж, — кивнув Джейсон, думаючи про своє. Потім знову завів розмову про те, що його непокоїло:

— То нам залишається єдина гіпотеза: привид.

— Що?

— Можливо, у будинку є привид, який хоче нам допомогти. Привид Улісса Мура або… так, звичайно! Привид Пенелопи…

— Мабуть, Джейсоне, тобі треба все записувати! — не втримавшись, скептично порадив йому Нестор. — Інакше всі ці геніальні ідеї швидко вивітряться з твоєї голови!

Аж ось на порозі кухні з’явилася Джулія й промовила:

— Зник!

Вона перевела подих після бігу, глипнула спершу на садівника, потім — на брата і повторила:

— Уявляєте, він зник! Немає більше!

— Хто зник? — перепитав Нестор.

— Туристичний путівник по Кілмор-Кову! — вигукнула дівчинка, кинувши рюкзак на підлогу і всідаючись до столу.

— Гей, хвилинку! — дорікнув їй Нестор, протягуючи рушника.

Поки Джулія мила руки, вона встигла розповісти їм про те, що сталося в книгарні.

— Це не може бути випадковим збігом, — сказав Джейсон, вислухавши її. — Хтось хоче не дати нам дізнатися правду про Кілмор-Ков.

— Ну, і хто це може бути?

— Точно, що не Облівія Ньютон, — пробурмотів Нестор.

Діти запитально поглянули на нього, і він пояснив:

— Каліпсо сказала тобі, що путівник у неї купив чоловік. До того ж незнайомець.

— Авжеж.

— Вона здалася тобі зляканою чи стривоженою?

Джулія заперечно похитала головою:

— Та, ні! Спокійна, як удав. Це я злякалася.

І вона розказала про дивне відчуття холодку по спині, що охопило її, коли вона зазирнула до книгарні. Наче там хтось був.

— І хто саме?

— Я не казала, що там хтось був, — уточнила сестра. — Я сказала: «Наче там хтось був».

— Щось типу привида?

— Ну, от, знову починається! — закотив очі під лоба Нестор.

Поки Джулія накладала собі тушковане м’ясо з овочами, Джейсон виклав їй свої нові теорії:

— Не такі вони вже в мене й безглузді! Учора ввечері привид порадив нам пошукати у Венеції та покликав нас, гепнувши вікном у башті…

Джулія добре пам’ятала, як усе сталося: вона почула якийсь звук, піднялася сходами до кімнати у башті й побачила в центрі письмового столу модель гондоли та чорний зошит. Потім вискочила надвір, щоб перевірити, чи не ховається хто на даху, але нікого не побачила.

Той чорний зошит, який ніби з неба звалився, тепер лежав перед ними: мандрівні нотатки з подорожі до Венеції XVIII століття, зроблені дрібним, майже нерозбірливим почерком Улісса Мура.

— Про що ти думаєш, Джейсоне? — поцікавилася Джулія.

Хлопець показав їй «Довідник жахливих створінь»:

— Якщо у цьому будинку є привид, я можу спробувати його зловити.

Із темного кутка поміж полицями з книжками вигулькнув чоловік і прошепотів:

— Вибач за гамір.

— Не хвилюйся, — відповіла Каліпсо, — Джулія вже пішла.

Чоловік притулився спиною до стіни, обережно визирнув через вітрину на площу й зітхнув:

— Як вона тобі? Спокійна?

— Не дуже. Здається, я її трішки налякала. Я сказала їй усе так, як ти мене навчив, хоча я особисто не можу з цим погодитися.

— Вибач, але треба було зробити так, щоб вона не відволікалася від головного. Це було б невчасно.

Чоловік витяг із кишені книжку під назвою «Допитливий мандрівник. Путівник по Кілмор-Кову та його околицях».

— Можливо, ти маєш рацію, — усміхнулася продавчиня й поклала ключі на прилавок. — Але, здається, що зрештою ми викликали в неї ще більші підозри.

— У путівнику мав бути аркуш із нотатками.

— Гадаю, його забрала вчора Джулія, коли розгорнула книжку.

— Ти знаєш, що там було написано?

— Якісь нотатки. Твої або… когось із твоїх друзів.

— Зроби мені ласку, ніяких імен!

Жінка реготнула:

— Чому це? Боїшся, що нас хтось підслуховує?

— Хтозна.

— У тебе вже паранойя…

— Можливо, — чоловік знову визирнув на вулицю. — То вона вже точно пішла?

Каліпсо кивнула, пройшла вглиб книгарні, зайшла до підсобки і вже звідти крикнула:

— Вона чимдуж мчить скелею на велосипеді додому. Їсти хочеш?

— Небезпечна та скеля, дуже небезпечна… — пробурмотів чоловік.

Знову запхав путівник собі в кишеню:

— Та ні, дякую. Мені вже час іти.

— Куди?

— Яка ж ти допитлива, Каліпсо! Завжди такою була!

— Звичайно, адже ти ніколи мені нічого не розказуєш! Мовчиш, приховуєш, що…

Та коли вона знову повернулася до зали книгарні, то побачила, що там було порожньо.

Дзвіночок над вхідними дверима навіть не дзенькнув.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

За вхідними дверима мерії починався довгий, дещо з нахилом коридор, у самому кінці якого виднілося світло. Двері самі зачинилися позаду хлопця під дією сучасного механічного важеля. На стелі дзижчали бридкі неонові лампи, ніби комахи, що зав’язли в меді. У кінці коридора стіну прикрашав великий портрет у позолоченій рамі. Рік намагався розгледіти риси обличчя особи, зображеної на потьмянілій від часу картині, коли почув шерхіт газети й хрипкий голос, що звертався до нього:

— Сюди, будь ласка!

Хлопець підійшов до чоловіка, який сидів перед здоровенним увімкненим вентилятором, а на колінах тримав згорнуту газету. На письмовому столі перед ним лежав стос перфорованих білих аркушів. На стінах висіло кілька старих картин, у кутку стояв архівний каталог з картками. Завершували інтер’єр пара потертих шкіряних крісел та двері з латунною табличкою:

АРХІВ КІЛМОР-КОВА

СТОРОННІМ ОСОБАМ

ВХІД ЗАБОРОНЕНО

На ручці дверей висіла ще одна табличка, яка попереджувала про наявність механічних механізмів та закликала до обережності.

— Чим я можу тобі допомогти? — запитав чоловік.

Одягнений він був у сірі вовняні штани та біло-червону смугасту сорочку. Від прохолодного повітря, що йшло від вентилятора, його довгі, як у китобоя, бакенбарди легенько тріпотіли.

Рік назвався, простягнувши Фредові Сонькові руку для привітання.

— Отець Фенікс сказав, що можна запитати у Вас…

Хлопець почав пояснювати, у чому полягало його прохання, а Фред тим часом задоволено погладжував свої бакенбарди.

— Овва, оце так дослідження! Підпиши мені ось цей документ, будь ласка.

Щоб дотягнутися до столу, Рікові довелося стати навшпиньки.

— Що саме ти хотів би дізнатися про родину Мурів? — запитав Фред Сонько, забираючи в Ріка підписаний документ та наближаючись до каталога.

Пробіг пальцем по кількох шухлядках, відчинив дві-три, витяг звідти десяток перфорованих карток і проглянув їх проти світла:

— Чудово! Мають бути в чудовому стані. Ну, то що?

— Я… я й сам не знаю. На ваш розсуд.

— Чудово. Хвилинку терпіння, будь ласка.

Фред Сонько зник в архіві. Рік почув, як він насвистує, потім його свист потонув у гучному гуркоті, схожому на звук від здоровенної друкувальної машини, що супроводжувався скреготінням та деренчанням, характерним для роботи підйомних механізмів. Через кілька хвилин Фредове посвистування переросло в засапане хрипіння, яке раз у раз переривалося прокльонами.

Зацікавлений звуками, Рік не втримався й зазирнув до сусідньої кімнати архіву. Те, що він там побачив, змусило його роззявити рота від здивування. Усю кімнату займала якась дивна металева машина з численними важелями, кнопками, трубами та канавками. Фред Сонько вставляв перфоровані картки, які попередньо взяв із каталога, у щось на зразок щілини, а та затягувала їх усередину.

— Ой, ну звичайно! — згодом вигукнув Фред і знову почав насвистувати. Транспортна стрічка підвезла йому кілька аркушів, що поблискували від ще не висохлого чорнила. Коли, узявши папери, Сонько рушив назад до кімнати, де на нього чекав Рік, хлопець швиденько повернувся на своє місце.

— Готово! — вигукнув Фред, помахуючи аркушами перед вентилятором, щоб вони швидше висохли. — Бачив, який механізм? Не минуло й п’яти хвилин, як Стара Сова видала мені все, що є в наших архівах.

Він поклав перфоровані картки на місце до каталога і вручив Рікові результати своєї роботи.

— А ще насмілюються називати мене Соньком!

Рік краєм ока глянув на те, що тримав у руках. То був довжелезний перелік усіх пращурів родини Мурів, хтозна, до якого коліна і в якому столітті. Ледве стримуючи хвилювання, він одразу взявся шукати імена тих двох, що насамперед його цікавили.

Мерія Кілмор-Кова

Архів реєстрації актів громадянського стану

Реєстр даних про резиденцію та інші архівні дані

1) Мур, Улісс, народився у м. Единбург (Шотландія). 63 роки. Одружений із Саурі Пенелопою, імовірно помер (випадкове падіння із Солоної скелі).

2) Мур, Саурі, Пенелопа, народилася у м. Венеція (Італія). 57 років. Одружена з Муром Уліссом, імовірно померла (випадкове падіння із Солоної скелі).

Громадянський стан: в очікуванні офіційного визнання смерті.

Нащадки або інші родичі до шостого коліна: немає.

Виконавець заповіту: Нестор Мак Дуґлас.

Фред зацікавлено зазирнув у папери через його плече і зауважив:

— Із тією скелею треба бути обережними, хіба не так?

Потім пояснив, чому там вказано «в очікуванні офіційного визнання смерті».

— Закон такий: якщо тіла людини не знайшли, має минути принаймні десять років, перш ніж її буде офіційно визнано мертвою.

— То їхні тіла не знайшли?

— Їх забрало море.

— Отже, офіційно… вони не померли?

— Скажімо, наш архів дуже скрупульозний, але… із Солоною скелею жарти погані. Напевне, їхні тіла віднесло далеко від берега, а потім… їх з’їли риби. Кепська справа!

Рік подумав про свого тата, про сильні морські течії, а потім — про Манфреда, який упав із тієї самої скелі, але вижив.

— Море теж інколи може схибити.

— Авжеж! Не то що Стара Сова! За тридцять років, що я тут працюю, жодного разу не помилилася! Хіба що так дивно друкує літеру «д», звичайно. Але я гадаю, що то такий своєрідний авторський знак майстра.

— Як це?

— Це один із останніх механізмів, створених Дедалусом. Пам’ятаєш годинникаря, що кілька років тому безслідно зник?

На якусь мить у Ріка аж дихання перехопило від несподіванки.

— Ви хочете сказати, що в архіві Кілмор-Кова є машина, яку виготовив Пітер?

— Звичайно. Стара Сова! Вона перебирає всі акти архіву, знаходить потрібний — ані аркуша не загубить! Справжня перлина механіки та первинного друку! Куди там комп’ютерам та іншим електронним вигадкам! Сова працює на шестернях та пружинах, навіть у темряві й без електричного живлення.

Рік уже іншими очима, у яких читалася повага, поглянув на аркуші у своїх руках і запитав:

— Можна мені зробити ще один запит?

Знадвору здалеку долинув звук дзвонів церкви Святого Якова, які видзвонювали час.

— Хм, якщо по правді, нам би вже слід було зачинятися, але… в цьому випадку можу зробити виняток, якщо йдеться про щось нескладне. Кого ти збираєшся шукати?

— Пітера Дедалуса, — відповів Рік і усміхнувся.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джулія із сумнівом поглянула на брата:

— Ти впевнений, що саме зараз це треба робити? Адже нам скоро слід вирушати.

— Я вже майже закінчив, — відповів Джейсон серйозно. — Роблю те, що написано на сторінці 65.

На якусь мить Джулія справді завагалася: може, і дійсно варто перевірити те, що там написано: намазати яєчним білком усі двері в будинку та розсипати борошно в коридорі. Але врешті вирішила зупинити брата простішим і більш дієвим способом:

— От мама тобі дасть прочухана!

Джейсон заперечно похитав головою:

— Вона навіть не помітить. До того ж ми повернемося раніше за неї і встигнемо прибрати усі пастки, перш ніж вона зверне на них увагу.

«Пастки для привидів», — додала подумки Джулія. Ось що розставляв по будинку Джейсон.

— А Нестор? Нестор що скаже?

— Не хвилюйся. Він погодився.

Джейсон закінчив намазувати білком двері ванної кімнати, потім підійшов до сестри й вирвав у неї волосину.

— Ой-ой! Ти що?!

— Мені потрібна довга, — пояснив він. Уставив волосину між дверима й намазаним білком одвірком та із задоволенням оглянув свою роботу:

— Ось так! Бездоганна пастка для привидів!

— Джейсоне, я думаю, що…

— Стій! Інакше нам ніколи не вдасться отримати його відбитки!

Він показав на тонесенький шар борошна на підлозі, який, якщо вірити написаному в «Довіднику жахливих створінь», мав служити для того, щоб на ньому залишилися сліди привида.

— Ну тебе! Роби, як тобі заманеться! — увірвався терпець Джулії, і вона переступила через борошно. — Але спускайся негайно! Щойно з’явиться Рік, треба вирушати.

— Даси мені ще кілька твоїх волосин?

Невдовзі до вілли Арго під’їхав Рік, відчепив з керма подарований батьком годинник і підійшов до Джулії. Та стояла, задумливо поглядаючи на сходи, які вели зі скелі до моря.

— Усе добре?

Вона повернулася. Їй подобалося, що Рік помічає її настрій.

— Джейсон ще нагорі, готує пастки для привидів, — повідомила вона похмуро. — Він нарешті повірив у те, що колишній власник вілли помер, і тепер переконаний, що будинком блукає його привид, а разом із ним — і привид Пенелопи.

— Он як? Цікава думка, — відповів Рік.

Джулія рушила на веранду, Рік — за нею. Вони пройшли повз статую рибачки, що закидала сітку. Через скляні стіни всередину лилося приємне тепло. Чудова погода для відпочинку на пляжі, якби не треба було мандрувати в часі на кілька століть назад!

— Хтозна, яку погоду ми застанемо у Венеції, — пробурмотів Рік.

— Хтозна, чи нам взагалі вдасться потрапити до Венеції, — додала Джулія.

— Ще одна цікава думка.

Коли вони зайшли до кухні, дівчина показала Рікові речі, які вони знайшли в скрині, і поклала на тарілку його порцію тушкованого м’яса з овочами.

— Вже холодне, але…

— Не хвилюйся, саме те, що треба! Доброго дня, Несторе!

— Вітаю, Ріку!

— Я тут недавно дізнався, що ваше прізвище — Мак Дуґлас!

— Он як! — старий садівник підійшов до мийки, мовчки набрав води в зелену поливалку і, не промовивши жодного слова, вийшов надвір.

— Що сталося? Він образився?

Джулія стенула плечима.

— Гадаю, його не дуже потішило те, що робить Джейсон на другому поверсі: чіпляє волосини, щоб упіймати привидів, розсипає графітний порошок по поверхні дзеркал та…

— Графітний порошок?

— У довіднику Джейсона написано: якщо привид загляне у дзеркало, то на поверхні, покритій графітовим пилом, залишиться його відображення. А тому він подрібнив на порох усі прості олівці, які знайшов удома, й обсипав графітовим порошком дзеркальні двері кабінету Улісса Мура.

— До речі, про Улісса Мура. Я дещо дізнався в місті…

Рік показав Джулії аркуші, які йому дав Фред Сонько, і пояснив, звідки вони в нього.

— Перші — то перелік усіх Мурів. Можливо, має сенс порівняти цей список з портретами, розвішаними вздовж сходів. А ось останній аркуш — це результати пошуку щодо Пітера Дедалуса, який Фред Сонько зробив за моїм проханням.

— І що це значить?

— Ми теж не второпали.

На аркуші, що містив інформацію про Пітера Дедалуса, значилося:

«Вибачте, але ця машина не має необхідних повноважень для надання інформації про особу, яку Ви розшукуєте. Якщо Ви хочете встановити з нею зв’язок, можете це зробити, скориставшись правильним ключем і написавши: ДЕДА. Щоб уникнути неприємних непорозумінь, нагадуємо, що правильний ключ — не той, що внизу.»

— Ми з Фредом Соньком спробували написати «ДЕДА» замість «ДЕДАЛУС», але все одно нічого не вийшло, — пояснив Рік.

Вони піднялися сходами на другий поверх, щоб повідомити Джейсонові новини. Рік розповів близнюкам ще й про мавзолей, тобто родинну гробницю на пагорбі, де було поховано усіх Мурів.

— Хочу піти перевірити, чи той мавзолей і справді існує, але…

— Місія до Венеції значно важливіша, — закінчила за нього Джулія, погрозливо зиркнувши на брата. — І навіть не думай ще на щось відволіктися!

Дружна трійця спустилася на перший поверх, щоб попрощатися із Нестором, а потім зібрала речі, розкладені в кухні, спершу перевіривши, чи тут є все необхідне для подорожі.

Джулія витягла з кишені штанів чотири ключі від Дверей Часу і промовила:

— Від імені Лицарів Кілмор-Кова… час вирушати!

Клац. Клац. Клац. Клац.

Чотири ключі відкрили замки пошкрябаних та почорнілих Дверей Часу.

З того боку дверей потягнуло холодом.

Джейсон першим зробив крок уперед. Цього разу замість недопалків свічок він мав при собі електричний ліхтарик. Увімкнувши його, хлопець освітив прохід, що вів до круглої кімнати.

— Цікаво, туди просочилося хоч трішки світла? — пробурмотів про себе Рік, ідучи слідом з рюкзаком та мотком мотузки.

Останньою мовчки зайшла Джулія. Озирнулася, щоб попрощатися із Нестором, який їй підбадьорливо усміхався:

— Глядіть там, обережно, добре?

— Добре, — пообіцяла дівчинка.

— А якщо не знайдете Пітера, негайно повертайтеся!

— Буде зроблено.

Джейсон зупинився посеред кімнати з чотирма виходами. Один вів до вілли Арго, другий — униз; третій і четвертий, якщо вірити написаному в пергаменті, вели до смерті.

— На смерть із четвірки тоді підуть двоє, а з чотирьох один тебе поведе вниз… — повторив Джейсон, і по спині в нього пробіг холодок.

Світло ліхтарика мерехтіло в темряві, освітлюючи масивне кам’яне склепіння стелі з висіченими на ньому фігурками тварин: риб, метеликів, биків, а над виходом, що вів до вілли Арго, — фігуркою альбатроса.

Позаду трьох друзів почувся голос Нестора, який востаннє крикнув їм на прощання з порога:

— Музика, дітвора! Пам’ятайте, що Пітер був затятим меломаном! Можливо, вам це стане у пригоді… Діти?! Ви мене чуєте?

Але Рік, Джейсон та Джулія уже не змогли йому відповісти. Сильний протяг раптом шугонув уздовж сходів вілли Арго, і Нестор, опинившись у нього на шляху, похитнувся і ледве не впав. Щоб утриматися на ногах, він відпустив ручку.

З глухим грюкотом Двері Часу зачинилися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Несподівано Джейсон зупинився.

— Що ти сказав? — перепитала сестра.

— Нічого я не казав.

— І я нічого.

Хлопець стенув плечима і рушив далі.

Свій другий спуск до грота Джулія, Джейсон та Рік здійснили в повному мовчанні. Кожен добре пам’ятав, що сталося на тих сходах два дні тому, коли їхні свічки мерехтіли, готові погаснути в будь-яку мить і залишити їх у цілковитій темряві. Діти обережно пройшли крихкими сходинками, пролізли під камінням, яке обвалилося, закривши частину проходу, перестрибнули через яму, в яку Джейсон раніше кидав глиняні кульки, і нарешті дісталися печери з ринвою.

Рік, пригадавши, що сталося минулого разу, запитав:

— Ми його прихопили із собою?

— Звичайно, — відповіла Джулія, показуючи йому затріпаний «Словник забутих мов». Потім підійшла до люка ринви, як і тоді, першою прослизнула всередину, а за нею слідом — брат та Рік.

Через мить усі троє опинилися в підземному гроті.

Удень, без світла тисячі комашок-світлячків, грот виглядав інакше, ніж тоді, коли вони побачили його вперше. З його стелі всередину пробивалися сонячні промені, розписуючи пляж яскравими колами та створюючи щось на зразок лісу з тоненьких світлових колон, на яких, як здавалося, трималася стеля грота. Вирубані в скелі похилі стіни вигиналися над їхніми головами, неначе перевернутий таз. Світло електричного ліхтарика Джейсона мерехтіло, блукаючи по їхній поверхні.

Друзі почули за собою звук від падіння каменя, потім запанувала тиша.

— Вона ще гарніша, аніж я її собі пам’ятала, — пробурмотіла Джулія, а її серце закалатало від захвату.

«Метіда» стояла на цьому боці грота, надійно пришвартована до дерев’яного причалу. Її граційний корпус із досконалими античними формами легенько похитувався на воді.

Друзі підійшли до причалу. Із грот-щогли все ще звисали канати, за які Рік минулого разу вхопився щосили, щоб його не знесло за борт, а весла були саме там, де вони з Джулією їх залишили.

Джулія провела рукою по грецьких літерах, з яких складалася назва корабля, потім поглянула на друзів:

— Ну, то що? Піднімаймося на борт?

Вони закинули рюкзаки, перестрибнули з причалу на палубу. Як і минулого разу, рушили до єдиної каюти на борту і знайшли там свій старий одяг.

Рік нахилився, доторкнувся до нього. Одяг був сухий. Вони вирішили скласти його до однієї зі скринь, поряд поклали рюкзаки.

На столі в каюті лежала закрита книга.

— Бортовий журнал, залишений останнім капітаном корабля, — пробурмотів Рік, тепер уже іншими очима дивлячись на книгу в чорній шкіряній обкладинці.

— Ти хотів сказати: передостаннім, — пожартував Джейсон.

Дістав із рюкзака ручку і написав власне ім’я на наступній чистій сторінці журналу:

Я, Джейсон Ковенент, разом із моєю сестрою Джулією та моїм другом Ріком знову беру на себе керування «Метідою». Настав час вийти в море. Пора вирушати в нове плавання.

Друзі наблизилися до лебідки й узялися піднімати якір.

«Метіда» повільно відійшла від причалу і завмерла на середині грота, ніби чекаючи наказів щодо нової мети подорожі.

На протилежному боці водного дзеркала виднілися двері з масивним кам’яним одвірком, за якими починалися вузькі сходинки, покриті водоростями та мушлями.

— Що тепер робитимемо, Джейсоне? — запитала сестра. — Берімося за весла?

— Гадаю, що ні, — пробурмотів юний капітан. Він вийняв із кишені штанів щоденник Улісса Мура, навмання розгорнув його і прочитав:

…як і всі інші палаци, цей побудовано на сотнях дубових паль, забитих у мул. Саме мул захищає палі від руйнівної дії води та паразитів. На ринковій площі є «горбань», що приносить удачу. Звідти видно гондоли, вони стрімко рухаються вздовж Великого Каналу. Прогулюються дами у своїх чудових сукнях, корсети яких виготовлені з китового вуса…

Глибоко зітхнувши, Джейсон знову поклав щоденника до кишені, взявся руками за штурвал.

— Венеція, XVIII століття, — промовив він.

І заплющив очі.

Через мить він їх розплющив, — принаймні так йому здавалося, — коли навколо корабля почав дути вітер. «Метіда» рушила, розвернувшись носом до протилежного берега.

— Джейсоне! — крикнула Джулія, коли вітер посилився.

Ліхтарики друзів замиготіли, врешті вимкнулися всі одночасно. Вітер поступово набирав силу, від чого їх почало обдавати бризками води від хвиль, що билися об борт корабля. Фотоапарат вибухнув, його розірвало на тисячі частинок.

— Джейсоне! — знову вигукнула сестра, ховаючись в обіймах Ріка.

Хлопець заворожено спостерігав за тим, як усе навколо в гроті — всі його частини — починає рухатися, перемішуватися, як барви на картині художника: колони світла розпливаються, морська вода, розтривожена вітром, розсіюється на дрібні бризки, перетворюючись на туман, а сам вітер дме велично й потужно.

Ніс «Метіди» рвучко задрався догори, а потім опустився на воду, розрізавши морську поверхню навпіл.

— Уперед! — вигукнув Рік і повернувся, щоб глянути на Джейсона.

Але Джейсон бачив лише море… Не маленьку водну гладінь грота, а відкрите, безмежне море, над яким клубочилися похмурі грозові хмари. Море, над яким сонце одночасно сходило й заходило, а барви невпинно перемішувалися і змінювалися. Море, у якому жили гігантські істоти, що кублилися на його дні. Первозданне море. Море, що співало.

Джейсон міцніше стиснув штурвал руками й усвідомив, що він — частка того співу. Він збагнув, що той спів розчинився у воді, а з води розійшовся навсібіч і проник в усі живі істоти, що інстинктивно відгукувалися на нього, як на поклик. Поклик моря.

І побачив інші кораблі, які рухалися їм назустріч, помітив людей на палубах суден, що урочисто з ним віталися.

Потім кораблі, які він бачив, — або йому здавалося, що він їх бачив, — кудись поділися, зникнувши у срібних морських бризках, і коли Джейсон знову розплющив очі, судно вже стояло на протилежному боці грота.

У понеділок після обіду в перукарському салоні Кілмор-Кова, як завжди, було гамірно. Обидві вивіски Ґвендаліни Майнофф коливалися під поривами вітру, водночас як кілька місцевих жіночок, умостившись у зручних кріслах, весело перемовлялися.

— Ви чули? — раптом вигукнула міс Біґлз, над зачіскою якої саме чаклувала перукарка і чиїм майстерним рукам відвідувачка беззастережно довіряла. — Кажуть, що до міста прибули новосельці!

— Справді? — відгукнулася Ґвендаліна. Дівчина зрозуміла, що її клієнтці кортить попліткувати, а тому зменшила рівень потужності фена. — Ви маєте на увазі родину, що переїхала із Лондона?

— Та ні! Ті ж бо переїхали ще минулого тижня. А сьогодні прибув якийсь чоловік — так мені сказали.

— Як сьогодні? — втрутилася в розмову друга клієнтка салону краси, намагаючись перекричати шум свого електричного ковпака для перманентної завивки. То була пані Боуен, прискіплива дружина містечкового лікаря. — Хто ще приїхав до нашого міста?

— От тобі й на! — пробурчала міс Біґлз, закочуючи очі під лоба. — Ви що, справді нічого не чули?

— Сказати по правді, я щось таке чула, — промовила Ґвендаліна, обережно повертаючи міс Біґлз обличчям до дзеркала. — Здається, новоприбулий зупинився в готелі «На всіх вітрах»?

— У тій старій, смердючій дірі? — сплеснула руками Една Боуен і трішечки підняла над головою ковпак, від чого стала схожою на астронавта. — От бідолаха! Тікатиме звідти, як обпечений!

— А мені сказали, що той чоловік дуже видний. Високий, елегантно вбраний, у картатому капелюсі.

— Якби ще й молодий! — пожартувала Ґвендаліна, й обидві клієнтки на це хитрувато посміхнулися.

Але тема розмови виявилася занадто цікавою, щоб обмежитися кількома жартами. Троє жінок у найменших подробицях обговорили все, що їм було відомо про незнайомця, а чого не знали — додумали завдяки власній логіці та фантазії. Через чверть години жвавого обговорення з’ясували, що загадковий новоприбулий приїхав на дуже великій машині, можливо, навіть на отому «крутому» американському пікапі.

— Та ви що! — вигукнула пані Боуен, яка з великою недовірою ставилася до слів міс Біґлз, що, на її думку, не мала жодного уявлення про те, який вигляд має американська машина. — Щось мені не віриться! Звідки йому тут узятися? Ніяких пікапів у нашому місті я не бачила. А ти, Ґвендаліно?

Два вечори тому перукарка бачила здоровенну чорну спортивну автівку, припарковану саме біля будинку міс Біґлз.

Клеопатра Біґлз невимушено розсміялася:

— Звичайно, може бути! Напевне, то була машина водія пані Ньютон, коли вона заїжджала до мене…

— Он як! А з якого приводу пані Ньютон до вас заїжджала?

— Знаєте, я щось не пригадую… — відповіла міс Біґлз ангельським голоском. — Було вже геть пізно і… до того ж періщив дощ, і Марк Аврелій так рознервувався! Він, бідненький, дуже боїться блискавки!

Трійця знову застрекотіла, аж поки до салону не зайшла третя клієнтка.

— Ох, і ранок у мене видався із тими дітлахами! У тебе буде час на мене, Ґвен? — запитала вчителька Стелла.

Ґвендаліна зиркнула на годинника й зітхнула. Якщо і надалі всім клієнткам так кортітиме побазікати, то вона сьогодні точно до вечора не вправиться.

— Звичайно, міс Стелло, присядьте, будь ласка!

— Чудово!

— А скажи-но мені, Стелло, ти чула щось про нового пана, який приїхав до Кілмор-Кова? — швиденько поцікавилася пані Боуен, перш ніж решта встигла розкрити рота.

Учителька всілася поряд із нею.

— Ні, а хто саме?

Міс Біґлз хутко випалила:

— Кажуть, що в нього якась здоровенна машина!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік, Джейсон та Джулія зійшли з «Метіди» й рушили нагору сходами до дверей, на кам’яній плиті над якими були вирізьблені три черепахи. Штовхнули двері й опинилися на якомусь тихому подвір’ї. Воно було з усіх боків оточене стінами будівлі, а прямо посередині виднівся шестигранний колодязь. Уздовж однієї зі стін тяглася крита галерея, прикрашена невеличкими арками, до неї вели кам’яні сходи без поручнів.

— Ви думаєте, ми вже у Венеції? — запитала Джулія.

— Гадаю, що так, — пробурмотів Рік.

Друзі ще якусь мить постояли біля Дверей Часу, аби переконатися, що на подвір’ї нікого немає. Але не побачили ані душі.

Двері Часу за їхніми спинами важко було навіть помітити. Вони ховалися у кам’яній арці, прикрашеній тріснутим медальйоном, і здавалися нічим не примітними дверима до підвалу чи комори. Рік спробував штовхнути їх, ті легко піддалися.

— Отже, можемо повернутися, — зауважив він.

Діти наблизилися до колодязя, зазирнули вниз через ґрати, якими його було прикрито. Потім, призвичаївшись до нового середовища, почали прислухатися до звуків із вулиці: гамору людських голосів та плюскоту морського прибою.

Друзі вирішили піднятися сходами нагору, до галереї. Звідти вони побачили нескінченний ліс дахів, за яким виднілося море.

У палаці, у внутрішньому дворику якого вони опинилися, здавалося, вже давно ніхто не жив. Джулія підійшла до невеличкого балкона, яким закінчувалася галерея, визирнула й не стрималася від здивованого вигуку. Її зору відкрився величезний канал, яким снували судна з блискучими дерев’яними бортами та великими вітрилами найрізноманітніших кольорів. Ряди гребців дружно піднімали й опускали ліс весел, які зі сплеском занурювалися у воду. Гондольєри ритмічними рухами скеровували свої човни в потрібному напрямку, а ті просто таки летіли над водою. На зеленому острові біля протилежного берега каналу здіймалися до неба куполи церков та дзвіниці. Під балконом в обидва боки тягнулася оздоблена білим каменем набережна. Там було повно народу. Неподалік від їхнього будинку двоє волоцюг-жебраків — чоловік і жінка — вигравали на дудках, а їхній дресирований песик танцював під музику.

— Яка краса! — вигукнув Рік.

— Шкода, що наш фотоапарат не витримав подорожі, — зауважила Джулія.

Джейсон задоволено усміхнувся. Він зумів направити «Метіду» саме туди, куди йому було треба.

— Залишилося лише второпати, у якій частині Венеції ми опинилися, — промовив Рік.

Друзі накинули плащі й спустилися у двір. Підняли важкі засувки, якими було зачинено великі вхідні ворота, і вийшли на вулицю. Незважаючи на яскраве сонце, у повітрі віяло свіжістю, а небом пливли зграйки золотавих хмаринок.

Діти роззирнулися. З вулиці будинок не здавався таким уже занедбаним. Над вхідними дверима був прибитий затертий англійський прапор.

— Дім Кабото, мореплавців, — прочитав Джейсон у щоденнику Улісса Мура. — Джованні та його син Себастьян мандрували за дорученням короля Англії у пошуках морського шляху до Китаю.

— Так ось чим пояснюється англійський прапор, — сказала Джулія Рікові.

— Вони відкрили острів Ньюфаундленд та Канаду. Джованні зник під час своєї чергової експедиції, у ході якої досягнув берегів півострова Лабрадор. Зник безвісти…

— Прямо у стилі Улісса Мура!

— А оскільки у Себастьяна справи також ішли кепсько, поширилися чутки, що всій їхній родині наврочено.

— Ось вам і пояснення, чому їхнє житло порожнє.

Друзі звернули увагу на те, що перехожі, проходячи повз будинок Кабото, намагалися триматися від нього якомога далі.

На березі було людно. Вантажники несли плетені з лози кошики, повні риби, фруктів та імбиру. Тут були торговці птицею та співучими пташками. Між ними походжали чоловіки й жінки в масках — поважно й гордовито, у вишуканому одязі, оздобленому пишними ажурними крайками та мереживом.

Джейсон розгорнув на білому піску мапу Венеції, намагаючись зрозуміти, в якій частині міста вони опинилися. Він знайшов на ній Дім Кабото на Замковій вулиці, неподалік від Арсеналу — величезної корабельні, де венеціанці будували свої кораблі. Отже, праворуч від них розташована головна площа міста — площа Святого Марка, над якою підносились до неба купол собору та дзвіниця. А ліворуч — причал, морський порт Венеції.

— Якщо в цьому місті є центр, то він десь отут, — ткнув пальцем Джейсон.

— Ти гадаєш, що саме там краще шукати годинникаря?

— Запитаймо у когось, — запропонувала Джулія. — У перехожих або он у тих волоцюг із собакою.

— І що ми в них запитаємо? Де живе Пітер Дедалус?

— Для початку можемо просто поцікавитися, чи є у місті годинникарі.

— Ух ти! — вигукнув Рік, вийнявши з рюкзака свій годинник. — Працює!

— Як таке може бути?! А мій зупинився, як і минулого разу! — зауважила Джулія.

— Здається, годинники Пітера зроблені для того, щоб подорожувати в часі! — пояснив Рік, захоплено спостерігаючи за тим, як тоненькі стрілки рухаються по циферблату з білою совою в центрі.

— Аякже, куди там! — промовив Джейсон насмішкувато. — Саме тому він тобі його й продав!

— О, це мучо белло! — вигукнув хтось у них за плечима, змусивши їх підскочити від несподіванки. — Мучо белісимо!

То був один із волоцюг із собакою: високий хлопець із такими світло-блакитними очима, що вони здавалися майже білими, з довгим волоссям, схованим під барвистою хустиною, одягнений у довге полатане дрантя.

— Яка чудова штука, мучо коштовна! — не вгамовувався незнайомець, широко посміхаючись беззубим ротом.

Рік поквапливо сховав годинника назад до рюкзака, а Джулія тим часом поцікавилася:

— Можна в тебе дещо спитати?

Волоцюга відступив на крок і кумедно вклонився:

— Авжеж, маленька синьйорито! Дон Дієго Валенте у твоєму повному розпорядженні.

— Чудово! Ми шукаємо… годинникаря.

— Кого?

— Годинникаря. Знаєш, ті майстри, що виготовляють годинники? — втрутився у розмову Джейсон. — Як отой «мучо белісимо», що ти бачив зараз. Години. Хвилини. Тік-так, тік-так.

— О, тік-так, тік-так, звичайно! — вигукнув волоцюга. — Годинники, машини часу! Так, друже! У Венеції повно машин часу.

— І де ми можемо їх знайти?

— Ходіть за мною! — вигукнув той, рушивши до своєї подружки із дресованим собакою.

— Дієґвіто! — покликав він її і щось додав незрозумілою мовою.

Дієґвіта — висока, міцна дівка, риси обличчя якої було важко розгледіти за брудом, а фігуру приховувало лахміття. До того ж від неї неприємно тхнуло.

Коли дівчина припинила свистіти на дудці, песик аж заскавчав від радості. То був рудий дворняга, якому жебраки прив’язали на шию кілька дзвіночків, а на голову начепили червоний капелюшок, і бідолашний собака його, вочевидь, дуже соромився.

— Чуєш, Дієґвіто? Наші аміґос шукають майстерню, де роблять машини часу! Зрозуміло?

Дієґвіта, здавалося, не лише зрозуміла, а навіть образилася на свого товариша через те, що той уважав її такою недоумкуватою. Між ними спалахнула гаряча суперечка, після якої вони вказали у напрямку набережної, що вела до площі Святого Марка.

— Спершу йдіть прямо, — пояснювала Дієґвіта, — потім пройдете під колонами, не посередині, бо це приносить мучо невдачу, і вийдете на площу Святого Марка. Там поглянете на башту. На ній є машина часу, велика і зовсім нова! Я впевнена, що вам мучо сподобається!

Дон Дієго Валенте її перебив:

— Та ні, Дієґвіто, золотко моє, вони ж бо шукають майстерні!

Та знову розлютилася:

— І що?! Шукають майстерні, а побачать ще й велику машину часу!

Тут і йому увірвався терпець:

— Але ж бо їм не потрібна велика машина часу!

І парочка знову почала сваритися. Згодом Дон Дієго заявив:

— Як дійдете до площі Святого Марка, там запитайте, як пройти до мосту Ріальто, а звідти — до провулка Годинникарів. Там знайдете машини часу, яких вашій душі забажається!

— Чудово, — промовила Джулія. Песик підбіг до неї, і вона його погладила між вухами. — Щиро дякую!

— Діоґо! Швидко ходи сюди!

Друзі рушили у вказаному напрямку.

— Бачиш, — звернулася Джулія до брата, — тепер ми знаємо, куди нам іти!

— Якраз туди, куди я і сам хотів.

— Помий руки негайно! — порадив їй Рік. — На тому собаці, напевно, сто болячок!

Морською затокою снували тисячі суден, щоб потім потрапити до Великого Каналу, який величезним змієм перетинав усе місто. Дійшовши до каналу Лігва, Джейсон, Джулія та Рік зайшли на розвідний міст і задивилися на одну гондолу, що граційно рухалася неподалік у напрямку одного із внутрішніх каналів міста. Сонячні промені заливали глазур, якою були оздоблені фасади будівель і колони, та золото, що вкривало бані церков, яскравим світлом, і це створювало навколо особливу чарівну атмосферу.

— Хтозна, чи в наш час тут так само, — промовив Рік, оглядаючись довкола.

Кожен із них поринув у власні думки, Рік із Джулією перейшли через міст, а Джейсон раптом завмер на місці.

— Джейсоне, ти йдеш чи ні?

— Вони зникли! — крикнув він, несподівано стривожившись. — Волоцюги зникли!

Джулія повернулася на край мосту:

— Ну, то й що? Напевне, пішли собі кудись.

— А я зачинив двері? Адже я вийшов останнім. Я зачинив двері, хіба ні? — не вгавав він.

— Хай йому грець!

Рік вирячив очі:

— Ні, мені здається, що ні, але… Ти що, думаєш…

Не змовляючись, вони втрьох кинулися назад до Дому Кабото. Добігли до дверей із англійським прапором, зайшли до двору.

— Не може бути! — вихопилося у Джейсона з відчаю. Назустріч їм, весело помахуючи хвостом, біг песик Діоґо.

— Скажіть мені, що вони ще тут, — пробурмотів він. — Можливо, нагорі…

Джулія нахилилася, щоб погладити собаку-танцюриста:

— Де твої господарі, га? Куди поділися?

— Немає їх тут! — вигукнув Рік через мить, швидко обнишпоривши все подвір’я.

Песик звільнився від обіймів дівчини і впевнено рушив до арки, під якою ховалися Двері Часу.

— Ні! Ні! Не може бути… — пробурмотів Джейсон.

— Вони вирушили до Кілмор-Кова!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нестор почувався втомленим і водночас стривоженим. Піднявся сходами і зупинився перед вкритими графітовим порошком дверима башточки. У дзеркалі промайнула якась тінь.

— Дітлахи вирушили в подорож, так і має бути! — пробурмотів садівник, прикривши двері. — Звісно, вони ще діти, але… такі спритні! Можливо, їм справді вдасться знайти Пітера. Врешті вони ж якось спромоглися відчинити двері його крамниці, куди ніхто з нас так і не зумів зайти… Перш ніж ота зруйнувала задню стіну, я хотів сказати. Хай там хоч як, але більше нікому. Решта померла, зникла, кудись поділася.

Нестор закашлявся.

— А може, я таки помиляюся… Можливо, немає жодного сенсу в тому, щоб шукати Пітера, — пирхнув він і похитав головою. — Що там за таємниця, яку він не схотів відкрити Облівії?! Знову та байка про Первинний Ключ? То лише легенда, не більше. Але, з іншого боку, яка ще таємниця могла змусити його втекти світ за очі, не прихопивши навіть Ключа Лева?

Старий садівник знову пригадав той день, коли вони отримали у міському поштовому відділенні коробку з ключами.

Він задумливо почухав підборіддя:

— Але мені слід було сказати їм дещо… Про Старий Дім…

Раптом унизу почувся гуркіт, ніби хтось хряснув дверима.

— Що таке, Дієґвіто? — вигукнув чийсь незнайомий голос біля сходів.

Нестор насторожився. Холодним протягом йому огорнуло ноги. Віконце в кімнаті в башті різко відчинилося.

— Дієго? Це нам що, сниться? — почувся жіночий голос.

Нестор, охоплений страхом, гарячково нишпорив руками в пошуках якоїсь зброї для самозахисту. Вхопив ціпок для прогулянок, що стирчав у вазі в кутку, і кульгаючи, рушив сходами вниз.

Одна сходинка. Друга.

(…)

— Поміркуймо спокійно, — наказав Рік близнюкам. — Криком тут нічим не допоможеш.

— А НІХТО Й НЕ КРИЧИТЬ! — репетував Джейсон, широкими кроками міряючи подвір’я.

— Що ти пропонуєш, Ріку? — запитала Джулія, яка тим часом знімала з шиї песика ненависні дзвіночки.

— Ми прибули до Венеції утрьох. А вони повернулися до Кілмор-Кова удвох. Так?

— Так.

— Це означає, що Двері Часу по той бік чекають на повернення ще одного мандрівника…

Джулія кивнула:

— Це як того разу, коли я повернулася із Єгипту. По той бік двері не відчинялися, аж поки не повернулися ви.

— ОДИН МАНДРІВНИК! — репетував Джейсон, — ЛИШЕ ОДИН! Шкода тільки, що нас троє! Як ми могли вчинити таку дурницю?!

Діоґо, переляканий його криками, загарчав.

Рік із Джулією перезирнулися.

— То що нам тепер робити? — пробурмотіла дівчина.

— Є лише один вихід. Один із нас має вирушити назад до вілли Арго з чотирма ключами, — промовив рудоволосий хлопець, — знайти тих двох і привести їх сюди. Тільки так ми зможемо всі повернутися до Кілмор-Кова.

— Так, звичайно! — вигукнув Джейсон. — Піти до вілли Арго, поговорити з ними, переконати їх пролізти підземним ходом, зійти на борт «Метіди», перетнути часову бурю, щоб повернутися назад у це століття й бути жебраками! Куди вже простіше!

— Ми повинні допомогти Несторові, — сказав Рік.

— Рік має рацію, нам треба розділитися, — додала Джулія.

Вона вийняла з кишені чотири ключі й запитала:

— Хто повернеться?

— Піду я, — запропонував Джейсон. — Це я накоїв, мені й виправляти помилку.

Перш ніж віддати йому ключі, Джулія завагалася:

— А якщо в тебе не вийде?

Рік простягнув руку за ключами:

— Піду я. Адже я один добре знаю Кілмор-Ков, та й сил у мене більше. Якщо доведеться… застосувати силу…

Джулія заперечно похитала головою:

— Ні, піду я. Не слід забувати, навіщо ми тут: щоб знайти Пітера Дедалуса. А розгадувати загадки у вас виходить значно краще, ніж у мене. До того ж я вже одного разу зуміла захистити віллу Арго разом із Нестором…

— Кидаймо жереб, — запропонував Джейсон.

— Як?

— Покладімо ключі ось тут, посередині… ось так…

Джулія поклала ключі на землю, Джейсон хутко їх підхопив і впевнено рушив до Дверей Часу.

— Добре! Жереб вирішив, що іду я.

— Джейсоне! Так нечесно!

— Не бійтеся! Я за вами повернуся! Зустрінемося перед заходом сонця, на цьому самому місці.

— Джейсоне, повернися негайно!

— Твій годинник працює, Ріку! Перед заходом сонця!

— Джейсоне, зупинися! — крикнув Рік.

Але Джейсон не зупинився. Він штовхнув двері і зник по той бік.

Рік безпорадно завмер посеред двору.

— Ефектний вихід, як у театрі! Нічого не скажеш! Зустрінемося на заході сонця, друзі… І що тепер?

Рік із Джулією залишилися самі у незнайомому місті, у передвечірній час, у Венеції XVIII століття. На якусь мить вони зніяковіло замовкли. Першою обізвалася Джулія:

— Гайда до мосту Ріальто шукати Дедалуса, а потім якомога швидше повернемося. Сподіваюся, що мій брат тим часом зуміє владнати справи по той бік…

— Згода, — кивнув Рік.

Він уважав, що зникнення Джейсона і те, що він тепер залишився наодинці з Джулією, ускладнювало справу.

Він і вона. Вони познайомилися лише два дні тому. Вона була дівчинкою. І дуже гарною.

— Що з тобою? — запитала Джулія.

— Зі мною? Та ні, нічого, — пробелькотів Рік. — Ходімо вже. А то тільки марнуємо час.

Його тон Джулії не сподобався. Рік без усякої причини несподівано спохмурнів і насупився. Він нічим більше не нагадував того уважного, дбайливого хлопця, яким вона його бачила протягом цих днів.

— Ну, вибач, що тобі тепер доведеться панькатися зі мною! Але ж це не я вирішила залишитися удвох із тобою у Венеції!

— Насправді мене це не дратує, — поспішив запевнити її Рік, — чесно! Просто я… я не звик. Не звик дружити з дівчатами.

Руде волосся Ріка грало на сонячному світлі всіма відтінками. Джулія не втрималася й зареготала:

— То це ти так знітився через те, що я дівчина?

— Я знітився не через те, що ти дівчина, — заперечив він і важко сковтнув. — Я знітився тому, що це — ти.

У Джулії було мало досвіду поводження із залицяльниками, але їй подумалося, що такими словами, напевне, можна змусити дівоче серце затріпотіти.

І її серденько справді затріпотіло.

Друзі вийшли з Дому Кабото, дійшли до мосту, а звідти рушили у напрямку площі Святого Марка. І весь цей час Діоґо весело підстрибував у них під ногами, задоволений тим, що його нарешті звільнили від ненависних дзвіночків.

— З усіх побачень, що в мене були, оце, напевне, найоригінальніше! — зауважила Джулія.

Рік почервонів, мов рак, але кроку не уповільнив.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли Джейсон пройшов через Двері Часу й потрапив до вілли Арго, у кімнаті з кам’яною стелею вже нікого не було. Хлопець обережно визирнув із-за шафи і почув голос волоцюги, що лунав із веранди:

— Гей, старий, не руш, пор фавор! Не руш, я тобі сказав! Мучо бене! То як, кажеш, називається ця хата?

Почулося якесь незрозуміле мугикання, потім верескливий голос Дієґвіти:

— Якщо ти не витягнеш кляпа йому з рота, як він тобі щось скаже?!

— Цить, Дієґвіто! Б’єн. Зараз я витягну тобі хустку з рота, але пообіцяй, що не будеш горланити. Ось так. То як називається ця хата?

Із жахом Джейсон упізнав голос Нестора, що напружено вимовив:

— Вілла Арго, дурнику…

— Вілла Арго Дурнику, — повторив Дон Дієго Валенте.

— Гарна, — сказала Дієґвіта. — Ця хата мучо гарна.

Джейсон скинув плащ і маленькими перебіжками почав просуватися до сходів. Він помітив, що меблі довкола пересунуто, ніби тут пройшлися пилососом, а потім забули розставити все на свої місця. Або як після запеклої боротьби…

— Я б вам порадив нічого тут не чіпати! — з погрозою промовив Нестор.

Діставшись сходів, Джейсон визирнув із-за дверей на веранду. Від побаченого в нього кров захолонула в жилах: волоцюги зв’язали Нестора занавіскою і всадили його на диван біля каміна. Нестор був весь розхристаний і змучений. А перед ним стояв Дон Дієго, який без хустки виглядав дещо привабливішим, але не позбавився свого бридкого іспанського акценту.

— Ця хата твоя?

— Ні, — відповів садівник.

Дієґвіта роздивлялася статую рибачки:

— Це твоя синьйорита?

— Ні! — заперечив Нестор, соваючись на дивані.

— Не руш, старий! — погрозливо обізвався Дон Дієго. — Ми зовсім не хотіли тобі зашкодити. Це ти першим напав на нас із ціпком! Але якщо хата не твоя, то що ти тут робиш?

— Я садівник, — розлючено гаркнув Нестор у відповідь.

— А твій хазяїн де?

— Скоро приїде.

— Б’єн. Тоді ми тут трішки посидимо й почекаємо на нього, — гигикнув Дон Дієго.

— Хто ви такі? Звідки, в дідька, взялися?

— Ми вуличні музиканти, — відповів хлопець. — Але бути в хаті мучо краще, аніж на вулиці!

— Це ми в якій частині Венеції зараз? — запитала Дієґвіта, виглядаючи у вікно.

— Це не Венеція! — пирхнув Нестор. — Ми в Англії!

— В Англії? Це десь у Венеції?

— О Боже! — вигукнув розлючений Нестор.

— Отаке! Цей синьйор каже щось незрозуміле. А ще я ніяк не можу второпати, як ми тут опинилися. І чому ті двері, через які ми увійшли, тепер не відчиняються.

Жебраки спробували було пояснити Несторові, що з ними трапилося, але так і не змогли нічого доладно викласти і, зрештою, вирішили, що їм таки поталанило.

— Така гарна хата, де повно дорогоцінних речей, — промовив Дон Дієго. — Забагато для одного старого!

— Що ти надумав робити, волоцюго?

— Подивлюся навколо. Вамос, Дієґвіто?

Джейсон сховався в тіні сходів за мить до появи волоцюг. Вони зупинилися неподалік і, як завжди, почали про щось гаряче сперечатись, а потім рушили нагору. Роздивляючись портрети, розвішані на стіні вздовж сходів, і ні на мить не припиняючи базікання, парочка зайшла до бібліотеки.

Джейсон прокрався на веранду, намагаючись рухатися якомога тихіше.

Нестор здивовано вирячився на нього:

— Що ти тут робиш? А ті двоє…

— Сталося непередбачуване, — прошепотів хлопець.

— Це я вже й сам уторопав! — садівник засовався на дивані. — Звільни мене від оцих пут!

Занавіска була міцно зав’язана.

— Зачекайте хвилинку, збігаю до кухні за ножем!

— Ой-ой-ой! — заверещала з другого поверху Дієґвіта.

Через мить почувся якийсь гуркіт.

— Це що на підлозі, борошно? Що за…

Незважаючи на ситуацію, Нестор не стримався від посмішки:

— Здається, вони натрапили на твої пастки для привидів.

— Ходімо, швидко! — шепнув Джейсон, допомагаючи Несторові підвестися.

— Ні! — заперечив той. — Не можна залишати будинок на них!

— То що ви пропонуєте?

— Не знаю. Може, зателефонувати… Ні, краще біжи до маяка й поклич Леонарда Мінаксо! — наказав садівник.

Хлопець кивнув.

— Поясни йому, що сталося, — продовжував Нестор. — Не бійся, можеш розказати йому все, як є. Він знає. Він із наших.

— Що саме він знає?

З другого поверху знову пролунав гуркіт.

— Джейсоне, будь ласка… біжи! Негайно!

Джейсон рушив до дверей веранди, але перш ніж вийти, ще раз обернувся:

— А Ви що робитимете?

— Намагатимуся їх відволікти й вивести з будинку. Спробуймо план голуба в колодязі… Так і скажеш Леонардо, він пояснить тобі, що це значить.

Джейсон відчинив двері й повторив:

— Голуб у колодязі. Зрозуміло.

— Біжи, швидше! — шепнув Нестор, почувши кроки жебраків на сходах.

Джейсон оббіг навколо будинку, щоб його не помітили. Серце шалено калатало у нього в грудях, а чотири ключі Дверей Часу дзенькали в кишені. Він прослизнув уздовж стіни й помітив велосипед Ріка, що стояв біля клумби.

З вілли Арго лунали нові крики. Дерева в парку, на відміну від гармидеру в будинку, здавалося, завмерли, навіть листя не шелестіло.

Важливо прослизнути непоміченим. Хлопець пригнувся біля дверей з кухні, виміряв на око відстань до Рікового велосипеда. Залишалося пробігти відкриту ділянку, вхопити велосипед, скочити на нього й домчати до воріт по вкритій галькою доріжці… Та чи вдасться це йому?

Раптом почувся різкий вереск Дієґвіти. Джейсон скористався цим, щоб рвонути вперед. За три секунди він уже був біля велосипеда, вхопився за кермо, перекинув ногу через сідло, швидким рухом ноги зігнув підпорну ніжку велосипеда. Щосили надавив на педалі. Велосипед Ріка піддавався важко, але, на щастя, йому таки вдалося зрушити його з місця. Джейсон шмигнув непоміченим на алею, що вела до виходу з парку, і без пригод доїхав до вхідних воріт. Проскочив між двома мармуровими колонами, прикрашеними зверху двома кам’яними кулями, і помчав щодуху вниз дорогою, що вела до підніжжя скелі. Побачив маяк на протилежному боці бухти: смугастий біло-синій стовпчик, оточений морем… І зрозумів, що часу в нього обмаль.

Після того як чемний незнайомець залишив Манфреда разом із машиною на верхівці схилу, водій почав спускатися на своєму «багі», час від часу тиснувши на гальмо, щоб краще вписатися в поворот. Більшу частину шляху він їхав, проклинаючи все на світі, включаючи самого себе, та перехиляючись усім тілом то на один, то на інший край машини, як на парусній яхті — для кращої рівноваги.

Коли Манфред нарешті дістався міста, він видихнув із полегшенням і скерував «багі» до таверни на пляжі. Біля входу таверни він зупинив свій пустельний всюдихід і вилаявся. Водій лаявся без упину ще з учорашнього дня, відтоді, як побачив, що йому прокололи колеса мотоцикла. Тож він пішки дійшов до оселі Облівії Ньютон, — навпростець, через поля, — а дійшовши, згадав, що ключа від будинку в нього із собою немає, був лише ключ від гаража.

На жаль, автопарк пані Ньютон значно порідшав: зникла спортивна автівка, яка суботньої ночі впала зі скелі в море, у неділю спортивний мотоцикл позбавили коліс, тепер залишався лише пустельний «багі» та візок для впрягання коней, який Облівія якось купила на хвилі захоплення кінним спортом, яке в неї швидко минуло.

Манфред переночував у гаражі, продлубався весь ранок, намагаючись причепити візок до «багі», і нарешті йому це таки вдалося. Та оскільки ключа від воріт у нього теж не було, довелося виїжджати з помістя Облівії Ньютон якимись польовими дорогами та сторчаками, а тому до Будинку Дзеркал він дістався лише в обід.

На щастя, Облівія Ньютон ще не повернулася зі своєї подорожі по той бік дверей.

Бульдозер компанії «ЦИКЛОПИ і Ко» так і стояв серед двору, небезпечно нахилившись уперед. Спортивний мотоцикл Облівії виднівся неподалік, шини обох коліс геть спущені. Манфред якось підняв мотоцикл на візок, міцно прив’язав його і вирушив на «багі» до Кілмор-Кова в пошуках автосервіса.

До міської таверни «Морський вовк» вели дерев’яні, присипані піском сходи. У залі було темно, як у череві кита. Манфред знайшов вільний столик, усівся й поглянув на годинника. Уже за першу. Таверна була напівпорожньою: кілька відвідувачів та декілька хлопчаків, які скупчилися перед єдиним автоматом для відеоігор у протилежному кінці зали.

Манфред ненавидів хлопчаків, адже всі вони нагадували йому тих шмаркачів із вілли Арго, яких би він із великим задоволенням поскидав зі скелі в море.

— З яких країв до нас прибули? — поцікавився хазяїн таверни. Провів вологим рушником по поверхні стола, вдаючи, що витирає бруд, який уже в’ївся у неї за багато років.

— Здалеку, — відповів Манфред, протираючи скельця сонячних окулярів, дужка яких була перемотана скотчем.

— А вам відомо, чому скотч так називається? Тому що його вперше ввели у продаж у 1929 році у картатій упаковці, що нагадувала традиційний шотландський кільт. У ті часи його називали шотландською стрічкою.

— А в наш час ним перемотують поламані окуляри.

Господар таверни збагнув, що відвідувач не в гуморі, й запитав:

— Що вам принести?

— Смажені сардельки та склянку яблучного соку без льоду.

— Чудово, — промовив господар, закинувши рушника на плече. — Велику склянку чи маленьку?

— Велику.

Хазяїн зайшов за стійку і зник за дверима кухні, звідки згодом долинув смачний запах смажених сардельок.

Манфред якраз відкусив перший шматок від сардельки, коли до таверни зайшов чоловік у смугастій біло-червоній сорочці, сірих вовняних штанях, з бакенбардами, як у китобоя, і гукнув:

— Чиє то одоробло серед дороги?

Мафред відчув, як від гніву кров запульсувала у нього в скронях, і буркнув з повним ротом:

— Моє.

— Ой, вибачте, — поспішив виправдатися незнайомець. — Я подумав, що то когось із хлопців.

Манфред змусив себе заспокоїтися й запитав:

— Де я можу в цьому місті знайти автомайстерню?

— А що вам треба зробити?

— Замінити колеса мотоцикла.

— Якого мотоцикла? — незнайомець визирнув надвір. — Оце так мотоцикл! Нічого собі! Якщо зачекаєте хвилинку, поки я чогось перехоплю швиденько, я потім відвезу вас до мого двоюрідного брата. Він чоботар, але ремонтує переважно машини.

— Добре, — кивнув Манфред, дожовуючи другу сардельку.

Чоловік зробив замовлення й, сідаючи за сусідній столик, потиснув йому руку.

— Дуже приємно, Фред Ґудтейст. Але в місті мене кличуть Фред Сонько.

Манфред відповів помахом руки:

— Манфред. У місті мене ніхто ніяк не кличе.

— Вдалий жарт! — зареготав Фред Сонько. — Це звідки?

— З мого власного запасу природженого жартівника, — відповів Манфред, замовляючи собі другу велику склянку яблучного соку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік із Джулією швидким кроком прямували вздовж берега, аж поки не дійшли до причалу Святого Захарія, де було безліч гондол та кораблів. Діоґо гордовито біг слідом.

Друзі мимоволі замилувалися двома кам’яними колонами, схожими на обеліски, що стояли по обидва боки перед входом на площу. На верхівці однієї з них знаходилася статуя Лева Святого Марка — символу міста.

Площу оточували портики з білого каменю, а посередині вирував людський натовп: барвистий потік із яскравого одягу, перук, кольорових масок, білих панчіх та взуття на височенних підборах.

Над площею підносилася у небо струнка дзвіниця з червоного мармуру, така витончена й мереживна, що, здавалося, ось-ось відірветься від землі і злетить у височінь.

Рік із Джулією влилися в те людське море, міцно тримаючись за руки. У повітрі відчувався запах смаженої риби, гострих спецій, цукрових пончиків та цукатів.

— Де нам шукати той Ріальто? — запитала Джулія.

— Хто його знає, — відповів Рік, — але я думаю, що слід іти в напрямку церкви.

Собор Святого Марка видався їм неймовірною будівлею без чітких обрисів, безмежний, ніби якась морська істота. Фасад прикрашали п’ять великих арок, оточених цілим лісом білих колон. Завершували оздоблення гостроконечні башточки та вежі, а по центру — квадрига позолочених коней.

Підійшовши ближче й роззирнувшись навколо, Рік помітив, що на вежі однієї з будівель, розташованих поряд із церквою, є здоровенний механічний годинник.

— Ось вона, велика машина часу! — пожартував Рік.

Годинник був величезний, із блакитно-синім циферблатом, прикрашеним золотистими зірками й символами знаків Зодіаку, над ним височіли бронзові статуї маврів, а на самісінькій верхівці було встановлено велику дзвіницю.

— Нічого собі! — вигукнула Джулія. — Він такий здоровенний, що я майже його не побачила. Думаєш, його зробив Пітер?

— Не знаю, не бачу сов, — відповів хлопець, уважно роздивляючись годинник.

Рік із Джулією пройшли під Годинниковою вежею Святого Марка і знайшли вказівники, які позначали шлях до Ріальто. Доволі широка вулиця згодом перетворилася на мереживо переповнених людом та крамницями провулків, між якими пролягали канали.

Друзі глянули вгору. Складалося враження, ніби будинки спиралися один на одного, а їхні арки та перемички утворювали лабіринт ходів і підвісних проходів, із яких звішувалися квіти, килими та різнобарвні прапори з гербами.

Потік людей виніс Ріка й Джулію на невелику площу.

Там вони, майже не помітивши цього, почали підніматися сходами, що вели до прикрашеного численними арками великого білого мосту, який граціозною дугою здіймався над Гранд-каналом.

Вони прибули до Ріальто.

Під аркою мосту швидко пропливали гондоли й кораблі, а на поверхні води каналу віддзеркалювалися обриси вкритих золотом палаців. На протилежному березі розкинувся величезний ярмарок, за яким розпочиналася вулиця, що їх цікавила, — провулок Годинникарів.

Рік із Джулією довго блукали від однієї крамнички до іншої, розпитуючи про Пітера Дедалуса, але не знайшли жодної зачіпки.

Засмучені невдачею, вони повернулися на ярмаркову площу, де різьбярі обтесували каміння, що аж іскри летіли навколо, темношкірі здоровані тягали мішки з перцем, а крамарі привітно махали руками, запрошуючи зайти.

Друзі всілися біля статуї горбаня, яка, за словами Улісса Мура, мала приносити удачу.

— Дарма все! Місто занадто велике! — пожалілася Джулія, погладжуючи песика, який протягом усього часу віддано бігав слідом. Вона безнадійно поглянула на лабіринт каналів, мостів, вуличок і крамниць довкола.

— Тобі нічого не спадає на думку?

Рік узявся гортати щоденник Улісса Мура, сподіваючись натрапити в ньому на якусь підказку:

— Поки що ні.

Він ще деякий час погортав записи, а потім промовив:

— Ось тут Улісс приклеїв і обвів вирізку з коміксу.

— Із коміксу? І що там написано?

— «Є у Венеції три чарівних, таємничих місця: перше — в завулку Любові друзів, друге — біля мосту Чудес, а третє — неподалік від церкви Святого Єремія у гетто. Коли венеціанцям набридає підкорятися чинній владі, вони йдуть в одне із цих таємних місць, відчиняють двері в підземеллях цих дворів і переміщуються назавжди у нові, чудові місця та в інші світи. »

— Здається, у цьому коміксі йдеться саме про наші Двері Часу!

— Авжеж, — погодився Рік. — Але ми прийшли через двері, які не пов’язані з жодним із цих таємничих місць.

— Це може означати, що таких місць чотири, а не три…

Діоґо гавкнув.

— Напевне, — Рік передав щоденника Джулії, а сам почав шукати вказані в коміксі місця на мапі.

— Справа в тому, що… добре. Я знайшов церкву Святого Єремія в гетто. І міст Чудес. Вони досить далеченько одне від одного. А от завулок Любові друзів щось ніяк не знайду…

— Мабуть, це саме те, що нам треба, — єхидно зауважила Джулія й, перегорнувши кілька наступних сторінок щоденника Улісса Мура, зауважила: — Поглянь-но, Ріку, що написано отут, біля фото!

На фотографії було зображено старий венеціанський дім із готичними вікнами й арками, на березі каналу.

— Старий дім Санта Маріна, — прочитав Рік. — І що?

— Як це — що? Хіба не ти казав, що Пенелопа була з Венеції?

Рік знову почав розглядати фото. Перед головним входом до будинку росло розлоге дерево, гілки якого ніби захищали житло, а над входом було зображено герб: ящірку, тільце якої вигиналося у формі літери «S».

— Саурі, — прошепотів Рік. — Це ж треба! Аж не віриться!

— Де знаходиться Санта Маріна?

— Якщо поряд із нами канал, — звірився з мапою Рік, — то треба знову перейти міст Ріальто, а потім повернути ліворуч.

Коли вони знайшли будинок, то побачили, що він геть змінився порівняно із зображенням на фото. Його перефарбували в яскраво-жовтий колір, а герб із ящіркою над входом замінили на новий — у формі літери «С», зробленої з квітів.

— Що будемо робити? Подзвонимо?

— Як саме? Не думаю, що у вісімнадцятому столітті вже існували домофони!

— Якщо не домофони, то щось подібне, — Рік наблизився до воріт і вказав на бронзову ручку з дверним молоточком.

— А потім що робитимемо?

— Імпровізуватимемо, — запропонував Рік. І постукав бронзовим молотком.

Пролунав гучний, глухий стукіт.

Джулія заспокійливо махнула рукою Діоґо, але песик перелякано сховався за її ногами і сторожко поглядав на вхідні ворота.

Рікові довелося ще раз постукати молотком, перш ніж ворота прочинилися, і з них вийшов чоловік середнього віку у бездоганному оксамитовому костюмі. Його великі круглі очі уважно розглядали прибулих; обличчя прикрашали довгі викохані вуса, а голову — коротка біла перука. На ньому був шкіряний жилет та довгий сюртук, підбиті темним хутром, штани до колін, заправлені в білі панчохи, на ногах красувалися чорні черевики з позолоченими пряжками.

— Чим зобов’язаний? — запитав він.

Потім, збагнувши, що його відвідувачі — всього лише діти, поспішив додати:

— А, вибачте, для вас у мене нічого немає…

Він збирався вже зачинити ворота, але Рік його випередив:

— Вибачте, пане, ми не хотіли вас турбувати, але… Чи не знаєте ви часом…

— Мені дуже шкода, діти, але ви напевне постукали не в ті двері.

— …Улісса й Пенелопу Мурів? — завершила фразу Джулія.

Брови незворушного пана полізли на лоба від здивування.

— Знову це ім’я! — промовив він насторожено. — Звідки… Що спільного може бути у таких двох дітлахів, як ви, із… панами Мур?

Ворота знову повільно відчинилися.

— Це дуже довга історія, пане, — продовжила Джулія, — і не дуже ясна. Скажімо, ми тепер живемо в домі Улісса Мура і… як би це сказати… завдяки йому опинилися у Венеції дещо незвичайним способом. Не знаю, чи вам зрозуміло…

— Сказати по правді, не дуже, синьйорино… Але мушу визнати, що ця новина мене здивувала, тому що… у певному сенсі це ми живемо в домі Улісса Мура. Точніше, у домі його милої дружини. А ви звідки саме прибули?

— Із Корнуолла, пане, — відповів Рік. — З Англії.

На обличчі хазяїна будинку відбилося безмежне здивування:

— Хай йому грець! Оце так новина!

— Що відбувається, Альберто? — почувся жіночий голос.

Через мить, не чекаючи на відповідь, з’явилася молода жінка з пишними чорними кучерями, рум’яними щічками й веселими, жвавими очима.

— Чао! — вигукнула вона, побачивши Ріка й Джулію. — А ви хто такі?

Діоґо вигулькнув із-за ніг Джулії і весело кинувся назустріч новоприбулій, яка зустріла його радісним вигуком:

— Ой, який гарненький! А ти ким будеш, маленький…

Чоловік дещо холодно поглянув на брудного, закуцьорбленого собаку, що лащився до жінки, нарешті вирішив зберегти належні формальності.

— Моя дружина, Росселла Келлер. Я — Альберто. На цьому вважаю, що нам краще продовжити розмову в будинку. Я лише хотів би вас попросити, щоб ви залишили на вулиці вашого симпатичного…

— Звичайно! Звичайно! — вигукнула Росселла, притуливши до себе песика, що аж не тямився від радощів. — Звичайно, ти теж зайдеш! Аякже!

Усередині будинок Саурі-Келлер мав дивовижний вигляд. Друзі зайшли через зелено-смарагдовий вхід, проминули пишні, широкі сходи, що вели на другий поверх, пройшли вздовж довгого коридора з високою стелею та стінами, оздобленими червоним оксамитом і прикрашеними чудовими картинами. Потім перетнули велику їдальню із дзеркальним столом і вийшли до внутрішнього дворика, обсадженого в’юнким плющем та стрункими деревцями, що тягнулися в небо. Їх запросили сісти у світло-кремовій альтанці, а Діоґо тим часом узявся досліджувати територію.

Перш ніж сісти самому, Альберто Келлер підклав на стілець кілька подушок, накрив серветкою книжки, з якими працював, і зачекав, поки весела й жвава Росселла не пригостить усіх холодним лимонадом. Вона теж була одягнена дуже вишукано: блакитна шовкова сукня, стягнута біля шиї та на талії двома світлішими, але теж блакитними стрічками, яскрава накидка на плечах.

— Оці дітлахи кажуть, що вони прибули з Англії і що вони живуть у домі Улісса Мура, — пояснив Альберто.

— Справді? Який щасливий збіг! А це — дім Саурі, родини Пенелопи. Як же давно ми вже з ними не бачилися! Розкажіть-но, як вони там поживають.

Рік із Джулією ніяково переглянулися.

— Насправді… Не дуже добре. Вони… як би це сказати… обоє…

Обличчя обох Келлерів спохмурніли.

— Ой, вибачте. Співчуваємо.

— Нічого. Не хвилюйтеся за нас, — поспішила додати Джулія. — Насправді ми їх навіть не знали.

— Тоді, можливо, ви мені поясните, яким чином ви з ними пов’язані? І яка мета вашого візиту?

— Альберто, поводься ввічливо з дітьми! — дорікнула йому жінка.

— Я тільки це й роблю, Росселло. Мені просто кортіло зрозуміти, чому нащадки прибули сюди. Тобі добре відомо, що я не люблю, як до нас хтось заходить. І в нас на це є певні причини.

— Ой, Альберто, ну до чого тут оці твої підозри? Хіба ти не бачиш, які чемні ці діти? Ви брат і сестра?

— Не зовсім.

Рік почервонів як рак, а Джулія уточнила, усміхаючись:

— Двоюрідні. Двоюрідні брат і сестра.

— І ви — родичі подружжя Мурів? — допитувався Альберто.

Росселла відкинулася на спинку стільця і пояснила:

— Він помішаний на родинних зв’язках.

— То йому треба поглянути на генеалогічне дерево Мурів. Ото б він розважився! — промовив Рік.

Альберто перекривився.

— Там багато неточностей, у тому дереві. Як вам сказати… не все ясно.

— Як же я з вами згодна! — вигукнула Джулія. — Узагалі-то, пане Келлер, ми не родичі Мурів. Після їхньої смерті мої батьки купили їхній будинок в Англії. Переїхавши в нього, ми знайшли багато цікавих речей, серед яких оцей щоденник…

Дівчина показала пану Келлеру дорожній щоденник Улісса.

Щойно чоловік його побачив, одразу розчулився так, що в нього аж сльози навернулися на очі:

— Я добре пам’ятаю ці старі зошити! Куди це ми за ними ходили?

— До крамниці Зафона, що на розі Пічного провулка.

— То ви знали Улісса Мура? — запитав Рік. — Спілкувалися із ним реально?

— Авжеж, — відповів Альберто.

— І яким він був? Ну, я маю на увазі зовнішність.

— Високий, елегантний. Я б навіть сказала: видний, — відповіла Росселла Келлер.

— Годі тобі, Росселло, — дорікнув їй Альберто дещо насмішкувато. — Видний — це перебільшення.

— Послухайте, хто говорить! Та вже видніший за тебе!

— Але він не був видним у сенсі показним чи владним і все. Він був…

— Видний, — відрубала коротко Росселла. — Люб’язний та чемний, завжди готовий усім допомогти. І дорогою раз у раз зупинявся, щоб попестити собак та кішок, які траплялися йому на шляху.

— Це точно! Прогулянка з ним у будь-кого могла спричинити нервовий розлад, — додав Альберто.

— А Пенелопа якою була?

— Дуже мила, привітна жінка. Розумна і з витонченим смаком. Коли вона ще жила в цьому домі, перш ніж перебратися за кордон, то влаштовувала чудові свята. Запрошення на вечір до будинку Саурі у Венеції вважалося ознакою належності до кола найелегантніших мешканців міста. А вона сама… вона була простою у поводженні і водночас неймовірно багатогранною, природною і химерною.

— Справжня красуня! — додав Альберто.

— Он як! — підколола його Росселла.

— Ти знаєш, що я даю їй таку оцінку з чисто естетичних міркувань.

Росселла, весело усміхнувшись, нахилилася ближче до Джулії та шепнула їй:

— Бачиш, як воно з чоловіками? Якщо ми кажемо про якого чоловіка, що він видний, вони нам дорікають. А от у їхньому випадку йдеться про «чисто естетичні міркування».

Джулія не втрималася й розреготалася, приємно вражена довірливим тоном жінки.

Альберто тим часом зосередив свою увагу на Рікові, взявшись детально пояснювати йому ступінь родинних зв’язків Саурі з венеціанським дворянством.

— Поки ви, чоловіки, обговорюєте ваші суто чоловічі справи, — втрутилася Росселла, — ми, жінки, відійдемо на хвилинку.

А потому звернулася до Джулії:

— Ходімо, я тобі дещо покажу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сонячні промені, ледь пробиваючись крізь венеціанські штори, повільно просувалися кімнатою. Коли вони нарешті досягли вкритого парчею ліжка, Облівія Ньютон потерла заспані очі й закрутилася під ковдрою. Її приємно вразив природний сонячний будильник, до якого додавалися далекий шум прибою та ледве чутний людський гамір, що лунав з вулиці.

— Ах, це справжній рай! — промовила вона, остаточно прокинувшись.

Облівія потягнулася, як її вчили на уроках з аюрведи, і стала босоніж на підлогу.

У кутку валявся її рюкзак. Вона спробувала було дотягнутися до нього ногою, але марно. Її погляд упав на власну довгу ногу з натренованими у спортзалі м’язами, і це раптом змусило її замислитися. Вона вважала себе стрункою і вродливою, але Граф Попіл та інші, — ще до нього, — неодноразово в неї запитували, чи добре вона почувається. Вона що, схожа на хвору?

Роздратована такими думками, Облівія встала, попорпалася у своїх дрібничках, які ще не встигла поміняти на дзвінкі монети, знайшла пластикову картку, де були записані її щоденні фізичні вправи. Довгими нігтями, покритими бузковим лаком, провела по рядку таблиці, що відповідав її зросту, до перетину з колонкою власного віку і прочитала відповідну вагу тіла.

— Я так і знала, що я бездоганна! — вигукнула вона.

На її талії не було ані граму жиру. Біцепси натреновані гантелями, ноги — степом. Про яку хворобу пащекували ті венеціанці?!

— До дідька усіх! — буркнула вона, кинувши картку до рюкзака.

Облівія вмилася холодною водою і визирнула з вікна. Котра зараз година? Уже обід? У неї було безліч часу до шостої вечора. А після шостої вона за допомогою Графа Попела знайде Пітера.

Коли вона відчинила двері спальні, там на неї вже чекали дві служниці, щоб привітати й допомогти одягнутися.

— Скажіть по правді: ви думаєте, що я занадто худа? — запитала Облівія у жінки, яка зав’язувала їй корсет.

Та знічено захихотіла, а потім після нескінченних уникань прямої відповіді та стенання плечима таки зізналася, що вважала її не просто худою, а страшенно худющою. Обидві служниці зауважили, що якби їй додати кілограмів п’ятнадцять, то вона б, без сумніву, погарнішала.

Облівія аж рота роззявила від здивування.

Зрештою, трохи поміркувавши, задоволено посміхнулася і, поки сходила вниз до сніданку в чудовому біло-золотавому вбранні з невеликою венеціанською маскою в сумочці, уявила собі рекламу для підбадьорювання всіх огрядних жінок ХХІ століття: Зайва вага? Відвідайте Венецію ХVIІI століття!

І це лише один зі способів збагачення, який Двері Часу могли б їй забезпечити, якби їй вдалося ними заволодіти. Вона вже знайшла їх усі на тій мапі, яку роздобула в Єгипті. Тепер треба лише навчитися їх відчиняти. А для цього потрібно знайти Пітера.

Вона дійшла до зали для сніданку, де між іншими гостями готелю точилася жвава розмова. Облівія вибрала собі вільний столик у тихому куточку й замовила чашку якогось темного напою з додаванням молока, який виявився венеціанською версією кави з вершками.

— Що так жваво обговорюють гості? — запитала вона метрдотеля.

— Роботу секретних агентів міста. Схоже, що минулої ночі їм удалося знайти й закрити дві нелегальні типографії, де друкували заборонені книги.

— Які ще заборонені книги?

Чоловік нахилився ближче й шепнув:

— Здається, ті самі, що пов’язані з новою модою, занесеною сюди з Франції, — ілюмінізмом. Але вона, звісно, швидко мине…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джулія співчутливо подивилася на Ріка, який приготувався вислухати інформаційний потік із вуст пана Альберто, і врешті, слідом за Росселлою, вирушила з внутрішнього дворика дому Саурі до кухні, оздобленої мармуром.

— Якщо вже почне щось розказувати, то це на цілий день, — пояснила Росселла, перетинаючи кімнату, і продовжила: — Прислуги в нас немає, тому що після сумного досвіду з Данте, нашим останнім слугою, Альберто навіть чути не хоче про те, щоб пустити когось до будинку.

Потім додала:

— І він не так уже й помиляється: містом поширюється безліч чуток…

Джулія вирішила, що розпитувати про характер тих чуток було б недоречно, і мовчки попрямувала за Росселлою до сходів.

Вони піднялися на другий поверх та увійшли до кімнати, яка, напевно, простояла зачиненою тривалий час, з огляду на те, скільки довелося прововтузитися Росселлі, перш ніж її відімкнути.

— Зачекай тут хвилиночку, — пробурмотіла жінка, зникаючи в кімнаті, щоб відчинити вікна.

Кімнату одразу залило світло, і Росселла покликала:

— Ось тепер заходь!

То була спальня. Підлога, вкрита чорно-білими кахлями, нагадувала шахову дошку. Біля стіни стояло ліжко із зеленою ковдрою. На круглому столику лежали численні маленькі футляри для прикрас та стояло люстерко. А ще в кімнаті був жбан для води і розписаний квітами таз для вмивання.

— Це була кімната Пенелопи, — пояснила Росселла. — Коли ми з Альберто перейшли сюди жити, то вирішили залишити її такою, якою вона була, й нічого не чіпати.

Джулія пройшлася кімнатою, що колись належала Пенелопі, вдихаючи застояне вологе повітря, до якого примішувався приємний аромат вишуканих, солодкуватих парфумів. Врешті зупинилася перед великою картиною.

— Це вона? — ледве чутно запитала.

— Так. Гарна правда? — відповіла Росселла, наближаючись до дівчинки.

— Дуже, — пробурмотіла Джулія.

На картині було зображено дівчину з білявим довгим волоссям, перев’язаним блакитною стрічкою. Вона стояла біля розчиненого вікна. Саме в цій кімнаті.

— Це ви її намалювали? — запитала Джулія, заворожена чарівним поглядом Пенелопи.

— Ні-ні. Це Улісс їй подарував, коли приїхав просити її руки. Робота відомого фламандського художника. Тільки я не пам’ятаю його імені.

Джулія ніяк не могла відірвати погляду від картини.

— Знаєш, ти на неї дуже схожа, — сказала Росселла. — Ось чому я хотіла тобі її показати.

Знадвору почувся голос Альберто, що миттю розвіяв особливу атмосферу, яка виникла в кімнаті:

— Гей, ви, двоє! Ви що, вирішили нас покинути напризволяще?

— Здається, нам краще повернутися до того старого буркуна, — засміялася Росселла, знову зачиняючи віконниці.

І саме в цю мить Джулія збагнула, що було не так.

У дворику Рік сидів зі скорботним виразом обличчя, відкинувшись на спинку стільця. Альберто підвівся, щоб допомогти сісти Росселлі та Джулії, потім повернувся до своєї розповіді:

— Отже, як я тобі сказав, ми погодилися перекупити дім Саурі, і саме тому ви нас тут знайшли.

Рік швиденько переказав Джулії попередні серії:

— Родина Саурі перервалася на Пенелопі після того, як вона вийшла заміж і взяла собі прізвище Мур.

«От халепа! » — подумала Джулія.

— У місті стався справжній скандал, коли стало відомо, що маленька Пенні закохалася в якогось іноземця. До того ж із Півночі.

— Так і було, — втрутився Альберто. — Не те, щоб скандал, але близько до того.

Джулія поглянула на Ріка. Той спокійно кивав, очевидно, не розуміючи, про що вони дізналися.

Аби повернутися до попередньої розмови, пан Келлер, розгладивши свої гарні вуса, спитав:

— Ви нам так і не пояснили, що привело вас до Венеції. Адже подорож неблизька, із самої Англії…

— Ми шукаємо одного чоловіка, — пояснив Рік. — А оскільки він був другом Улісса Мура, то ми подумали, що він міг бути й вашим другом. Його звали, тобто його звуть… Пітер Дедалус.

Ім’я годинникаря пролунало й ніби зависло в повітрі, мов дим, не викликавши в подружжя Келлерів жодної реакції.

— Дедалус, кажете? — повторив збентежено Альберто. — Я це ім’я вперше чую. А ти, Росселло?

Вона заперечно похитала головою:

— А яким чином він товаришував з Уліссом?

— Ну, як вам сказати… — Рік знітився і глянув на Джулію, сподіваючись на її підтримку, але дівчинка не брала участі в розмові, глибоко поринувши у власні думки. — Джуліє?!

Почувши своє ім’я, вона зрештою труснула головою та промовила:

— Насправді нам це невідомо.

І потім швидко глянула вгору, туди, де було вікно кімнати Пенелопи Мур.

«От халепа! » — подумалося їй знову.

— Пітер дуже вправний майстер, якщо точніше — годинникар, — пояснив Рік.

Потім нахилився, попорпався у своєму рюкзаку:

— Ось, погляньте. Цей ручний годинник виготовив він.

Альберто Келлер узяв його з деякою підозрою:

— Ручний годинник, кажеш? А… що це таке?

Він зачудовано крутив годинника в руках, дивуючись його маленьким розмірам:

— Я вважаю себе знавцем годинників, але ніколи не бачив нічого схожого…

— Його роботи дуже особливі, — пояснив Рік. — Бачите оцю сову? Це його особистий знак.

— Ой, звичайно! — вигукнула в цю мить Росселла, розглядаючи на світло корпус годинника. — Сова! А в нас є ота штука, на ній теж зображено сову, правда, Альберто?

— Але ж то не годинник, серденько.

— Ні, але вона… вона належала Пенелопі…

Рікові спали на думку останні слова, сказані Нестором перед тим, як Двері Часу зачинилися у них за спиною: «Музика, дітвора! Пам’ятайте, що Пітер був затятим меломаном! »

— Пітер дуже любив музику, — сказав Рік.

— От бачиш! — радісно вигукнула Росселла. — Бачиш, впертюху, я маю рацію!

Альберто наморщив лоба, тоді як діти запитливо поглядали на жінку.

— Музична скринька, що стоїть у нас нагорі! — вигукнула пані Росселла Келлер. — Хочете поглянути на неї, друзі?

— Можливо, це стане нам у пригоді, — промовив Рік.

Усі четверо встали з-за столу.

— Джуліє? Що з тобою? — шепнув Рік, уповільнивши крок. — Ти поводишся дивно відтоді, як повернулася згори.

— Ще б пак! Ріку, ти справді нічого не помітив? — відповіла вона ледве чутно.

— Чого не помітив?

— Про Пенелопу.

— Що про Пенелопу?

— Вона була останньою в родині, яка припинила своє існування у 1751 році…

Джулія замовкла, даючи час Рікові переварити почуте.

Вона сама від цієї новини ледве не знепритомніла. Адже якщо родина Пенелопи Саурі припинила своє існування у 1751 році, це означало, що Пенелопа Саурі народилася у XVIII столітті.

Отже, щоб одружитися із нею, Улісс Мур здійснив подорож у часі.

(***)

Вулицями Кілмор-Кова розміреною ходою просувалася компанія із чотирьох веселих жіночок.

— Ой, маленькою вона була така гарнюня! — щебетала міс Біґлз, проводжаючи інших жінок до свого дому. — Просто чудова дівчинка! Моя сестра завжди говорила про неї дуже добре… Зараз я покажу вам усі світлини…

Слідом за нею йшла пані Боуен, яка марно намагалася захистити від вітру щойно зроблену зачіску. Міс Стелла, вчителька, дорогою заглядала у вітрини та дзеркальця заднього виду машин, щоб переконатися в тому, що ідея зробити собі мелірування не виявилася занадто сміливою. А Ґвендаліна по-дружньому базікала з усіма трьома.

— Сподіваюся, що ні в кого з вас немає алергії на котів, — хихикнула міс Біґлз, відчиняючи двері кам’яного будинку, — бо моя бідна сестра чхала без упину. Будь ласка, заходьте!

Пані Боуен несвідомим жестом обтрусила свою спідницю нижче колін і буркнула собі під ніс:

— Це там буде котяча шерсть повсюди!

Усі двадцять котів Клеопатри Біґлз всілися на сходах, що вели нагору. Жінка привітала їх веселим окликом і сказала гостям:

— Почувайтеся як удома! Я піднімуся нагору за світлинами.

Поки Стелла з Ґвендаліною базікали на порозі, міс Боуен швидким поглядом просканувала дім. Як вона й підозрювала, котяча шерсть була повсюди: на підлозі, на диванах та кріслах, — а тому про те, щоб почуватися як у себе вдома, для неї особисто не могло бути й мови. До того ж на підлозі кругом був тонкий шар піску, не кажучи вже про коридор, де його була ціла купка!

— Марку Аврелію, дай-но мені пройти! — вигукнула хазяйка десь на другому поверсі.

— Як ви думаєте, чи не завдаємо ми їй клопоту? — занепокоїлася Ґвендаліна, почувши звук безлічі висунутих шухляд.

Пані Боуен стенула плечима:

— Вона сама наполягла.

— А мені особисто дуже цікаво! — промовила міс Стелла, зиркнувши на годинника. — Роздивлятися старі світлини завжди захопливо.

Насправді їх заінтригувало не стільки запрошення міс Біґлз подивитися разом старі світлини, скільки її заява про те, що в неї є безліч фото синьйорини Ньютон у юності. І оскільки присутність у місті цієї таємничої мільйонерки та її дивна дружба з міс Біґлз була приводом для найнеймовірніших фантазій, усі три жінки не змогли встояти перед запрошенням.

— Ось вони! — урочисто заявила Клеопатра Біґлз, спускаючись сходами з чотирма величезними фотоальбомами в руках.

Обережно переступивши через усіх своїх котів, вона запросила подруг до кухні, щоб там покласти альбоми на столі так, аби всім було добре видно.

Через хвилину чайник уже закипав на вогні, а четвірка жінок із цікавістю роздивлялася старі чорно-білі світлини.

Під час цього захопливого заняття міс Біґлз виступала у ролі колективної пам’яті, оскільки на світлинах відображалися сторінки славного минулого Кілмор-Кова:

— Ось цю зроблено, коли залізниця ще працювала, а начальником станції був старий Блек Вулкан. Того літа видався неймовірний улов тунця. А оце — взимку тридцять років тому, коли кілька косаток напали на кита, і він ще потім довго вмирав на мілині… А оце моя сестра під час подорожі до Італії: Флоренція, Рим, Венеція. Ось вона на гондолі!

Потім Клеопатра знову повернула всіх до Кілмор-Кова:

— Ось світлини зі свята Першого Причастя діток 1974-го року народження, яке влаштували на пляжі. Одне з багатьох весіль у Парку Черепах. Процесія прочан зі свічками до церкви Святого Ельма.

Ще були фото з виборів мера та прибуття директора школи, про якого міс Стелла сказала, що в нього так тхне з рота, що діти лякаються.

— Тоді в місті було значно більше дітей! — зауважила пані Боуен, яка добре пам’ятала приймальню свого чоловіка в ті часи — з купою дітлахів з розбитими колінами.

Отак вони собі щебетали: це Леонард, сторож маяка, коли ще був молодий і з обома очима. На наступній сторінці побачили отця Фенікса, якого ледве можна було впізнати: він засмагав на сонці, прикривши голову хустинкою…

— А хто цей чоловік, що стоїть спиною в кінці молу? У капелюсі мисливця? — помітила молода перукарка.

Жінки передавали світлину із рук в руки, уважно розглядаючи.

— Знаєте, хто це? Це пан Мур із вілли Арго! — заявила нарешті міс Біґлз.

Світлина знову пішла по руках. Можливо, Клеопатра Біґлз мала рацію, але сказати напевне було важко, адже чоловік стояв занадто далеко, щоб його впізнати.

У ту мить міс Біґлз помітила, як із альбому випало кольорове фото, і швиденько схопила його. На ньому була Облівія Ньютон, а поряд із нею стояв величезний собака, який сягав їй вище від пояса, у блискучому нашийнику, прикрашеному дорогоцінним камінням.

— Ось вона, нарешті! — вигукнула жінка, звернувши на себе увагу усіх присутніх за столом. — Наша загадкова мільйонерка!

Але Ґвендаліна, тримаючи в руці стару світлину з Уліссом Муром на дальньому плані, не вгавала:

— Можна, я візьму собі оцю? — попросила вона солоденьким голосом.

І майже непомітно вкинула її собі в сумочку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон блискавкою промчав через місто і піднявся нагору дорогою, яка вела на протилежний бік бухти. З головної дороги звернув на стежину, що вела до маяка. Мис був вузький і довгий, з обох його боків вирувало море, билося хвилями об берег, розсипалося бризками й розтікалося струмками між камінням та ущелинами. Маяк стояв на самому краю суходолу, де замість трави земля була вкрита здоровенними квадратними бетонними блоками. Здавалося, вітер дув звідусіль. А чайки, вміло користуючись вітровими потоками, ніби висіли в повітрі, ледь-ледь погойдуючись, мов на хвилях.

Джейсон позастібав усі ґудзики й «блискавки», які тільки знайшов, щоб захиститися від холоду, але дарма: його светр роздувало, як парус, до того ж час від часу його обдавало бризками пінної морської води.

Долаючи вітер, хлопець наблизився до маяка. Тепер, дивлячись на нього зблизька, Джейсон збагнув, який він високий, щонайменше втричі вищий за башточку вілли Арго, зроблений з білого каменю, без єдиного вікна, з одними дверима в самому низу, що здавалися кумедно малесенькими. Хлопець навіть не спробував їх відчинити, бо на них висів важкий замок. Він задрав голову, від чого в нього аж запаморочилося, і трохи нижче прожектора маяка помітив вузький майданчик. Потім, приставивши долоню козирком до лоба, оглянув місцевість навколо.

Нікого.

Він обійшов навколо маяка і врешті підійшов до сторожки — звичайного двоповерхового будиночка з причиненими віконницями. Звідти побачив, що зовсім поряд була ще й третя будівля, менша й нижча.

— Пане Мінаксо! — покликав Джейсон. — Пане Мінаксо!

Підійшов до дверей і покликав знову.

Спробував постукати, але ніхто не відповідав.

На одному з вікон, праворуч від входу, віконниця була прочинена. Джейсон зазирнув усередину через залізні ґрати. Побачив ніж на столі, раковину і стару грубку для дров. Але від Мінаксо не було й сліду.

Хлопець зіщулився, зляканий гулом вітру навколо, що наростав із кожною хвилиною. Раптом він скоріше відчув, аніж побачив, позаду себе чиюсь тінь, яку, здавалося, принесло сюди вітром.

Джейсон рвучко обернувся, примружився й розгледів проти сонця чоловіка з довгим волоссям, який тримав у руці якийсь гострий металевий предмет.

— А ти хто такий будеш? — запитав тип.

Джейсон відчув, як у нього раптом пересохло в горлі.

Чоловік стискав у руці гарпуна. Вітер роздував йому сорочку, яка тріпотіла, ніби обірване вітрило.

Джейсон ледве подолав бажання відступити на крок, другий, третій, а потім щодуху накивати звідси п’ятами. Але його сюди прислав Нестор…

— Ви Леонард? — спромігся нарешті запитати він.

Спочатку чоловік нависав над ним важкою тінню. Наступної миті він рвучко нагнувся так, що його лице опинилося за кілька сантиметрів від Джейсона. Обличчя незнайомця перетинала чорна пов’язка, яка закривала праве око. Ціле око було блакитно-льодяного кольору. Гострий ніс. Широкі плечі. А на шиї — акулячий зуб.

— Я тебе дещо запитав, — промовив він, невимушеним жестом заганяючи гарпун у землю перед собою. Вістря увійшло в порослу травою землю, як ніж у масло.

— Моє ім’я — Джейсон Ковенент, — відповів хлопець. — Я шукаю Леонарда Мінаксо.

— Джейсон Ковенент? — волосся чоловіка тріпав вітер, — а навіщо тобі Леонард?

— Нестор мені сказав, що він за нас.

Чоловік випрямився.

— Поясни.

Джейсон набрав у груди повітря, намагаючись заспокоїтися:

— Не можу, якщо ви не Леонард.

Сторож маяка уважно поглянув на того хлопця, який тремтів від холоду й страху, краєм ока зиркнув на гарпун, оцінюючи відстань між ним, зброєю та ними обома.

— Хоробрості в тебе на трьох, хлопче, — сказав він нарешті. Пройшов повз Джейсона і відчинив двері будинку:

— Я Леонард. Заходь до хати!

Усередині було так холодно, ніби ті стіни й підлога ніколи не знали тепла. Леонард Мінаксо кивнув Джейсонові на табуретку, зроблену зі старої щогли. Поклав гарпуна на стіл біля здоровенного ножа, зняв сорочку і відкрив кран. Поки мився під льодяною водою, запитав:

— Навіщо Нестор тебе прислав?

Джейсонові кортіло все йому розповісти, але вирішив поводитися обережно:

— Він сказав мені, що ви друзі.

— Сумніваюся, що він ужив саме це слово, — Леонард сполоснув холодною водою плечі, мускулисті руки. — Колись були. Але… як там у вірші:

Раз по раз дивлячись на сина свого,

Подібним станеш сам до молодого.

— Я не розумію…

— Це Шекспір, хлопче. Каже, що часом згадуєш про друзів, тому що пригадуєш власну молодість. Ти коли-небудь читав Шекспіра? Навряд чи… Що ти взагалі читаєш?

— «Капітана Мезмера», — відповів Джейсон, а потім додав: — Це такий комікс.

— Тепер ти второпав, чому світ летить шкереберть?

— Нестор у небезпеці, — відповів Джейсон, роздратований тим зневажливим зауваженням. — Сказав, що лише ви можете йому допомогти.

— Що значить «у небезпеці»? — Леонард Мінаксо закрив воду.

— Він сказав, що ви мусите спробувати план… голуба в колодязі.

Леонард здивовано схилив голову набік.

— Він справді говорив тобі про голуба в колодязі? Коли?

— Десять хвилин тому. Перш ніж повернулися ті двоє, щоб його допитувати.

— Які ще двоє?

— Не знаю, двоє волоцюг… тобто… двоє грабіжників. Вони увірвалися до вілли Арго та прив’язали Нестора до дивана.

Садівник завмер на мить, потім натягнув сорочку прямо на мокрі плечі.

— І як він збирається здійснити план з голубом?

— Не знаю. Сказав, що спробує відвести їх якомога далі від дому.

— У такому разі не можна гаяти ані хвилини.

Сторож маяка вхопив гарпуна, а Джейсонові кинув ножа:

— Тримай! Ти ж бо вмієш поводитися з ножем?

Джейсон схопив його на льоту, сам здивований своєю реакцією:

— Гадаю, що так…

Леонард задоволено усміхнувся.

— Це легко, — промовив він. — Достатньо притулити лезо й натиснути… і він ріже.

— Що значить план голуба в колодязі? — горланив Джейсон, намагаючись перекричати вітер і поспішаючи слідом за Леонардом Мінаксо.

— Йдеться про колодязь у Парку Черепах, — відповів той, прямуючи до розташованої неподалік будівлі, — тобто у парку Кілмор-Кова.

Джейсон труснув головою. Він гадки не мав, що у місті є парк, і навіть уявити не міг, де саме він розташований.

Леонард підійшов до дверей будівлі й почав відчиняти засуви. Відчувши характерний запах, Джейсон зрозумів, що то була стайня.

— Колись давно під пагорбом, на якому розташований парк, були гроти. У давні часи, коли Римська імперія завойовувала Британію, аби зробити її своєю колонією, римляни використовували їх як в’язниці, де допитували непокірних кельтів, друїдів, шпигунів.

Джейсон кивнув, хоча й мало що втямив зі сказаного.

Леонард розчинив ворота стайні та зайшов усередину.

— Агов, красунечко! Пора на прогулянку!

Джейсон завмер біля воріт. У стайні, що стояла якраз біля моря, був неймовірної краси кінь темної масті з білою гривою. Леонард незграбно погладив тварину рукою по морді, потім звернувся до Джейсона:

— У тебе як із кіньми?

— Я… я на них ніколи не їздив.

— От і чудово. Колись же треба починати.

— Насправді я на велосипеді. Он він, там.

— Та ні! Ходи сюди!

Джейсон обережно увійшов до стайні. Кінь настовбурчив вуха, трусонув гривою, ніби зрозумів, що зараз вийде на волю.

— Це Аріадна, — промовив Леонард. — Аріадно, а це Джейсон Ковенент.

Він зачекав, поки хлопець не погладить тварину, потім притиснув його маленьку долоню своєю ручищею до шиї Аріадни й урочисто промовив:

— Тепер ви друзі.

Далі ткнув пальцем на сідло, що висіло на гаку, і наказав:

— Будь ласка, осідлай її!

Джейсон спробував було відмовитися, пояснюючи, що він жодного разу в житті не сідлав коня, але все було даремно.

— А ще я все одно не дотягнуся. Сідло занадто високо! — у розпачі крикнув він.

— Підскочиш! — то було останнє, що промовив сторож маяка, перш ніж вийти зі стайні.

— Отже, ви хочете мене обікрасти, — сказав Нестор, важко човгаючи слідом за волоцюгою до кухні. — Тобто ви всього-на-всього грабіжники.

Дон Дієго настільки захопився світлом холодильника, що майже цілком випорожнив його, щоб зрозуміти, як той працює. Дієґвіта тим часом обнишпорила усі полиці й столи в домі. Якщо знаходила щось таке, що здавалося їй коштовним, негайно цупила і несла надвір.

Волоцюги вирішили за краще припинити спроби збагнути, де вони опинилися, і перейшли до простішого плану: обікрасти віллу Арго.

— Грабіжники! Грабіжники! — передражнив Нестора Дон Дієго, розмахуючи руками. Потім став руки в боки і зачудовано втупився в електричну лампу холодильника.

— Легко сказати «грабіжники»! А ось я в тебе спитаю: а хто ні разу в житті нічого не крав?

І перш ніж Нестор устиг йому щось відповісти, продовжив:

— Ти ні разу не крав серце гарної мучачі? Або час у того, в кого його було менше, аніж у тебе? Або… Що ж там було третє?

Дон Дієго наморщив носа, намагаючись пригадати третій виразний приклад, ніби колись вивчив їх напам’ять.

Побачивши його в такому збентеженому стані, Нестор мимоволі гигикнув:

— Навіть не думав, що ти такий філософ… Хай там що, але виносити речі надвір, як ото робить зараз твоя подруга, — це не дуже правильна ідея як на філософа!

— Добре, це називається «красти», — погодився жебрак, виходячи в сад і простуючи до кам’яних сходів. — Тобто брати речі інших. Б’єн. Але тоді виходить, що Рада Десяти теж грабіжники… тому що змушує усіх купців платити їй гроші! І врешті, так улаштоване життя. Скажи мені краще, старий, яке це море?

— Атлантичний океан.

Очі хлопця заблищали від захвату. Він заклав руки за потилицю і з насолодою вдихнув солоне морське повітря:

— Авжеж! Виходить, я не помилився! Я одразу впізнав запах!

— Ти звідки? Іспанець? — запитав у нього Нестор.

— Я громадянин світу. Моя мати була з Валенсії. Мій батько… Хтозна? Помер, перш ніж сказати мені правду. Від кашлю. Тоді я, аби не померти, сховався на судні. Мені тоді було десять і ще два роки. Я побував на островах в Атлантиці, які звуть Кабо-Верде. Був у Марселі, Генуї, а потім на судно напали, і воно потонуло. Я присягнувся більше ніколи в житті не сходити на борт. Потім я познайомився з Дієґвітою, і ми удвох подалися до Венеції працювати на купців спецій, аж поки вони нас не вигнали. А потім… потім довелося перебиватися, як можеться.

У ту мить із вілли Арго із задоволеним виглядом вийшла Дієґвіта, яка несла в руках лампу-торшер з позолоченою ніжкою:

— Поглянь, аморе, вся золота!

Нестор зі злістю впізнав лампу, що зазвичай стояла біля телефонного столика. Треба було негайно відвести цих двох якомога далі від вілли Арго, поки вони ще не розібрали її на частини.

— Що ж, послухаймо… Як ви збираєтеся забиратися звідси?

— Що?

— Як ви збираєтеся винести звідси всі оці речі? Якщо підете пішки, мій хазяїн одразу вас спіймає.

Здається, лише в ту мить Дон Дієго второпав, скільки всіляких речей та блискучого мотлоху натягала Дієґвіта:

— Точно! Нам потрібен кінь. Де тут у вас стайня?

— На віллі Арго немає ніякої стайні.

Дон Дієго здивувався:

— А як же ви тут пересуваєтеся?

— Пішки. Або човном.

— Навіть не нагадуй мені про човни! Я присягнувся.

— Тоді вам доведеться пошукати коня в іншій стайні, неподалік звідси, — сказав Нестор удавано байдужим тоном.

— А де вона?

— Так я вам і скажу!

— Ще й як скажеш!

Нестор удав, ніби вагається, і врешті промовив:

— Треба трохи пройтися пішки.

— Ах, ти старий лис! — посміхнувся Дон Дієго. — Поки ми шукатимемо коня, твій хазяїн уже повернеться!

— Як на мене, так можете хоч усе забрати, якщо донесете, — відповів Нестор.

Дон Дієго на мить замислився над словами садівника, знову поглянув на купу речей, накиданих на доріжці.

— Дієґвіто! — покликав він.

На порозі зі срібною вазою в руках з’явилася дівчина.

— Поглянь-но! Це срібло! Бачиш, як віддзеркалює!

— Зачекай! — наказав Дон Дієго. — Треба поміркувати!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Росселла й Альберто Келлери підвели Джулію та Ріка до скрині, прикрашеної багатою інкрустацією, у якій вони знайшли різні речі: дві китайські статуї династії Мінґ, дамаський ніж та чудову скриньку для прикрас ручної роботи.

— Щось я не бачу тут ніякої музичної скриньки, — зауважила Джулія, зацікавлено оглядаючись довкола.

— Звісно. Це тому що вона дещо незвичайна, — буркнув собі під ніс Альберто, беручи стілець. Він роззувся, став на стільця, щоб зняти зі стіни невеличку картину, яка висіла над скринею.

— Ріку! — вигукнула Джулія, одразу впізнавши зображені на картині будинок та сад. — Це хіба не вілла Арго?

— Перепрошую? — перепитав Альберто.

— Будинок, у якому ми живемо! — пояснила Джулія. — Ось парк, оце скеля, а тут ворота.

— Справді? — здивувалася Росселла. — Покажи їм раму, Альберто!

Чоловік перевернув картину і показав друзям позолочену раму зі зворотного боку, де в неї було вставлено маленьку ручку. На металевому циліндрику було вирізьблено сову — символ Пітера. Той циліндрик з’єднувався з ручкою за допомогою зубчастого коліщатка, а його поверхню вкривали малесенькі металеві зубчики.

— Зараз почуєте, — пробурмотів Альберто й повернув ручку.

Зубчики зачіплялися за ряд маленьких металевих пластин, від чого почулася тиха, дуже ніжна мелодія.

Слухаючи її, Рік несподівано для себе перенісся в дитинство. То була та сама мелодія, яку він чув багато років тому, коли заходив з татком до крамниці Пітера Дедалуса, щоб купити годинник. Він був упевнений, адже та мелодія назавжди закарбувалася в нього в пам’яті.

— Хлопчику, тобі недобре? — запитала в нього Росселла.

Рік ніби прокинувся від спогадів і лише тепер усвідомив, що музична скринька більше не грає, а Джулія та подружжя Келлерів здивовано вирячилися на нього.

— Що? Що трапилося?

У нього пекло в очах, а щоки почервоніли. Так бувало з ним завжди, коли він згадував про татка.

— Ріку, як ти? — Джулія взяла його за руку.

— Це його, — заявив рудоволосий хлопчик, вказуючи на музичну скриньку. — Це робота Пітера. Я її впізнав.

— Оце так головоломка, — зауважив Альберто, ставлячи картину на підлогу. — Навіть не знаю, з чого починати. Нелегко знайти людину в такому великому місті, як Венеція, та ще й за наявності такої мізерної інформації.

— А ви вже спробували поговорити з ремісниками крамниць, що в провулку Годинникарів? — запитала Росселла.

— Так, але ніхто нічого не знає.

— Ви впевнені, що в цього Пітера немає якогось там прізвища чи прізвиська? — спитав Альберто.

— Так, він міг скористатися якимось іншим прізвищем, щоб його не знайшли…

— Отже, цей чоловік від когось ховається?

— Ну, він у певному сенсі… втік, — зізналася Джулія.

— Він залишив записку, де визнає, що зробив велику помилку і хоче розпочати нове життя тут, подалі від усіх.

— Тоді чому ви не шануєте його волю?

— Тому що ми вважаємо, що Пітер забрав із собою таємницю, яка належить Уліссові Муру. А ми… ми хочемо її розкрити.

— Але ж це чудово, Альберто! Це як полювання за скарбом!

Пан Келлер задумливо погладив собі вуса.

— Все, що в нас є від нього, — оця музична скринька.

Рік помовчав хвилинку, врешті сказав:

— Ми ще знайшли його шахову дошку та записку… Там сказано, що для зв’язку з ним слід скористатися правильним ключем і написати «ДЕДА».

— Це що, така загадка? — буркнув Альберто.

— Так, але хіба тут второпаєш, що до чого? До того ж ту записку ми отримали з машини, яку він сам придумав і виготовив, — уточнив Рік, — щось на кшталт механізму для впорядкування документів архіву. Коли ми шукали його ім’я, машина видала нам отаке.

— Дивно, справді дуже дивно. Винахідник-ювелір, який переховується у Венеції, до того ж захоплюється шахами й музикою і залишає записку, яка не має жодного сенсу. Гадаю, тут можна зробити лише одне…

— У мого чоловіка завжди на все є напоготові рішення! — похвалилася Росселла.

— Звичайно, за умови, що ви хочете, щоб ми взяли участь у цих пошуках, — додав пан Келлер.

— Авжеж, ми будемо вам дуже вдячні! — вигукнула Джулія.

— Добре! Тоді беріть плащі й готуйтеся до виходу! Я тим часом загорну цю картину, ми візьмемо її із собою.

— Куди ми йдемо?

— До лікарні Святої Марії — Матері Милосердя, — відповів Альберто Келлер.

Вони всі гуртом вийшли з будинку. Пан Келлер замкнув ворота великим, гарно оздобленим ключем, який потім повісив собі на шию і сховав за пазуху. Картину він довірив дружині, а сам ніс ще якусь річ, загорнуту в тканину.

Вони пройшли трохи вздовж каналу, потім перейшли на протилежний берег і вийшли на вулицю Зеленярів. Дорогою пан Альберто пояснив, що було в нього на думці.

— Неподалік від лікарні Святої Марії — Матері Милосердя розташований один із найкращих музичних закладів міста, — пояснив він. — Ще кілька років тому там викладав наш Антоніо Вівальді.

— Той, що написав «Чотири пори року»? — запитала Джулія.

— Саме він, — кивнув Альберто Келлер. — І якщо оця музична скринька — це єдине, що в нас є, то перш за все слід дізнатися, яку мелодію вона грає. А хто нам ліпше це пояснить, як не викладачі найкращої музичної школи міста?

— Запитати їх, звичайно, зможемо лише ми удвох, — сказала Росселла, звертаючись до Джулії.

— Чому це?

— Тому що ця школа виключно жіноча. Там юні учениці вчаться співати, грати на скрипці, але завжди тримаються подалі від очей публіки, виступають лише за умови, що їх від глядачів відділяють ґрати.

— От уже дурниця, ховатися від людей! — обурився Рік. — Ґрати, таємниці, маски! Ви хоч що-небудь робите відкрито?

Альберто Келлер не поспішав із відповіддю. Він зручніше підхопив згорток, який ніс під пахвою, ніби боявся, що той може випасти.

Нарешті буркнув:

— Якщо казати по правді, то дуже небагато…

— Принаймні ви не ходите вулицями у масках, як то робить решта венеціанців, — зауважила Джулія.

— Маски приховують лише риси обличчя. Щоб приховати те, що на серці, маски недостатньо, — сказав Альберто задумливо. — До речі, ось ми й прийшли. Ідіть, розпитайте. І спробуйте дізнатися якомога більше про цю музичну скриньку.

Рік з Альберто залишилися чекати надворі. Тим часом вуличний газетяр, який стояв біля п’єдесталу великої статуї вершника, почав викрикувати:

— «Жіночі плітки»! Сьогодні в театрі Сант-Анджело комедія Ґольдоні! «Жіночі плітки»!

— Нарешті якась добра новина, — усміхнувся Альберто Келлер. — Мабуть, буде смішно. Ти коли-небудь був у театрі?

Рік заперечно похитав головою.

— Можемо сходити, якщо хочеш. Скільки часу ви пробудете у Венеції?

І саме в цю мить Рік раптом усвідомив, як швидко летить час. Вони ще нічого не дізналися, а сонце вже почало хилитися до небокраю, від чого небо набуло золотавого відтінку. Їхні сподівання знайти Пітера за один день видалися занадто оптимістичними.

— Думаю, тільки сьогодні, і все, — відповів він.

— Шкода. Могли б посміятися разом.

Рік пригадав про призначений час зустрічі з Джейсоном, і йому аж повітря забракло в грудях. Хтозна, що там зараз відбувається у Кілмор-Кові… І чи зможуть вони колись повернутися додому… Він дуже сподівався на добрі новини від Росселли та Джулії, але коли ті вийшли надвір, за виразом їхніх облич хлопець зрозумів, що нічого нового вони не дізналися.

— Загадка, — коротко повідомила Джулія, звертаючись до Ріка. — Ніхто з викладачів ніколи не чув цієї мелодії. Значить, її написали пізніше.

— Пізніше? — перепитав Альберто. — Що значить «пізніше»?

— Нічого… Це я так…

Але Рік одразу все збагнув: можливо, мелодію музичної скриньки написали після XVIII століття.

— Отже, ми просто згаяли час? — зітхнув Альберто.

— Не зовсім, — відповіла йому Росселла, показавши аркуш. — Учитель скрипки дав нам адресу майстра з виготовлення рам, який міг зробити цю раму і встановити музичну скриньку.

— Спробуймо, що нам ще залишається, — сказав Альберто.

Вони рушили вздовж вузьких заплутаних вуличок та завулків і вже вдруге опинилися на площі Святого Марка. У цей час сюди на вечірню прогулянку почали виходити пишно вдягнені дами в чудових сукнях із широкими спідницями, щонайменше три метри завширшки.

Альберто привів усю компанію під аркаду колон до кафе з видом на площу.

— Щоразу проходячи тут, — пояснив він, — ми зупиняємося, щоб поїсти тістечок із ванільним шоколадом.

На вивісці значилося: «Тріумфальна Венеція». Але Альберто повідомив, що венеціанці називали його просто «Кафе Флоріан», бо чоловік, який розливав їм із мідної посудини гарячий сабайон, звався Флоріано.

Асортимент у кафе справді був дивовижний: ароматизована вода з додаванням есенцій квітів, лимонад, сорбети, морозиво і славнозвісні тістечка з ванільним шоколадом. Альберто заплатив за чотири тістечка, які їм подали гарячими на паперових серветках.

Та коли настав час вирушати далі, обличчя пана Келлера несподівано спохмурніло.

— Граф Попіл, — пробурмотів він, завмерши на порозі. Стурбовано поглянув на Росселлу, яка занепокоїлася не менше за нього.

— Може, він таки нас не помітив, — промовила жінка.

Келлери дружно повернулися спиною до площі, обличчям до дітей.

— Що відбувається?

— Скажімо, небажана зустріч, — відповів Альберто, нервово погладжуючи згорток у руках.

— Давайте його мені, — здогадався Рік.

Альберто поглянув на Росселлу, та кивнула.

— Зроби мені послугу… Просто цей… тип… здається, слідкує за мною.

— Нема питань.

— Тоді зробімо ось як: пройдіть під отією аркою і далі прямуйте аж до церкви Святого Мойсея. Щойно цей тип від нас відстане, ми вас наздоженемо.

Ріку не треба було двічі повторювати. Він підхопив згорток, одразу відчувши, що той виявився значно легшим, аніж здавався на вигляд, і в супроводі Джулії, яка поспішала поряд, рушив у той бік, куди йому вказали. Протиснувшись крізь натовп людей у кольорових масках на площі та пройшовши анфіладу арок, він зупинився й озирнувся, але не побачив уже ані Альберто, ані Росселли. І в цю мить повз нього пройшла особа в бузковій масці, від якої війнуло парфумами.

— Ріку, ти йдеш? — покликала його Джулія.

Хлопець кивнув. Той аромат парфуму щось йому нагадав… Але він струснув головою і рушив далі.

— Графе Попіл, — прошепотіла Облівія Ньютон чоловікові у сірій масці, поклавши йому руку на плече.

Той стояв перед «Кафе Флоріан» і жваво розмовляв з літньою парою, в якої був доволі занепокоєний вигляд. Чоловік нервово зиркав туди-сюди, а жінка з розрум’яненими щічками тримала в руках затріпаний зошит із золотавим корінцем. Облівія зверхньо поглянула на жінку, чия фігура на її смак була занадто дебелою.

Граф Попіл різко обернувся:

— А, це ви, — промовив він. — Я тут саме по-дружньому перекинувся парою слів з моїми любими друзями… Росселлою та Альбертом Келлерами. А це синьйора…

— Ньютон. Як відомий учений, — назвалася Облівія.

— Пан Келлер теж був поважним ученим, — продовжував Граф Попіл, зробивши акцент на «був», — поки не переїхав до нового будинку.

— Ви з Венеції, синьйоро Ньютон? — втрутилася в розмову Росселла, намагаючись змінити тему.

— Не зовсім, — холодно відповіла Облівія. — Але я сподіваюся, що Граф уже має ту інформацію, яка допоможе мені краще вивчити це місто.

— От і чудово, — посміхнувся Альберто Келлер. — Ми саме збиралися попрощатися. Прийміть моє шанування, Графе, і мої найкращі побажання успіхів у роботі.

Чоловік та жінка швидко розкланялися, поцілувавши Графові руку, і пішли.

— Що ж, продовжуй грати у свої ігри, — пробурмотів Граф Попіл услід Альберто. — Недовго вже тобі залишилося.

— У масці ви чи ні, але вас все одно впізнають у місті, — зауважила Облівія.

— Лише ті, хто боїться Ради Десятьох, — різко відповів чоловік.

— А чого боятися отим двом?

— Вони ілюмінати, що розповсюджують заборонені книги. Але настане той день, коли я таки спіймаю їх на гарячому.

— Успіхів! Але здається, мета нашої з вами зустрічі дещо інша.

Граф Попіл мовчки рушив у напрямку заповненої людом площі.

— Ви знайшли чоловіка, який мені потрібен? — запитала Облівія, поспішаючи слідом.

— А ви принесли мою винагороду?

Жінка забряжчала монетами в кишені, і Граф задоволено кивнув.

Вони обійшли будівлю, на вежі якої було зроблено великий годинник, і Граф підвів Облівію до маленьких дверей, що виходили в темний глухий провулочок.

— Отже?

— Не треба так поспішати, пані Ньютон! Пошук виявився тривалим і клопітким. Інформація, яку я мав у своєму розпорядженні, була дуже незначною. Дуже. Але… на наше щастя…

У цю мить під плащем чоловіка щось загрозливо блиснуло, і на якусь мить в Облівії промайнула думка, що то ніж. Та виявилося, що то було лише металеве кільце з причепленими на ньому ключами. Граф Попіл вибрав потрібний і відімкнув двері. Зайшов усередину й кивнув Облівії, запрошуючи увійти слідом.

Вони опинилися у кам’яній кімнаті з дерев’яними сходами, що вели нагору.

— Не розумію, — промовила Облівія.

Граф Попіл простягнув до неї долоню:

— Спершу гроші, пані.

— Спершу скажіть мені про Пітера. Ви його знайшли?

Граф Попіл підняв догори вказівний палець:

— Звичайно. Хоча тут він користується іншим ім’ям. Тепер його кличуть… П’єтро Англієць, годинникар.

— Це він!

— Мене це тішить. Зараз він перебуває двома поверхами вище над цією кімнатою, ремонтує годинника на вежі. Щоб зустрітися із ним, вам достатньо піднятися сходами.

Облівія задоволено посміхнулася. Агент жадібно вхопив мішечок із монетами і спритно сховав його під плащем.

— Хай вам щастить, пані Ньютон. Якщо я знову вам знадоблюся, ви знаєте, де мене знайти.

— Я тільки краєчком ока гляну, — сказав Рік.

— Ні! — відповіла Джулія, погладжуючи Діоґо. — Ріку, синьйор Келлер тобі цього не дозволяв…

— А як він про це дізнається? — не здавався він. — Я лише підніму тканину і гляну, що там…

— Ні.

Друзі сиділи на землі, неподалік від входу до церкви.

— У нього був такий вираз обличчя! — продовжував Рік.

— І в Росселли теж. Здається, вони не на жарт перелякалися…

— Через оце! — підтвердив Рік, вказуючи на пакунок, який довірив їм Альберто Келлер. — Хочу нагадати тобі, що ми про них нічого не знаємо, окрім того, що вони живуть у будинку Пенелопи.

— Про що Нестор нам не сказав ані слова…

— Можливо, все не так, як нам здається.

— Або він і сам про це нічого не знав, — пробурмотіла Джулія.

— Мабуть, так воно і є. Інакше він би нам сказав.

— Є ще одна річ, яку я не можу збагнути, — сказала Джулія.

— Щастить тобі, що лише одна!

— Якщо потім Пенелопа жила в Кілмор-Кові, то хтось мав залишитися тут замість неї. Хіба ні? Приблизно, як це сталося сьогодні з тими двома волоцюгами. Вони там, а ми тут.

— Сподіваймося, що ненадовго.

Від однієї думки про те, що вона може залишитися ув’язненою у Венеції, Джулія здригнулася.

— До речі, котра зараз година?

— Думаю, що це якась книга, — промовив Рік, зважуючи в руках загорнуту у тканину річ і зацікавлено поглядаючи на неї.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон помітив стілець у кутку стайні, вхопив його і підтягнув до гака, на якому висіло сідло. То було англійське сідло із темної шкіри, велике й важке — центнер шкіри з ремінцями й стременами, від ваги якого у нього затремтіли руки, і він сам ледве не впав. Міцно стиснувши зуби, він зміг зіскочити зі стільця і наблизитися до боксу, де стояла Аріадна.

Коняка зацікавлено поглядала на нього.

У ту мить знадвору почулося якесь торохтіння, ніби котили металеву бочку, але Джейсон вирішив не звертати на це уваги.

Він увійшов до боксу й поклав сідло на землю.

— Осідлай її, будь ласка! — передражнив Джейсон Леонарда. — Наче це так легко зробити!

Аріадна пирхнула, і Джейсон завбачливо відступив на крок, адже коняка була вчетверо більшою за нього.

— Добре, Аріадно, зараз мені потрібна твоя допомога, — пробурмотів він.

Кобила підійшла до нього. Джейсон глибоко вдихнув і широким жестом накинув сідло на спину Аріадни. Задзвеніли стремена.

— Ура! Вийшло! — радісно вигукнув хлопець і погладив коняку по загривку. — Молодець, Аріадно!

Застібнув ремінці під животом Аріадни, випростав стремена, натягнув усі попруги, які на його думку слід було натягнути.

У цю мить до стайні зазирнув Леонард Мінаксо й запитав:

— Ну, то що?

Джейсон вийшов із боксу, ведучи осідланого коня.

— Не можна гаяти час, швидше! — буркнув сторож.

Мінаксо вивів Аріадну зі стайні, швидко оглянув сідло, потім відстебнув попругу з-під живота.

— Щось не так? — запитав Джейсон.

— Та ні, все так, — відповів чоловік, — Але зараз воно нам не потрібне.

— Тобто як?

— Нам треба запрягти її ось сюди, — пояснив Леонард.

За стайнею стояв невеликий візок, на якому лежали дві зв’язані між собою металеві бочки.

Сторож маяка однією рукою зняв зі спини Аріадни сідло й замінив його легким хомутом, до якого кріпилися голоблі візка.

— Гей! Якщо сідло було непотрібне, то навіщо ви змусили мене її осідлати? — обурився Джейсон.

— Аріадні воно було непотрібне. А от мені — так.

Джейсон аж рота роззявив від здивування, не розуміючи, про що йдеться.

Леонард усміхнувся:

— Мені треба було зрозуміти, на що ти здатний, — пояснив він. — І чи ти справді такий спритний, як про тебе кажуть.

— Хто каже?

— Сідай уже!

Аріадна мчала, мов стріла, візок легко котився дорогою.

Джейсон умостився поряд із Леонардом на сидінні, а металеві бочки, підскакуючи, гуркотіли ззаду.

— І що ми таке веземо? — запитав хлопець, поки візок рухався у напрямку містечка.

— Ніж, який я тобі дав, із тобою?

— Звісно. Але я у вас дещо спитав, — відповів Джейсон.

Мінаксо підняв угору правицю:

— Хвилинку, капітане, потримай віжки.

Джейсон мимоволі ухопився за дві тонкі шкіряні стрічки.

— Що мені треба робити? — запитав він стривожено.

— Тримай їх і все.

— Оце так! Ой, лелечки! — вигукнув хлопець, підводячись на ноги.

— Де ніж?

— На поясі, — буркнув Джейсон, не відводячи вирячених очей від дороги.

Леонард зняв із Джейсонового пояса ніж, повернувся до бочок і перерізав край мотузки, якою вони були зв’язані. Потім штовхнув обидва металеві контейнери ближче один до одного і знову затягнув вузол, зв’язавши їх міцніше.

— Ось тепер уже краще! — він запхав ножа у щось на зразок кочета під передком візка.

— Нічого швендяти містом із ножем на поясі, — додав він, знову всідаючись на своє місце.

Щойно Мінаксо знову взяв до рук віжки, Джейсон упав на сидіння поруч із ним.

— Ого! — вигукнув він. — Бач, як мчить!

Вони проїхали усі повороти дороги, і бочки більше не гуркотіли.

— Смола, — промовив Леонард, помовчавши.

— Що ви сказали?

— Кажу, що ми веземо дві бочки зі смолою.

— І що ми з ними робитимемо?

— Відвеземо до Парку Черепах.

— Де він, цей Парк Черепах? — підвищив голос Джейсон, щоб перекричати гуркіт коліс візка.

— По той бік Кілмор-Кова. Та не хвилюйся ти так, — Леонард потягнув на себе ліву віжку, змушуючи коняку повернути на вузеньку ґрунтову дорогу, якої до цього майже не було помітно. — Ми з Аріадною знаємо короткий шлях.

Вони швидко об’їхали місто, тримаючись уздовж високого узбережжя, що огинало бухту Кілмор-Кова. Поблизу старого вокзалу перетнули залізничну колію, а неподалік від школи рушили в напрямку узвишшя, де дорога почала підійматися вгору. Рослинність навколо ставала все густішою, і через кілька хвилин вони вже мчали лісом між високими деревами, гілки яких хилилися над дорогою, а висока густа трава торкалася днища візка.

Аріадна риссю проминула арку з кованого заліза, на якій було зображено в’юнкі лілеї, і вони опинилися на невеличкому майданчику, оточеному рядом високих кипарисів та густим лісом із якихось чудернацьких дерев.

— Парк Черепах, — оголосив Мінаксо, притримуючи коня й оглядаючись навколо.

— Що це за місце? Здається, воно геть занедбане.

— Так і є. Коли його розбили, майже двісті років тому, це мав бути великий ботанічний сад, здатний умістити найрізноманітніші рослини з усіх куточків світу. Але після смерті його творця сад поступово занепав. І тепер, коли привезені звідусіль зразки флори схрестилися й перемішалися з місцевою рослинністю, він став ще гарнішим, аніж був сто років тому. Принаймні мені так здається.

— А хто його розбив? — запитав Джейсон, захоплений величчю дерев навколо, красою гірлянд в’юнких рослин, густою рослинністю диких кущів, якими поросли доріжки.

— Один мій… один із пращурів Мура, який захоплювався ботанікою.

— Ваш пращур чи пращур Мура? — піддражнив його Джейсон.

Леонард насмішкувато зиркнув на хлопця:

— Бач який! Нічого від тебе не приховаєш, еге ж? Я обмовився: один із пращурів Мура. Його звали Раймонд Мур, він був прадідом Улісса Мура, здається.

— Ви хочете сказати, що пращури родини Мурів жили в Кілмор-Кові?

— А де ж іще?

— Я думав, що вілла була занедбаною, і пан Мур її відбудував, коли сюди переїхав.

— Так воно й було. Але будинок завжди належав родині Мурів. Її покинув дід Улісса, потім Улісс вирішив сюди переїхати і оселитися в ньому.

Джейсон спробував пригадати обличчя діда Улісса на одному з портретів, що висіли вздовж сходів у віллі Арго. У його уяві виникла постать поважного чоловіка, одягненого у мисливський костюм.

Тим часом Леонард скерував візок доріжкою через галявину, у центрі якої стояв якийсь чудернацький пам’ятник… трьох черепах.

— Оце так! — вигукнув Джейсон, щойно вгледівши їх.

— Що?

— Три черепахи! — промовив Джейсон.

То були ті самі черепахи, яких він бачив над дверима грота Солоної скелі.

Леонард потягнув на себе віжки.

— Як ті, що над Дверима Часу, — сказав він.

Джейсон витріщився на нього.

— Звідки ви знаєте про…

— Можливо, я маю запитати в тебе те саме, — перебив його сторож маяка.

На головній вулиці міста у двоюрідного брата Фреда Сонька була майстерня з ремонту взуття, а на задньому дворі на місці колишнього рибного складу було облаштовано майстерню з ремонту човнів та автівок. Там, де колись висіли туші тунця та шматки китового м’яса, тепер було розкладено десятки шин, корпуси човнів, штурвали, глушники й дверцята від автомобілів.

Хазяїн майстерні був опецькуватим, голомозим чоловічком, що так і не назвав свого імені. Він хвилин десять дивився на мотоцикл Манфреда. Потім трохи постояв, засунувши вказівні пальці за шлейки робочого комбінезону і натягнувши їх, як два луки, пересунув у роті між губами дві зубочистки, ніби приміряючись ними замість стріл, і видав остаточний вирок:

— Таких коліс у мене точно немає.

Манфред гнівно стиснув кулаки в кишенях, намагаючись приховати злість.

Фред Сонько вирішив за краще втрутитися. Він підтягнув свої вовняні штани й сказав:

— Як це, немає?! У тебе тисячі коліс тут, усередині!

Але родич і не думав здаватися. Він пошкрябав рукою голомозу потилицю й уточнив:

— Тисячі, але не такі. Це якісь крутячі. У мене шини для нормальних коліс. Послухай мене, шеф: якщо хочеш поміняти оці колеса, то тобі треба до Бристоля. Або до Лондона. Кудись у велике місто.

Манфред промовчав.

— Якщо хочеш, я напишу марку, яка тобі потрібна, але шукати доведеться тобі самому.

— А замовити ти їх не можеш? — знову встряв Фред.

— Із купою роботи, що в мене зараз? Ні… Куди там! Послухай мене, шеф, так буде швидше. Якщо не знаєш, де тримати мотоцикла до прибуття замовлення, можеш залишити його в мене. А щодо отого…

— Це пустельний всюдихід «багі», — просичав Манфред.

— От-от… той пустельний «багі» можеш забирати звідси.

Двоюрідний брат Фреда Сонька вручив водієві аркуш, де було зазначено, яку модель шин треба шукати.

Манфред домовився, що залишить мотоцикл у майстерні на тиждень, потім усівся за кермо «багі», щоб забратися звідси якомога швидше. Йому треба було змотатися до Бристоля й повернутися до Будинку Дзеркал, перш ніж Облівія вийде через ті двері.

— Вибачте за поведінку мого родича, — почав Фред, наближаючись до машини Манфреда, — але у своїй справі він найкращий.

Манфред вирішив не повідомляти, що він теж був найкращим у своїй справі, коли підробляв у кримінальному світі Лондона.

— Річ у тому, що мотоциклів тут у нас, у Кілмор-Кові, небагато, — додав Фред Сонько.

Манфред, якому зовсім не хотілося теревенити, повернув ключа в замку запалювання.

— Якщо говорити точніше, то лише один… — продовжував Фред, — І той зовсім не такий… Отой, що з візком збоку, знаєте?

— Не дуже. Та все одно мене це не цікавить.

— Мотоцикл із коляскою, ось як він називається! У колишнього хазяїна вілли Арго був такий.

Почувши згадку про будинок на скелі, Манфред одразу нашорошив вуха.

— Той чоловік справді був дивакуватий, — продовжував базікати Фред. — Уявіть собі, саме сьогодні один хлопчина приходив до мене, щоб розпитати, як він помер. І чи справді помер.

Брови Манфреда полізли вгору від здивування.

— Що?

— Він хотів побачити документи, — пояснював далі Фред. — Але оскільки той загинув у морі, то офіційного висновку ще немає і… — тут він гигикнув, — можливо, ми вважаємо, що він уже на тому світі, а він десь тут, у місті!

Манфред обома руками вчепився у кермо:

— Авжеж. Але в такому невеликому містечку його б уже давно помітили.

— І як саме? Адже його ніхто й ніколи не бачив в обличчя! Може, я якраз і є колишній власник вілли Арго! Ги-ги!

— Отож… — Манфред поглянув на Фреда Сонька згори із-за керма всюдихода. — І хто був той хлопець? Шмаркач із рудим волоссям?

— Так, саме він… Ви його знаєте?

— Ну, так… Він був сам? Чи з дівчам?

Фред на мить замислився. Він провів Ріка з контори аж надвір і бачив, як той сідав на велосипеда, нікого іншого з ним не було.

— Ні, сам. На велосипеді.

Манфред пригадав, як він бачив два дні тому рудого хлопця, коли той їхав нагору, до вілли Арго. Він тоді його ледве не збив. Потім ще раз ледь не збив мотоциклом наступного дня, коли їхав до Будинку Дзеркал. Але того разу хлопець був не сам. Вони були вдвох. Чи, може, утрьох.

— Якби старий власник вілли справді був би ще живий, це б багато чого прояснило, — пробурмотів Манфред.

То була б неабияка новина для його хазяйки. Першокласна новина, яку слід було б написати на перших шпальтах газет здоровенними літерами, як тоді, коли Марадона рукою забив переможний гол на чемпіонаті світу з футболу!

Коротко кажучи, важлива новина.

Та думка викликала в його голові ще одну. Напевне, це був якийсь особливий день, багатий на думки.

Манфред подався вперед над кермом і запитав:

— Послухай, якщо вже зайшла мова про дивакуватих чоловіків… Ти часом не бачив у місті одного типа на сірому пікапі?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Леонард Мінаксо з Джейсоном їхали далі парком. З одного боку поміж деревами раз у раз пробивалася блакить океану, а з другого, на пагорбі, виднілися темні дахи будинків Кілмор-Кова.

— А Ви були знайомі з Уліссом Муром? — запитав Джейсон.

— Мені б не хотілося про це говорити.

— А мені б хотілося.

— Чому?

— Щоб дізнатися, що з ним сталося.

— Він втратив усе і залишив свою домівку.

— Яким він був?

— Він любив цей край.

— А за вдачею?

— Невтримний.

— Тобто як?

— Йому не сиділося на місці, він нікого ніколи не хотів слухати.

— Ви посварилися?

— Я тобі вже сказав: мені б не хотілося про це говорити.

— Чи не допоможете ви мені?

— У чому?

— Знайти його. Або знайти його привида.

— А це що за чортівня?! — вигукнув Леонард. — До чого тут привид?

— Мені здається, що він на віллі Арго.

— От уже дітвора, до чого додумалися! У привидів вірять!

Джейсон хотів було заперечити, але врешті вирішив промовчати. Він не хотів здатися смішним. Леонард був таким самовпевненим, таким рішучим у своїх учинках, що наганяв на нього страх.

— Послухай, я — за вас. Я — за Нестора, як і ти. І я — проти Облівії, — сказав він, помовчавши. — Скажи мені лише одне: ти сам подорожував?

Джейсон на мить затнувся. Питання сторожа маяка могло означати тільки одне: ти коли-небудь сходив на борт «Метіди», перетинав море часу?

— Так, — зізнався він.

— Сам?

— Із сестрою та з Ріком.

— І де ти побував?

— У Давньому Єгипті. Та у Венеції. Але у Венеції все одразу пішло шкереберть. А ви?

Леонард не відповів, але Джейсон був упевнений: той теж мандрував у часі.

— Це так неймовірно! — додав Джейсон.

— Що ти бачив у Єгипті?

— Я побував у Землі Пунт, шукав Кімнату, якої немає.

— І не знайшов…

— Чому ж, знайшов! А ще знайшов заховану там мапу… яку сховав для нас Улісс Мур. Але потім з’явилася Облівія Ньютон і поцупила її у нас.

— А у Венецію ти за чим вирушив?

— Щоб знайти Пітера Дедалуса. Але потім ми натрапили на тих двох волоцюг і…

— Скажімо, не дуже вдалі операції…

Джейсон не відповів, і Леонард додав, бурмочучи собі під ніс:

— Наробив помилок Нестор!

— Якщо ви натякаєте на нас, то ніяких помилок він не зробив! Ми самі про все здогадалися і…

— Справді? Неймовірно!

— До того ж це було в планах колишнього власника вілли…

— Та що ти знаєш про це, хлопче?! — перебив його Леонард.

Тут він різко повернув і зупинився.

— Приїхали!

Джейсон озирнувся. Вони були майже на самому вершечку пагорба. Праворуч, поміж деревами, вдалині виднівся дах вілли Арго.

— Що ми маємо робити?

Леонард зістрибнув із візка й почав відв’язувати бочки зі смолою.

— Віднесімо оці до колодязя. А потім чекатимемо, доки не з’являться голуби.

Вони разом покотили бочки зі смолою по ледь помітній, порослій високою травою доріжці, яка вела до хатинки без дверей. Леонард нахилився, щоб не вдаритися головою об одвірок.

Усередині був старий-престарий камін, на стінах — залишки потьмянілої штукатурки із нашкрябаними вуглиною написами.

— Давно я сюди не заглядав, — пробурмотів сторож маяка, оглядаючи все довкола.

— Що це за місце? — поцікавився Джейсон.

— Коли ми були у твоєму віці, то часто прибігали сюди погратися. Це була наша схованка.

Джейсон придивився уважніше до чорних відбитків дитячих долонь на стінах, спробував було прочитати деякі написи, але марно. Його серце закалатало швидше, коли між звичайними літерами він розібрав ряд символів із Фестського диска. Не вірячи власним очам, він провів по них рукою.

— Ти… знав ці символи?

— Як і всі хлопці з нашої ватаги, — спокійно відповів Леонард. — То був наш секретний код. Тут написано: «Ми лиш на службі мрій прості матроси, не…»

— «Не командири, якорі чи судна…» — закінчив фразу Джейсон. — Знову Шекспір?

— Ні, — усміхнувся Леонард, уражений швидкістю, із якою хлопець переклав фразу. Потім похитав головою і вийшов надвір, щоб закінчити справу з бочками зі смолою. — А зараз допоможи мені з оцим.

— Іду, — відгукнувся Джейсон ізсередини, а сам продовжував роздивлятися написи на стінах.

Хлопець знайшов ім’я Улісса, написане невпевненим почерком, що так відрізнявся від акуратного почерку колишнього власника вілли Арго, який він уже навчився впізнавати у щоденниках. Написів, зроблених рукою Пенелопи, не було, але трохи далі було виведено: «Чудове літо! », і поряд принаймні три підписи, що читалися: Пітер, Кліо, Блек, за якими стояла ще одна, майже повністю затерта.

Що означали ці імена, написані поряд? Якщо Пітер — це годинникар, а Кліо — сестра Клеопатри Біґлз… то хто такий Блек? Джейсон задумливо поглядав на відбитки долонь на стінах старого будиночка. Скільки років минуло з того часу, як їх залишили? Двадцять? Тридцять? Чи ще більше?

— Хлопче! — покликав знадвору Леонард. — То ти йдеш чи ні?

— Твого підпису ніде немає, — зауважив Джейсон, підходячи до бочок.

— Можливо, він просто стерся, — пробурмотів Леонард.

— Що означає той напис: «Чудове літо! »?

— Авжеж, те літо справді видалося чудове, — промовив Леонард. — То було перше літо, як Улісс перебрався жити сюди. Саме тоді зав’язалася наша дружба.

— А потім?

— Потім дехто почав забагато розпитувати. І наша ватага розпалася.

За будиночком було щось на кшталт невеликого майданчика, у центрі якого виднілися поіржавілі ґрати, що прикривали круглий отвір колодязя.

Леонард із Джейсоном підкотили бочки зі смолою до краю отвору, потім сторож маяка вхопився руками за ґрати, напружився і підняв їх.

— А тепер — смола, — скомандував.

Джейсон пішов за ножем і допоміг відкрити бочки. У повітрі зразу почувся різкий запах смоли.

— А що в цьому колодязі? — запитав Джейсон, заглядаючи всередину і намагаючись розгледіти дно. — Він глибокий?

— Ми сумнівалися, що він доходить до середини Землі, — пожартував Леонард, — а тому вирішили його дослідити, сподіваючись здійснити таку саму подорож до центру Землі, про яку писав Жуль Верн, пам’ятаєш? У жерлі вулкана. Першим спустився Блек. Саме тому відтоді його почали кликати Блек Вулкан. Я разом із рештою тримав мотузку.

— І що сталося?

— Блек зупинився на глибині в шість метрів. Спершу ми почувалися розчарованими, але згодом розвідали дещо значно цікавіше. З грота розходилися численні розгалуження, що раніше використовували як в’язницю, а потім, під час Другої світової війни, як склад для боєприпасів та амуніції, на випадок німецької окупації.

— Але я все одно ніяк не збагну, що ми тут робимо, — зізнався Джейсон.

Леонард підійшов до великого дерева.

— Бачиш оцю стежину? Якщо Нестор сказав тобі, що хоче діяти за планом колодязя з голубами, то згодом він з’явиться тут, на цій стежці, зайде до грота, що якраз під нами. А я тим часом схожу за Аріадною.

— А я?

— А тобі треба як слід прицілитися.

За кілька хвилин потому неподалік від Парку Черепах на стежку безсило опустилася Дієґвіта:

— Баста, пор фавор! Я більше не можу!

Дон Дієго, який ішов попереду, кинув на землю вузол з награбованим скрабом, що ніс на плечі, й випростався, розминаючи спину:

— Дієґвіта має рацію. Послухай, старий! Скільки ще нам іти за тим конем?

Нестор махнув рукою у напрямку отвору на схилі, що виднівся неподалік угорі, і сказав:

— Залишилося зовсім небагато. Он уже видніється грот.

Дон Дієго підійшов до садівника і поглянув туди, куди він показував:

— Грот — це стайня?! Ти що, жартувати надумав?

— Ти наказав привести тебе до найближчої стайні, а не до найкращої. Якщо хочеш, можемо спуститися до міста, але я тебе попереджаю, — він вказав очима на свої зв’язані руки, — якщо там мене побачать у такому стані, то одразу зрозуміють, що ви збираєтеся перевозити, і, напевне, й ви не залишитеся непоміченими.

— Ходімо, ходімо вже! Скарб залишиться із нами! А ти припини хитрувати!

— Сил моїх більше немає! До дідька! — пожалілася Дієґвіта.

І в ту мить почулося іржання.

— Чуєте? — задоволено вигукнув Нестор. — Я ж вам казав: кінь за кілька кроків звідси.

Здавалося, іржання надало двом волоцюгам сил. Дієго підхопив свій вузол із простирадла, закинув його собі на спину й кивнув подрузі, ніби запрошуючи її зробити так само:

— Ну ж бо, амор! Ми майже прийшли! Ще трішки — і будемо багаті!

Вони підійшли до входу в печеру, з якої їм назустріч шугонула ціла зграя наполоханих птахів. Усередині смерділо сіркою.

Той грот насправді був великим гніздищем чайок, олуш та інших морських птахів, які роями літали навколо, роздратовані появою небажаних гостей.

Дієго та Дієґвіті довелося йти килимом з пір’я та затверділого пташиного посліду.

— Фу! — з відразою вигукнула дівчина. — Як таке може бути, що тут влаштували стайню?

— Доброго дня! — почувся тієї миті чийсь голос із глибини грота.

Щойно їхні очі звикли до темноти, усі троє побачили здорованя, який стояв поряд з білогривим конем.

— Чим зобов’язаний вашому візиту?

Нестор уже відкрив рота, щоб відповісти, але Дон Дієго його випередив:

— Коні. Ми шукаємо коней. Добрих і швидких, якщо можна.

— Коні? Ну, звичайно! — вигукнув Леонард, наближаючись до них. Сонячний промінь, який пробився до грота через отвір у стелі, освітив пов’язку в нього на оці. — І як ви збираєтеся за них платити?

— Дамо за них срібну таріль, — відповіла з готовністю Дієґвіта.

— Домовилися. Проходьте, вибирайте, — промовив Леонард, відступаючи.

— О, нарешті ділова розмова! — зрадів Дон Дієго, задоволений таким ставленням одноокого здорованя. — Дієґвіто, вамос! Покинь мішок і ходи сюди!

Але дівчина, що була значно підозрілішою за вдачею, обійшла Нестора, міцно тримаючи свій вузол зі скарбом.

Обоє рушили в тому напрямку, де зник у темряві Леонард. Вийшли на єдину освітлену ділянку грота, зупинились посередині, задрали голови вгору, озирнулися довкола:

— Гей, чоловіче! Куди ти подівся?

— ДАВАЙ! — крикнув Леонард.

Джейсон нахилився над ґратами, а коли почув крик сторожа маяка, штовхнув плечем першу бочку, і в колодязь потекла чорна, липка рідина. Не гаючи ані хвилини, перевернув другу бочку.

І, почувши перші крики, кинувся доріжкою до входу в грот, звідки вилетіла зграя переляканих птахів.

Нестор гукнув:

— Леонарде, як там наші голуби?

Джейсон забіг усередину грота, ковзаючи по слизькій підлозі.

— Несторе! — вигукнув хлопець полегшено, побачивши старого садівника цілим та неушкодженим. Ухопив ніж Леонарда Мінаксо й одним швидким рухом перерізав занавіску, якою були зв’язані зап’ястя Нестора.

— Гей, обережніше! А то ще вріжеш мені руку! — пожартував старий, обійнявши свого визволителя.

Почувся якийсь гуркіт, потім вони побачили чорну постать Дона Дієго, що опустилася на землю, прямо в смоляну калюжу посеред купи пір’я. Дієґвіта вже лежала на землі, непритомна. Над ними нависала загрозлива постать Леонарда Мінаксо. Його штани, сорочка, черевики теж були в смолі.

— Швидко, хлопче! — покликав він. — Та залиш ти того старого й допоможи мені їх зв’язати! Чи я один маю бруднити собі руки?!

За десять хвилин Джейсон був геть увесь у смолі та ще й з голови до ніг обліплений пір’ям чайок.

Він допоміг Леонардові зв’язати двох волоцюг, які ніяк не могли прийти до тями після чорного дощу, що так несподівано вилився їм на голову, та після снодійного, яким Леонард їх напоїв на довершення, від якого вони зовсім очманіли. Для певності їм закрили роти кляпами й поклали позаду на візок, разом із награбованим добром.

Протягом усього часу Нестор тримався осторонь, спостерігаючи за діями Леонарда. Вони перекинулися хіба що двома-трьома словами, поки вкладали на дно візка перемазаних смолою та пір’ям злодюжок.

— Залазь на візок, — нарешті запропонував Леонард Несторові, беручи Аріадну за вудила, — а ми з хлопцем підемо пішки.

— Що у нас далі за планом? — поцікавився Джейсон.

— Повернемося на віллу Арго, а там… — Нестор зиркнув у бік Леонарда, — відправимо оцих туди, звідки вони з’явилися, і звільнимо Джулію та Ріка. Ключі в тебе?

— Авжеж, — Джейсон вийняв із кишені чотири ключі — усі в смолі, як і все, що було на ньому.

— Добре, — прошепотів Нестор.

— А якби я не забрав їх із собою? Рік із Джулією назавжди б залишилися у Венеції з цими ключами?

— Боюся, що так би воно й було, — відповів садівник.

— І Двері Часу замкнулися б навіки? — допитувався хлопець.

— Та ні, не так просто тримати їх замкненими! — несподівано втрутився Леонард.

— Якщо ти вже завів про це розмову, то й відімкнути їх нелегко! — різко заперечив йому Нестор, ніби нагадавши про якусь давню історію.

— Не розумію, про що ви, — пробурмотів Джейсон.

— Чотири ключі завжди повертаються. Отож вони б недовго залишалися у Ріка з Джулією у Венеції. Вони б їх загубили або їх би в них поцупили.

— А потім що?

— Потім хтось у Кілмор-Кові отримав би поштову посилку з чотирма ключами. І все б розпочалося знову, — сухо відповів сторож маяка.

— Але саме це сталося з нами позавчора!

— Отож! Так воно завжди й починається, — незворушно відповів Леонард. — Ніби випадково.

— Не слухай ти Леонарда! — втрутився Нестор, залазячи на візок і бажаючи покласти край розмові. — Дуже вже полюбляє він говорити віршами та загадками.

— Краще не слухай те, що каже Нестор! З деякого часу він узагалі ні про що не любить говорити. Знаєш, що казав про нього… Улісс?

— Леонарде, годі тобі!

Джейсон запитливо подивився на сторожа маяка, і той продовжив:

— Якби я щодня не бачив свій сад таким охайним, то майже забув би, що я його найняв.

— Як смішно! — пробурмотів Нестор, вйокнувши на Аріадну. — Дуже дотепно!

— Уліссові теж подобалося говорити віршами та загадками, — зауважив Джейсон.

— Можливо, він у мене навчився, — усміхнувся Леонард.

Перш ніж рушити, Джейсон та Леонард постояли хвилинку мовчки, прислухаючись до цокання копит Аріадни та шурхотіння коліс візка по стежині, що вела до вілли Арго.

Кілька хвилин потому, коли вони вже йшли, Джейсон запитав у сторожа маяка:

— Ви коли-небудь отримували ключі поштою?

— Можливо, — відповів той, спохмурнівши.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік усе-таки зазирнув усередину згортка, який йому дав пан Келлер, і побачив, що там була книга. Він устиг лише оглянути обкладинку, на якій було виведено:

ЕНЦИКЛОПЕДІЯ, або

ТЛУМАЧНИЙ СЛОВНИК

НАУКИ, МИСТЕЦТВА й РЕМЕСЕЛ

— Ріку! — дорікнула йому Джулія. — Негайно загорни в тканину, як було!

Рік аж рота розкрив від здивування. Загадковим предметом, який пан Келлер так ретельно приховував, виявилася звичайнісінька енциклопедія, до того ж із досить відомою назвою. Та ще більше його вразила не стільки назва книги, скільки шрифт, яким її було надруковано. Зокрема, ота літера «д».

Вона була така сама, як на документах, які лежали у нього в кишені, надруковані Старою Совою із Кілмор-Кова — винаходом Пітера Дедалуса.

— От тобі й на, Джуліє! — вигукнув він, загортаючи енциклопедію в тканину. — Справа значно складніша, аніж я собі думав!

Дівчина пропустила повз вуха те його зауваження, намагаючись розгледіти в натовпі усміхнені, але, без сумніву, напружені обличчя подружжя Келлерів.

Щойно Альберто підійшов до них, книга негайно перейшла до його рук.

— Дякую, — сказав він, вихоплюючи її у Ріка.

— Вибачайте за незручність, ми не могли цього передбачити, — виправдовувалася Росселла.

— Хто був той тип у сірому?

— Його кличуть Граф Попіл, — відповів Альберто. — Він агент секретної служби Венеції.

— Здається, не така вона вже й секретна ця ваша служба, якщо ви його одразу впізнали…

— Ми впізнали його за маскою, яку він зазвичай носить. Але ми не знаємо, хто за нею ховається.

— Чого йому від вас треба?

— Йому кортить за будь-яку ціну потрапити до нашого будинку, — відповів Альберто.

Помітивши, що чоловік починає гарячкувати, Росселла взяла його під руку й запитала:

— То куди ми підемо?

Альберто поглянув на картину, яку дружина тримала під пахвою, і промовив:

— Гадаю, підемо таки до майстрів-рамників. Я хотів занести оце своєму другові, але зараз це може бути небезпечно. Хтозна, скільки ще агентів у нас на хвості…

— Згода. Отже, товариство, продовжуємо пошуки Пітера Дедалуса.

— Здається, я натрапив на ще одну підказку, — не втримався Рік.

— Що за підказка?

— Книга, яку ви ховаєте, — відповів хлопець. — Це він її надрукував.

— Ріку! — дорікнула йому Джулія.

Альберто так і завмер посеред дороги, ніби остовпів. Діоґо, що біг слідом, ткнувся писком у його ногу. Росселла переводила погляд з чоловіка на хлопця, намагаючись збагнути, про що йдеться.

— Я лише глянув краєчком ока, — виправдовувався Рік. — Мене не цікавить, що там написано, я її не читав, присягаюся. Але…

— Але? — перепитав Альберто.

— Ота «Д» на обкладинці! — вигукнув Рік. Вийняв із кишені надруковані Фредом Соньком аркуші й показав йому. — Така сама, як і тут. Той самий типографський шрифт. Підпис Дедалуса.

— Звідки в тебе ці аркуші?

— Із Кілмор-Кова, що в Англії. Як я вам уже сказав, їх надруковано типографською машиною, яку створив Пітер Дедалус.

— Оце дивина, Альберто! — втрутилася Росселла, роздивляючись документи. — Хлопчина таки має рацію.

— Справа в тому, що йому ніхто не дозволяв пхати свого носа в чужі справи.

— Вибачте, пане Келлер, — обізвалася Джулія, — Рік не хотів…

— Якщо ви можете сказати мені, де було надруковано цю книгу, то нам, можливо, вдасться дізнатися щось більше, — стояв на своєму рудоволосий хлопчик.

Альберто розгорнув тканину й любовно погладив обкладинку енциклопедії. Потім відкрив її і пробіг очима по сторінці, яка ще пахла свіжонадрукованим папером та фарбою: — Не все так просто, хлопче. Адже цю книгу надрукував я.

Вони майже бігом повернулися до району Санта-маріна, але замість того, щоб зайти до будинку Келлерів, завернули у занедбаний провулок.

— Обережно, не посковзніться, — попередив Альберто і вказав у напрямку дороги, що вела до каналу, в якому хлюпотіла вода такого самого темного кольору, що й брудна бруківка.

Їм довелося пригнутися, аби потрапити до старої корабельні, а потім іти по слизькій від водоростей підлозі за кілька сантиметрів від води. Загальну атмосферу ще більше пригнічувало далеке попискування пацюків.

— Відтоді як секретні агенти взялися патрулювати місто, — бурмотів пан Келлер, пояснюючи, куди він їх веде, — нам, друкарям, доводиться чимало мудрувати, щоб сховатися. Та ми вже майже прийшли.

Підлога корабельні повільно пішла вгору, стало сухіше. Вони рушили коридором, який вивів їх до приміщення, заповненого розпиляними дошками та тирсою.

Росселла приклала палець до губів, закликаючи дітей мовчати. Альберто прислухався, чи не чути знадвору якого-небудь підозрілого шуму, окрім плюскоту морського прибою. Переконавшись у безпеці, він вставив ключ у приховані між дошками дерев’яні двері й запросив своїх гостей переступити поріг приміщення.

— Ласкаво прошу до моєї нелегальної друкарні.

— Оце так! — вигукнула Джулія, щойно Альберто запалив масляні лампи, які висіли на стінах.

Вони побачили кілька чорних машин, розміром з бика, заповнених паперовими аркушами: деякі білі, решта — повністю або частково задруковані. Інші аркуші висіли на білих мотузках для білизни по всій кімнаті — сушилися. Підлога була вкрита кульками зіжмаканих аркушів, калюжами друкарської фарби, дерев’яною тирсою. На столах — лінійки, рами для обрізання, різаки та прямокутні матриці для зшивання книг. У повітрі пахло клеєм.

— І це всього лише за кілька кроків від нашого дому, — пробурмотіла Россела, походжаючи поміж розвішаними довкола, ніби наволочки, аркушами.

— Цю друкарську машину я купив разом із будинком Пенелопи, — додав Альберто.

Він показав друзям шухлядку з друкарськими літерами — металевими брусочками, на верхньому торці яких було нанесено рельєфне зображення літери. З таких букв уручну складають одне за одним слова, а це потребує неймовірного терпіння, аж поки не набереться уся сторінка, яку треба надрукувати.

Пан Келлер пошукав у шухлядці відділення для літер «д»  і вийняв звідти кілька друкарських брусочків:

— Ось ці літери.

Він провів по брусочку змоченим фарбою тампоном, потім приклав його до білого аркуша. Вийшов відбиток звичайної літери «д», без будь-яких особливих знаків.

— Це не та «д», яку ми шукаємо! — розчаровано вигукнула Джулія.

— Авжеж, — усміхнувся Келлер, — це все через прес. Бачите оцю машину? Набравши сторінку за допомогою оцих брусочків із літерами, я вставляю їх сюди й повертаю важіль. Прес змочує сторінку фарбою, пропускає аркуш і завдяки сильному притиску зверху відбиває слова на папері. Та коли надрукована сторінка виходить із преса, щоб потім її можна було обрізати й скріпити, усі літери «д»  перетворюються на оті, що ви бачили в енциклопедії.

— Особистий підпис Дедалуса, — усміхнувся Рік.

— На який уже звернули увагу деякі колекціонери з Антверпена, — продовжив Альберто. — Мої видання користуються великим попитом. Але продовжувати друкувати в такій ямі непросто, адже секретна служба може викрити мене будь-якої миті…

— А чому вам доводиться ховатися?

— Це довга історія, — зітхнув Альберто.

— Ще недавно у Венеції було повно друкарів, які приїжджали сюди звідусіль, щоб друкувати свої книги, — пояснила Росселла. — Але були й такі, що друкували посібники з магії, заборонені книжки. А тому Рада Десятьох вирішила встановити контроль над діяльністю типографій, аби перевіряти, що вони друкують.

— А ця енциклопедія належить до заборонених книг?

— Для таких неосвічених, як Граф Попіл, — так! — вибухнув Альберто. — А насправді це неймовірна книга, яку придумали у Франції.

Рік здивовано витріщився на нього, нічого не розуміючи:

— У нас таке можна де завгодно купити.

— То вона вже й до Англії дійшла? — недовірливо вигукнув Альберто.

— Ще б пак! Її доставляють прямо додому, на виплату частинами.

— Чуєш, Росселло? — сплеснув руками Альберто. — Англійці завжди в усьому нас випереджають!

Рік підійшов до преса, провів долонею по металевому корпусу. Він упізнав руку Пітера за деякими особливостями: зубчасті колеса різного розміру, використання дерев’яних шестерень та опор… Без сумніву, то була його робота. Пітер перебував у Венеції в ті часи, коли Пенелопа тут жила… коли він іще дружив з Уліссом Муром.

— Ріку! Ти щось надумав? — покликала його Джулія з іншого кутка приміщення.

— Ні. Якщо чесно — ні. А ти?

Джулія переглядала аркуші, надруковані Старою Совою.

— То ти казав… щоб зв’язатися із Пітером, слід скористатися правильним ключем і набрати «ДЕДА»?

— Я вже пробував написати «ДЕДА» в Кілмор-Кові, — сказав Рік, походжаючи навколо преса, — але в мене нічого не вийшло.

— Можливо, в тебе не було потрібного ключа.

— Думаю, що він у Облівії Ньютон, — відповів Рік, маючи на увазі той ключ, яким відчинялися Двері Часу в Будинку Дзеркал.

— Якщо хочете, ми можемо спробувати набрати «ДЕДА» на цій машині, — запропонував Альберто. — Можливо, ваш геніальний винахідник залишив якийсь слід, щоб його можна було відшукати, де б він не перебував.

Пан Келлер одягнув фартух, що колись, напевно, був білим, узяв порожню матрицю і виклав на ній чотири літери, що складали слово «ДЕДА». Потім вставив матрицю у прес, завів його, накрутивши відповідну пружину, і потягнув важіль. Зачекав, аби побачити, що станеться. Машина загурчала, різко підхопила матрицю, змочила її фарбою і видала з іншого боку білий аркуш із написом: «ДЕДА».

Альберто взяв аркуш із ще не висохлою фарбою і показав друзям:

— Виходить, нічого в нас не вийшло. Шкода.

Рік поглядав на аркуш так само розчаровано, як і тоді в Кілмор-Кові.

— Нам би зараз Джейсона сюди, — промовив він, маючи на увазі здатність друга до неймовірних здогадок. Потім, дещо занепавши духом, пробурмотів:

— Звичайно, якщо Пітер справді хотів залишити за собою якийсь слід…

— Можливо, він таки хотів, щоб друзі його знайшли, коли пробачать. Пам’ятаєш, що він говорив на диску? — додала Джулія. — Він тікає, тому що йому соромно. У нього не вистачило мужності зізнатися, дивлячись їм у вічі, в тому, що він видав таємницю Облівії.

— Так і є, — сказав Рік.

— Але ні Улісс, ні Пенелопа, ні Облівія не знайшли того диска. Його знайшли ми. Ніхто не міг знати, ні що сталося, ані того, що Пітер Дедалус утік через двері у своєму житлі й застряг у Венеції. Пам’ятаєш? Відімкнувши двері, він надіслав ключа з левом Уліссові.

Росселла пробурмотіла:

— Що за дурниця!

— Але насправді він хотів, щоб його знайшли, Ріку! — продовжувала Джулія, не звертаючи уваги на Келлерів. — Інакше навіщо йому було ховати диск у шаховій дошці, на якій протягом двох років він розігрував партію з Уліссом? Пітер навмисне зробив неправильний хід, щоб дати можливість Уліссові виграти і потім відкрити таємну схованку в дошці. І якщо він надіслав ключа Уліссові, я впевнена: він зробив це тому, що хотів, щоб той його розшукав. І, можливо… можливо… Він залишив ще й інші вказівки в тому місці, де його Двері Часу відкриваються тут, у Венеції.

— Так і є! — повторив Рік, перш ніж запитати у Келлерів. — Ви знаєте, де знаходиться завулок Любові друзів?

Чоловік із дружиною розгублено перезирнулися:

— Ніколи не чула.

— Ви впевнені, що такий завулок тут існує?

Рік зітхнув:

— От бачиш! Ми знову не зрушили з місця.

— Не може бути, щоб у щоденнику Улісса не було якихось підказок! — втратила терпець Джулія. — Він добре знав, куди виходять двері!

Дівчина розгорнула щоденника і почала нервово гортати сторінки.

— Не забувайте про музичну скриньку та раму! — нагадала Россела, яка прислухалася до розмови друзів, хоча й не могла второпати, про що йдеться.

— Нам іще треба сходити до майстрів, які їх зробили, та поговорити з ними, — додала жінка, вказуючи на картину, яку ось уже пів дня носила із собою.

Рік слухав її у пів вуха, а уся його увага зосередилася на свіжонадрукованому аркуші:

— Скористатися правильним ключем та написати «ДЕДА»… — бурмотів він. — Правильним ключем…

Він запитав Альберто, чи треба для того, аби працювати на пресі та решті машин, скористатися якимось особливим ключем, але друкар відповів, що жодної потреби в цьому не було.

«Правильний ключ. І написати “ДЕДА”», — крутилося в голові Ріка.

Заглиблена у власні думки, Росселла знічев’я вдруге увімкнула музичну скриньку.

— Гадаю, на сьогодні наші пошуки закінчено, — висловив припущення Альберто. — Пропоную повертатися додому і…

— Але ж ми не написали «ДЕДА»! — вигукнув Рік, якому несподівано сяйнула думка. — Ми написали «ДЕДА», з оцією дивною «д» від Дедалуса!

Захоплений своєю думкою Рік гарячково розгорнув на поверхні преса аркуш із Кілмор-Кова:

— А в інструкції Пітера, надрукованій його машиною, що в Кілмор-Кові, ясно вказано: «ДЕДА», без отієї дивної «д», яка з’являється у решті слів. Як можна написати «ДЕДА» без оцієї літери?

Альберто заперечно похитав головою:

— Ніяк. Я вже сотню разів пробував по-різному, але все одно виходять змінені літери «д». Складається враження, що прес їх розпізнає і переробляє одну за одною.

— Але ж має бути якийсь спосіб! — не погодився із ним Рік, схвильовано походжаючи туди-сюди по приміщенню — так само, як це робив Джейсон щоразу, коли йому ось-ось мала сяйнути якась геніальна думка. — А якщо «ДЕДА» — це ніяке не слово? Не частина прізвища Пітера, як ми собі думаємо? Що це може бути, якщо не слово?

— Ну, точно вже не число, — зауважила Росселла.

— І що може означати оте «правильним ключем» та «неправильним ключем»?

Джулія почала оглядати стелю приміщення.

— Пітер написав, що правильний ключ не той, що внизу. Отже… він має бути десь угорі.

— Можливо, над машинами? — припустив Альберто.

— Ключ угорі… ключ угорі… — бубоніла Росселла, мізкуючи над загадкою.

— Якщо це не слово… і не число… — повторював Рік і несподівано завмер посеред кімнати. Йому пригадалися слова Нестора. — Музика… А якщо це ноти?

— Що ти сказав, хлопче?

— Ноти! Музичні ноти!

— Не схожі вони на музичні ноти, — зауважив Альберт Келлер. — Їх зазвичай записують на нотному стані.

— Із скрипковим ключем! — зраділа Джулія. — Не з басовим, який використовують для низьких голосів, як то бас та баритон, або для партії контрабаса.

Рік тріумфально змахнув стиснутим кулаком:

— Ну, звичайно! Ось вам і правильний ключ!

Альберт усе ще спантеличено розглядав аркуш:

— Якщо треба, у мене є всі шрифти з нотами, але ж на аркуші написано «ДЕДА», а не «до, ре, мі, фа, соль»…

— Це тому, що у нас, в Англії, у такий спосіб записують ноти! — пояснив Рік. — Ми використовуємо літери: замість «до» пишемо “С”, замість «ре» — “D”, замість «мі» — “Е”… а літеру “А” — замість «ля».

— Тобто, на твою думку, на цьому аркуші зазначено, що слід написати… на музикальному стані «ре, мі, ре, ля»… зі скрипковим ключем?

— Не знаю, це лише припущення, — відповів Рік.

— Не марнуй часу, Альберто, спробуймо! — спонукала його Росселла Келлер.

— Це не так просто, як ти думаєш. Адже для друкування сторінки із нотами аркуш доводиться пропускати через машину тричі: спершу — щоб надрукувати нотний стан, вдруге — щоб надрукувати ноти… і втретє — якщо треба додати слова.

— То за роботу! — вирішила за нього Росселла.

Вони взяли матрицю для набору книжок з нотами, виклали металеві брусочки із зображеннями нотного стану та скрипкового ключа. Надрукували першу сторінку, а потім установили в матрицю символи, які відповідали чотирьом нотам, що, на думку Ріка, утворювали слово «ДЕДА». Потім уставили аркуш, який щойно вийшов із друкувального преса.

— Зараз побачимо, — пробурмотів Альберто і потягнув за важіль.

Аркуш зник у машині, матриця занурилася у фарбу й притисла папірець, який потім викинуло з протилежного боку преса — з чотирма нотами, надрукованими на нотному стані.

Вираз обличчя Ріка видавав його глибоке розчарування. Нічого не сталося…

Джулія поклала йому руку на плече, але цей жест замість того, щоб підбадьорити, тільки ще більше його роздратував. Рікові здалося, що таким чином вона хотіла втішити його, незважаючи на те, що його ідея виявилася такою дурною.

Альберто хотів було забрати аркуш із вала машини, аж раптом той почав крутитися у зворотному напрямку, знову затягнувши аркуш усередину преса.

— Що відбувається? — пробурмотів він. — Оце дива! Прес увімкнувся сам по собі!

Закрутилися механізми машини: поржавілі від часу шестерні й зубчасті колеса запрацювали без додаткового заводу, всередині преса щось заторохтіло, ніби там увімкнулася друкарська машинка.

Знову прес опустився на аркуш, зробивши на ньому відтиск, і одразу потому його викинуло назовні. Альберто взяв його, щоб показати іншим, і, задумливо покручуючи вуса, мовив:

— Здається, нарешті пісню додруковано до кінця…

Після перших чотирьох нот тепер ішов цілий ряд інших.

— Тут ще й слова є! — промовив Рік, уважно читаючи склади, надруковані під кожною нотою:

Ми — лиш на службі мрій прості матроси,

не командири, якорі чи судна,

ми — лиш звичайні моряки, які ніколи

не знають шлях до найчудовіших портів.

Острів Масок

Чорний Гондольєр, у тіні лева

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У середині годинникової башти було спекотно, повітря наповнене пилом та тирсою. Облівія піднялася сходами вгору, де був розташований механізм годинника.

Вона несміливо озирнулася довкола — нікого.

Почула гупання молотка, що лунало з горища, піднялася ще на один проліт сходів. У щілинах старих стін буркотіли голуби.

Цього разу вона побачила чоловіка, який стояв до неї спиною.

Вона його одразу впізнала: вузькі плечі, витягнута голова з купою неслухняного сивого волосся, що стирчало навсібіч, особлива манера поводити плечима, ніби в танці під музику, якої не чути. Пітер Дедалус.

Облівія ступила крок уперед і промовила:

— Привіт, Пітере!

Він не обернувся. Але негайно поклав молоток і закляк.

— Це я, Пітере, — знову обізвалася Облівія.

Чоловік повільно повернув голову. Облівія зняла маску й посміхнулася йому зловтішно.

— Не може бути, — пробурмотів Пітер.

— Знав би ти, чого мені коштувало тебе знайти, — сказала Облівія.

Пітер утупився в якусь невідому точку на підлозі, десь посередині між механізмами годинника та ногами жінки.

— Не може бути. Як ти сюди потрапила?

— З нашого дому, Пітере. Я знайшла ключ. І відімкнула двері.

Облівія намірилася зробити крок до нього, і чоловік підскочив, мов ужалений.

— Брешеш! Неможливо! Ті двері вже багато років ніхто не відмикав!

— А тепер їх відімкнули знову.

— Але вони були зачинені з цього боку! Я пішов перевірити, повернувся… Вони були замкнені!

— Золотко, у цих дверей стільки секретів, що збагнути, як саме вони працюють, майже неможливо… Напевне, саме про це нам слід із тобою поговорити.

— Вони були замкнені, — повторив Пітер. Потім озирнувся навколо, нервово потираючи руки, ніби шукаючи, куди втекти.

— Що ти йому зробила?

— Кому, золотко?

— Я сподівався, що Пенелопа й Улісс знайдуть… — пробурмотів Пітер.

— Знайдуть? Що знайдуть? Якщо ти маєш на увазі мапу з усіма дверима Кілмор-Кова, — промовила жінка, театральним жестом розгортаючи посеред кімнати мапу, — мені шкода тебе розчаровувати, але вона в мене.

— О, ні!… Ні! — закричав Пітер. — Що ти зробила з Пенелопою та Уліссом?

— Та що ж ти так розхвилювався?! Нічогісінько, любий Пітере! Вони самі себе усунули, кинувшись зі скелі своєї любої домівки. Так, звісно: захоплива історія кохання! Мені шкода тобі це казати, Пітере, але боюся, що я єдина із твоїх друзів, кому вдалося вижити… А тому, золотко, ходи сюди… дай я тебе обійму!

— Геть звідси!

— Ти за мною зовсім не сумував?

— Ні!

Але така поведінка годинникаря Облівію аніскільки не збентежила. Здавалося, вона добре його знала і вміла скористатися його певними прихованими слабкостями.

— Пітере, — прошепотіла вона.

І повторювала його ім’я знову і знову, аж поки не підійшла зовсім близько.

Чоловік хотів було втекти, але вона встигла стати між ним та сходами, перекривши йому шлях.

— Годі тобі, золотко, — продовжувала воркувати Облівія, аж поки годинникар не здався.

— Якщо по правді, то так. Я сумував за тобою, — пробурмотів він.

— Ох, Пітере! Справді?

— Ти… ти завжди найвродливіша.

— Ой, золотко… Нарешті поряд зі мною чоловік, який знається на жіночій вроді! — вигукнула Облівія, огорнувши його ароматом свого парфуму.

Пітер більше не пручався, вигляд у нього був приречений.

— Знав би ти, яких зусиль мені коштувало тебе знайти! — продовжувала заманювати його у свої тенета Облівія. — То що, Пітере? Після всього, що сталося, ти нічого не хочеш мені сказати? Поділитися якоюсь таємницею із твоєю любою Облівією?

Пітер закляк і заплющив очі, ніби прислухаючись до тієї боротьби протилежних почуттів, що вирувала всередині.

— Ні! — вирішив він нарешті й відштовхнув жінку від себе.

Облівія, яка зовсім не чекала такої реакції, не встояла на своїх височенних підборах, позадкувала аж до зубчастих механізмів годинника, там таки втратила рівновагу й гепнулася на підлогу, при цьому ще й дорвавши вже розірвану сукню.

Пітер тим часом щодуху кинувся сходами вниз.

Облівія, швидко скинувши взуття, помчала за ним:

— Зупинися, дідько б тебе забрав! Зупинися негайно!

Але Пітер і не думав зупинятися. Біг усе швидше, вискочив надвір і чкурнув провулком.

Облівія бігла слідом, наскільки в неї вистачало духу, але зрештою зупинилася посеред площі Святого Марка, де низенькому годинникареві вдалося розчинитися в юрбі.

Жінка розлючено озиралася довкола.

Деякі чоловіки поглядали на неї зі сміхом, інші зверхньо відверталися, осуджуючи її непристойний вигляд. Тільки тоді Облівія збагнула, що більша частина її вбрання залишилася на зубцях годинникового механізму.

— Не бачу нічого смішного! — зауважила Облівія Ньютон, визираючи з-за завіси з простирадла, натягнутої посеред швейної майстерні.

Три швачки намагалися зняти мірки й пошити нове вбрання прямо на ній.

З другого боку простирадла Граф Попіл дозволив собі реготнути ще раз, перш ніж промовити:

— Здається, ваш коханий покинув вас у досить-таки незвичний спосіб!

— Він не мій коханий! — крикнула Облівія. — І хай там як, але ви повинні його знайти!

Граф Попіл поправив на носі сірий дзьоб своєї маски:

— Ця операція може виявитися значно складнішою за попередню.

— Наскільки складнішою?

— Принаймні удвічі.

— Удвічі?! Та ви з глузду з’їхали! — верескнула Облівія, крутнулася і вкололася булавкою.

Граф Попіл легенько вклонився.

— У такому разі мені не залишається нічого іншого, як попрощатися з вами.

— Зачекайте! — покликала його жінка. — Хай буде вдвічі більше, жадібний здирнику! Я заплачу вам удвічі більше, але він потрібен мені вже сьогодні.

— Яка ж бо ви нетерпляча, синьйоро… Зачекайте, щоб вам дошили сукню, а потім підемо його шукати в лагуні.

— У лагуні?

— Так, — Граф Попіл вийняв із кишені білу хустину, в яку було загорнуто кілька сухих водоростей. — Зважаючи на те, що ваш чоловік, який, — як тепер стало зрозуміло, — не ваш чоловік, залишив слід з оцих малесеньких зелених водоростей.

— То й що? У каналах цього триклятого міста повно всіляких водоростей, що аж тхне, ніби на смітнику!

— Я не думаю, що у Венеції можна знайти оцей різновид водоростей, — заперечив їй Граф. — Найімовірніше його слід шукати на окремому острові лагуни… Що, до речі, пояснює, чому нам було так складно знайти цього чоловіка в місті.

— На якому саме острові?

— Ви занадто цікаві, синьйоро. Щойно вам пошиють нове вбрання, я особисто відведу вас туди.

— Швидко, не марнуймо часу! — наказала Облівія швачкам, різко повела плечем і знову розірвала ту ділянку спідниці, яку їй тільки-но зашили.

— Та що за лихо! — заверещала вона. — А джинсів у вас часом немає?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У парку вілли Арго Нестор знову повторив:

— Нічого в тебе не вийде, Джейсоне…

Вони були перемазані смолою, а тому брели по траві, щоб не забруднити білу гальку доріжок. Леонард вивантажив із візка двох волоцюг, які досі остаточно не прийшли до тями, і повів їх до чорного входу будинку.

— Чому це? — на здавався Джейсон.

— Хоча вони й зв’язані та з кляпами, ти не зможеш доправити їх туди сам. До того ж Леонард подорожував «Метідою» ще тоді, коли… старий хазяїн був живий.

Джейсон поглянув у бік будинку зі змішаним почуттям заздрощів та розчарування. Заздрощів до тієї людини, яка має скарб, яким боїться поділитися з іншими. І розчаруванням тієї, яка протягом тривалого часу зберігала таємницю, що виявилася зовсім не таємницею: про неї знали ще й інші… Отже, сторожеві маяка також усе було відомо.

— Джейсоне, будь ласка! Тут он скільки справ, — наполягав Нестор, здогадавшись про його думки, — Скоро повернуться твої батьки. Нічого нам марнувати час на пусті суперечки.

— Чому Ви не сказали мені раніше, що Леонард знав про корабель?

— Тому що я присягнувся мовчати, — відповів Нестор, поглядаючи на сторожа маяка, який упевненою ходою вийшов із дверей кухні.

Леонард глибоко вдихнув на повні груди й криво усміхнувся.

— А хто ще про нього знає, Несторе? — пошепки запитав Джейсон садівника. — Скажіть мені однозначно: скільки людей знають про Двері?

— Більше ніхто, Джейсоне. Справді. Лише ми вчотирьох та Леонард. Але він не хотів, щоб вам це було відомо…

— Чому?

— Тому що він думав, що у вас нічого не вийде.

Джейсон пригадав усе те, що сталося сьогодні: цілий день змарновано через двох волоцюг, Нестор був зв’язаний по руках і ногах, як ковбаса, віллу Арго пограбовано… Й у нього стислося серце.

— Ще не все втрачено, Джейсоне. Я вірю в те, що ми можемо перемогти.

— Гей, ви двоє, ви ще довго там переливатимете з пустого в порожнє? — гукнув з дверей кухні Леонард Мінаксо. — Чи ми можемо вже рушати й завершити цю справу раз і назавжди?

— Ідемо! — відгукнувся Нестор.

Джейсон і Леонард підійшли до Дверей Часу, попередньо прив’язавши до підошов дерев’яні дощечки, аби не залишати чорних смоляних слідів по всьому коридору.

Джейсон вийняв із кишені чотири ключі.

Клац. Клац. Клац. Клац.

Сторож маяка звалив собі на плечі обох досі очманілих волоцюг, докладаючи особливих зусиль для того, щоб як слід їх струсонути.

Вони пройшли круглу кімнату, високими сходами піднялися вгору.

Джейсон ішов попереду, сторож маяка — мовчки за ним.

— Як тут усе змінилося, — промовив Леонард нарешті, коли змушений був зупинитися перед завалом.

— Тут, між камінням, є лаз.

Джейсон поліз першим. Леонард проштовхнув у прохід між наваленим камінням Дієґвіту, а Джейсон підхопив її з другого боку. Вчинивши так само з Дон Дієго, Леонард проліз сам.

Коли вони дійшли до ринви, то першими кинули вниз двох злодюжок, а потім ковзнули слідом самі.

— «Метіда»! — пробурмотів Леонард, приземлившись на підземний берег. — Вона зовсім не змінилася…

Завантаживши венеційських жебраків на судно, Леонард ще трохи постояв, милуючись кораблем. Потім ступив на борт і рушив прямо до капітанської кабіни.

Джейсон почув, як він гортає бортовий журнал, відчиняє скрині з одягом.

Через мить Леонард вийшов і сказав:

— Там немає більше кителя… І капелюха…

Хлопець збагнув, про що він.

— Вони на горищі, у робочій студії Пенелопи.

Леонард задумливо кивнув.

— Он як, ви вже й туди добралися…

Потім став до штурвала й наказав:

— Піднімай якір. Слід якомога швидше закінчити цю справу.

Джейсона дратувало те, що не він керував «Метідою», але хлопець вирішив не сперечатися. Підняв якір і всівся поруч з двома волоцюгами. Судно відійшло від причалу, і Леонард міцніше стиснув у руках штурвал.

— Ви впевнені, що знаєте, куди нам треба? — крикнув йому Джейсон, щойно хвилі почали пінитися за бортом.

— Ти що, кепкувати з мене надумав, хлопче?

Вітер набирав силу кожної миті. Водяні бризки розбудили Дона Дієго. Коли злодюжка побачив, що він на палубі корабля, з переляку вирячив очі і спробував звільнитися від мотузок.

Ніс «Метіди» різко задрало догори, вітер підхопив її у свої чарівні обійми.

Джейсон поглянув на свого капітана. Той упевнено стояв на капітанському містку, високий і показний, схожий на одну зі статуй, які в давнину охороняли вхід до Гібралтару.

— Це я! Ви мене пам’ятаєте? Це я! — закричав Леонард чи то від захоплення, чи то від гніву.

Потім, коли вітер посилився, пролунало щось схоже на вибух: вони перетнули часовий бар’єр.

Манфред, засунувши стиснуті в кулаки рук до кишень джинсового комбінезона, ішов ґрунтовою дорогою. Готель називався «На всіх вітрах» і повністю відповідав своїй назві. Стояв він на головному майдані міста та вдень і вночі обдувався солоними морськими вітрами.

Манфред краєм ока поглянув на парковку біля готелю, але не помітив там ніякого сірого пікапа. «Може, той триклятий службовець із мерії помилився», — подумав він. Але ж хазяїн таверни теж підтвердив йому, що містом ходили чутки про якогось незнайомця, який нещодавно приїхав до Кілмор-Кова й оселився в єдиному готелі міста, тобто в «На всіх вітрах».

Водій Облівії витріщився на старий вицвілий будинок, який тримався купи, здавалося, на самій морській солі, замість цементу: два поверхи та горище, що поскрипували й продувалися протягами.

Манфред міркував про незнайомця в картатому капелюсі, якого зустрів на скелі, і вирішив, що треба все з’ясувати про нього. А про шини для свого мотоцикла він подбає потім.

Чоловік підійшов до входу в готель. Двері розчинилися зі скрипінням і зашкребли по підлозі.

Коли Манфред зайшов усередину, в нього виникло враження, ніби він іде містком: з усіх боків на підлозі виднілися щілини, дірки і звідусіль свистіли протяги.

— Є тут хто? — гукнув він, марно намагаючись зрозуміти, де б тут могло бути щось на зразок стійки адміністратора.

— Я тут, — озвався жіночий голос. — Доброго дня!

У запиленій кімнатці виявилася доволі вродлива дівчина, її волосся було ретельно зібрано в зачіску за допомогою купи шпильок.

Манфред її не впізнав і мугикнув щось незрозуміле на кшталт вітання.

— Агата прийде через хвилинку, — відповіла дівчина.

«Та це ж перукарка! — тільки тут упізнав її Манфред. — Ґвендаліна! Та сама, що часом приходить, щоб зробити Облівії зачіску».

І що вона тут робить, у цій занедбаній кімнаті, сидячи й гортаючи знічев’я якийсь журнал?

Агату не довелося довго чекати.

Те, що із Ґвендаліною вона не привіталася, мало означати, що жінка була в готелі вже довго. Звернулася одразу до Манфреда:

— Чим я можу вам допомогти?

— Ну, як вам сказати… — Манфред невиразно махнув на вхідні двері готелю. — Сьогодні я зустрів одного чоловіка на сірому пікапі і…

Перукарка позаду нього відклала журнал.

— Він… допоміг мені доїхати… і я… — Манфред сперся рукою на стійку і зняв сонцезахисні окуляри. — Я дещо забув у нього в машині.

— Ох, мені дуже шкода, — ввічливо відповіла Агата, яка напевне відчула, що той хитрує.

Манфред кивнув:

— Він сказав мені, що на цю ніч зупиниться у вас…

— Так, звичайно! — відповіла дівчина, стримано усміхнувшись.

— Чудово. Отже, можна… я зачекаю на нього?

— Звичайно, можна. Але я сумніваюся, що він повернеться раніше, аніж пізно ввечері.

— Він вам повідомив, куди їде?

— О, ні!

— А… — тут Манфред нахилився над стійкою. — Своє ім’я він вам сказав?

Агата, здавалося, замислилася на хвилинку, нарешті промовила:

— Знаєте, я якось не звернула уваги.

— Але ж він мав розписатися у вас у журналі прибуття, хіба ні?

— Ну, насправді… він приїхав рано-вранці й одразу вийшов. Але… — Агата взяла журнал із шухлядки стійки й перевірила. — Так, ось… Номер замовлено на ім’я власника вілли Арго.

Манфред із радісним виглядом повернувся до перукарки і вигукнув:

— Отже, хлопчина мав рацію! Старий не помер! Дякую, Агато! — крикнув він і швидко вийшов.

Ґвендаліна кинулася слідом:

— Вибачте, — обізвалася вона.

— Що таке? — відгукнувся нечемно Манфред, різко повернувшись.

— Здається, ми обоє чекаємо на одного й того самого чоловіка… І ви сказали, що сьогодні вранці з ним зустрілися.

— Так. Він підвіз мене своїм пікапом.

Ґвендаліна показала йому чорно-білу світлину:

— То був оцей чоловік? Що стоїть спиною?

— Звідки у вас це фото? — запитав Манфред, зсуваючи окуляри нижче на носа.

— Від міс Біґлз, однієї жіночки, що живе в місті, — пояснила Ґвендаліна. — Оцей на першому плані — отець Фенікс. А ото на задньому плані, спиною… Ну, я, по правді кажучи, сподівалася почути підтвердження від вас. То має бути Улісс Мур, колишній власник вілли Арго.

— Ну, звичайно! — вигукнув Манфред, впізнавши капелюх хазяїна пікапа.

Ґвендаліна хитро усміхнулася, як людина, яка щойно дізналася якусь сенсаційну новину. І їй кортіло поділитися нею з усіма іншими.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джулія почувалася щасливою і водночас збентеженою.

— Отже… — спромоглася промовити вона нарешті, — це мій брат Джейсон. Джейсоне, це пані та пан Келлери. Росселла й Альберто.

— Дуже приємно, — сказав Джейсон, протягуючи руку для привітання, але помітивши, що вона вся у смолі, опустив: — Вибачте. День видався такий… напружений.

— Вірю на слово, — зауважив Альберто, підозріло оглядаючи з ніг до голови брудного, вкритого чорними плямами та якимось пір’ям хлопця, який щойно вийшов із Дому Кабото, де вже багато років ніхто не жив.

Джулія з Ріком зайшли туди, наче до себе додому. Як же вони зраділи, коли, майже не сподіваючись на це, побачили у дворі Джейсона, двох зв’язаних волоцюг, перемазаних липкою смолою, та… сторожа маяка!

— А це Леонард, — пояснив Джейсон.

— Доброго дня! — несміливо привіталася Джулія, дещо збентежена його неочікуваною присутністю.

— Ми знайомі, — промовив Рік.

— Беннере, — відповів Леонард, — у тебе волосся того самого кольору, що й у твого батька.

Потім, оскільки часу на зайві балачки зовсім не було, Джейсон обмежився тим, що розповів коротко: Леонард — друг Нестора, і він допоміг повернути цих двох волоцюжок до Венеції. Джулія з Ріком пояснили, що за дверима на них чекали Келлери.

Тож вони вирішили розділитися: діти підуть із Келлерами. Згодом із будинку вийде Леонард, щоб доправити двох жебраків до Пйомбі — венеціанської в’язниці.

— Зустрінемося тут через годину. Вам вистачить часу?

Джейсон поглянув на Джулію та Ріка, не знаючи, що відповісти.

— Краще, мабуть, через дві, — відповіла дівчинка. — Нам доведеться покататися на гондолі…

Друзі рушили до площі Святого Марка.

— То ви живете в Домі Кабото? — запитав Альберто Келлер у Джейсона.

— Так, але… лише тимчасово, — відповіла за нього Джулія. — Моєму братові довелося…

— Дещо підладнати в підвалі.

— Он як! У вас є підвал? Це велика рідкість у Венеції.

— Ну, не те щоб підвал… — поспішив пояснити Джейсон. — Так, вологе й брудне підземне приміщення. Там просочилася вода, от і довелося залити щілини смолою… А тут ще… ще ті голуби!

Росселла охоче закивала:

— Так і є! В’ють гнізда скрізь! — промовила вона, а Діоґо в цей час весело біг поряд.

Джейсон намагався уникати будь-якої згадки про Кілмор-Ков, щоб не викликати цікавості подружжя Келлерів.

— Здається, ми його знайшли, — радів Рік, розповідаючи другові про результати їхніх пошуків.

— Пані й пан Келлери нам так допомогли! — повторювала за ним Джулія.

— Ох, не треба перебільшувати! — відмахнувся Альберто. — Урешті-решт не так уже й важко було збагнути, де шукати цього Чорного Гондольєра.

— Чорного Гондольєра? — перепитав Джейсон, вибираючи пір’я з чуприни.

— Пітер живе не у Венеції. А на невеличкому острівці під назвою Острів Масок.

— На заході сонця ми маємо зустрітися із Чорним Гондольєром, і він відвезе нас туди.

— А де ми маємо з ним зустрітися?

— Ось у цьому і полягає загадка, — відповіла Джулія. — І без Альберто ми б її зроду не розгадали! На аркуші написано: «У тіні лева».

Джейсон на хвилинку замислився.

— Хммм… здається, про щось схоже йшлося у коміксі. Тут часом поблизу ніде немає статуї лева? Можливо, йдеться саме про її тінь.

Альберто прикусив губу, роздратований інтуїцією цього новоприбульця.

— Так воно і є! — вигукнула Росселла. — Ми переконані в тому, що Чорний Гондольєр чекає на нас у тому місці, де закінчується тінь лева Святого Марка.

День завершувався. Сонце, яке повільно котилося до небокраю, позолотило дахи Венеції. Проходячи через Солом’яний міст, трійка друзів думала про те, що на них чекає.

Пітер Дедалус був живий, у цьому вони вже були твердо переконані. Вони також були впевнені, що тінь Лева Святого Марка — точна, як стрілка компаса, — приведе їх прямісінько до його майстерні. Але спершу їм треба знайти Чорного Гондольєра — єдиного, хто зміг би провезти їх каналами міста й доправити до Острова Масок. І робити це треба було швидко. Вони вже й так змарнували купу часу на те, щоб дізнатися, де ховається Пітер.

— Правда в тому, що Облівія нас випередить, — стривожено бубоніла Джулія.

— Навіть ну думай про це, сестричко, — обірвав її Джейсон.

Його одяг усе ще був брудний від смоли й голубиного пір’я. Отож від найменшого поруху навколо нього розліталися навсібіч пух та пір’я.

— Здається, я дещо придумав, — пробурмотів Рік, озираючись довкола. — Чорний Гондольєр має бути вдягнений у чорне.

— Та що ти! — кепкував із нього Джейсон, закотивши під лоба очі. — Оце так здогадка!

Вони дійшли до площі Святого Марка й задрали голови, розглядаючи дві колони.

— Лев, — пояснив Альберто Келлер, — це загадковий символ нашого міста.

— Чому загадковий?

— Тому що невідомо, ні хто його сюди привіз, ні звідки. Одні кажуть, що насправді це химера, інші стверджують, що стародавня китайська статуя, якій пізніше приладнали крила…

Росселла вказала на дерев’яну ятку біля підніжжя колон:

— Усі будуть чай зі спеціями? — запитала вона, перебивши просторікування чоловіка.

Рік поглянув на тінь, що тягнулася від колони у напрямку лагуни.

— У тіні лева, — пробурмотів він, сподіваючись, що їхня здогадка правильна, адже часу на другу можливість у них не було.

Сонце схилялося все нижче над дахами, і тінь лева кожної миті довшала.

Коли на небі залишилася лише червона заграва, а решта друзів обпікала собі губи чаєм зі спеціями, Рік нарешті побачив, куди сягала левова тінь: стовпчика з позолоченим краєм, до якого було прив’язано гондолу з металевим носом.

Керував нею чорношкірий чоловік із сережкою у лівому вусі. На ньому були черевики із загнутими вгору носаками, а з одягу — каптан, підбитий червоним шовком.

Чорний Гондольєр.

Коли друзі звернулися до нього, чи можна зійти на борт, гондольєр уважно поглянув на Джейсона й рішуче заперечно похитав головою. Його темне обличчя із широкими вилицями й маленькими, глибоко посадженими очима спохмурніло:

— Навіть не думай ступити ногою до моєї гондоли! — попередив він хлопця.

— Але ж це всього-на-всього пір’я!

— Будь ласка! — попросив Рік. — Нам дуже потрібна ваша допомога!

— Я у вашому повному розпорядженні. Я всього лише сказав, що ось оцьому не можна до моєї гондоли. Це ваші діти? — запитав він у Росселли й Альберто Келлерів, коли ті підійшли ближче.

— Та ні. Але ми подорожуємо разом.

— І куди вам треба їхати?

— До Острова Масок.

— Не існує ніякого Острова Масок.

— Наш друг сказав, що ви знаєте, як його знайти…

— І хто цей ваш друг?

— Його звати Пітер Дедалус.

Чорний Гондольєр похитав головою:

— Не знаю такого.

— Може, він називає себе іншим ім’ям, — наполягав Альберто. — Він прибув сюди з Англії, виготовляє годинники й різні чудернацькі механізми.

— Послухайте оце! — промовила Росселла. І накрутила пружину музичної скриньки. Почувши мелодію, Діоґо скочив на задні лапки й почав танцювати.

Гондольєр мимоволі розсміявся та почухав потилицю:

— А вашого друга не можуть часом кликати П’єтро Англієць?

— Так! Це він! — радісно вигукнув Рік.

— Ну, тоді я, можливо, знаю, де знайти Острів Масок…

— Ура! Вирушаймо негайно!

— Усі?

— Я готовий відшкодувати вам усі збитки, — поспішив запевнити його Альберто, натякаючи на брудний одяг Джейсона.

— Ну, добре, — зітхнув чоловік, допомагаючи їм зійти на борт.

Коли настала черга Джейсона, він обгорнув його простирадлом і попередив:

— Сиди отам у кінці й не рипайся. Інакше викину в лагуну.

(…)

— Це мене! — вигукнула пані Боуен, підбігаючи до телефону у своїх капцях для збирання пилу. — Так, слухаю! Що, справді? Зараз прибіжу!

Кинула слухавку і блискавкою майнула повз чоловіка, який сидів над величезним кросвордом.

Лікар Боуен здивовано відірвав погляд від газети. Він не пам’ятав, щоб його дружина коли-небудь одягалася й вискакувала з дому з такою швидкістю.

— Я скоренько! Вечеря у духовці! — крикнула вона перед тим, як зачинити за собою двері.

Една цілий день перебувала у збудженому настрої. Звичайно, з нею таке часто бувало після візиту до перукарні, де жінки обговорювали всі новини міста… але в такому схвильованому стані він її не бачив з того часу, як Елтон Джон давав концерт у Торкі й один із його пацієнтів подарував йому два квитки.

Лікар Боуен тішився неочікуваними хвилинами спокою. Врешті він вирішив увімкнути духовку: той натяк на духовку навів його на думку, що вечеряти доведеться на самоті.

— Смаженина, — висловив здогадку лікар Боуен, зазирнувши через скло дверцят.

Він відчинив холодильник у пошуках пива, потім згадав, що в льоху має бути кілька ящиків. Дорогою до сходів, що вели до льоху, йому довелося пройти повз телефон, і він помітив, що дружина кинула слухавку абияк. Лікар узяв її, щоб покласти на місце, і тут йому майнула дивна думка. Який там номер Урсуса?

Йому довелося спробувати двічі, перш ніж він пригадав номер школи.

— Гей, старий! — привітався лікар. — Я тут сам удома з печенею та пивом. Може, складеш мені компанію?

Директор школи помовчав хвилинку, врешті відповів:

— Добре, зараз буду.

— От і чудово. Покладу пиво до морозилки.

— А ти чув ту історію з мерцем?

Лікар Боуен нерозбірливо гмикнув:

— Що?

— Мені розповіла вчителька Стелла, — пояснив Урсус Марієт. — У них там було щось на зразок загальних зборів удома у міс Біґлз… Твоя дружина теж була… Так от, ти пам’ятаєш колишнього власника вілли Арго?

— Ти маєш на увазі Мура? Авжеж, він помер минулого року.

— Так, його. Але здається, він зовсім не помер. Хтось бачив його у місті сьогодні, на сірій «шевроле», здається…

— Жартуєш?

— Та ні, які тут жарти! То як, запрошення ще в силі?

— Звичайно! — відповів лікар Боуен, — Але приходь швидше!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Гондола легко рухалася водяною поверхнею лагуни, залишивши позаду Венецію. У заграві заходу сонця вода набула вогняного кольору й почала парувати.

На мілині походжали цибаті водяні птахи, видивляючись здобич, а в сірій, неглибокій воді було видно в’юнів.

— Ліхтар! — скомандував Чорний Гондольєр, коли стало смеркати.

Там, де лагуна більше на нагрівалася сонцем, над водою почав підніматися туман. Чорний Гондольєр, не вагаючись, направив човен туди.

Уже через кілька хвилин їхню гондолу з усіх боків обступив стіною густий туман. Вони просувалися вперед по нерухомій воді, наосліп, довірившись лише майстерності гондольєра.

Нарешті через деякий час, що видався пасажирам вічністю, ніс гондоли ткнувся в піщаний берег і завмер.

— Сан-Джорджо-дель-Альґа, — оголосив гондольєр, і його сережка блиснула у світлі ліхтаря, — Острів Масок.

Першими сплигнули хлопці й допомогли витягти гондолу на суходіл.

Вони опинилися на вкритому водоростями березі, за яким починався ліс.

Через ліс у глибину острова вела в’юнка стежина.

— Тут небагато будинків, усі вони розташовані на східному березі, — пояснив Чорний Гондольєр. — А на протилежному березі стоїть монастир. П’єтро Англієць живе у ченців, у невеличкій дерев’яній хатині якраз біля стін монастиря. Ви туди хвилин за десять дійдете.

Рік кивнув:

— Ходімо?

Альберто з Росселлою швидко перезирнулися.

— Якщо ви не проти, ми зачекаємо на вас тут, — пробурмотіла пані Келлер, підозріло оглядаючи все навколо.

— Нема питань, — відповів Рік, хоча непевний вигляд острова у нього теж викликав занепокоєння. — Ми швиденько.

Росселла мовчки потиснула руку Джулії, ніби просила, щоб та була уважною. Дівчинка підхопила Діоґо та зникла в лісі разом зі своїми друзями.

Через кілька хвилин почувся тріск гілки.

— Альберто? Що це? — запитала Росселла, намагаючись розгледіти щось у тумані.

Обабіч стежини з обох боків височів загадковий ліс. Чорні стовбури й гілки дерев на сірому тлі туману прибирали чудернацьких обрисів. Наполохані несподіваними відвідувачами, якісь великі птахи здіймалися з гілок і з пронизливими криками летіли в нічну темінь. Дійшовши до роздоріжжя, друзі повернули в бік монастиря.

— Яке моторошне місце, — сказав Рік.

Зовсім поряд із Джулією ухнула сова — дівчинка аж підскочила від несподіванки й мимоволі вхопила Ріка за руку.

Так, не промовивши більше ані слова, вони йшли, тримаючись за руки, аж поки не побачили перед собою високу кам’яну стіну. За стіною виднілася низька, квадратна будівля монастиря.

Друзі рушили вздовж стіни доріжкою, яка поступово піднімалася вгору.

Піднявшись нагору, вони змогли краще роздивитися весь монастир — велика будівля, що виринала з туману, ніби панцир гігантської черепахи. Вище на схилі, у тому напрямку, куди вони йшли, стояла невеличка церква з невисокою дзвіницею. Із кількох вузьких високих вікон трапезної виднілося миготіння свічок та лунали мелодійні голоси чоловічого хору, що співали латиною.

Пильно вдивляючись у молочний туман, Джейсон, Джулія і Рік нарешті побачили будиночок, що, певно, був оселею Пітера. То була дерев’яна будівля, розташована між стіною монастиря й абсидою церкви. У вікнах світилося, отже, всередині хтось був.

Підійшовши ближче, друзі легко впізнали верескливий голос Облівії Ньютон, що лунав із хатинки.

— Я ж казала, — пробурмотіла Джулія. — Вона дісталася сюди раніше за нас.

— Перелізьмо та спробуймо підслухати, про що йдеться, — запропонував Джейсон.

Ховаючись у тумані, Граф Попіл підозріло озирнувся довкола. Нарешті зняв маску. Глибоко вдихнув свіже повітря, поставив на землю ліхтар і потягнувся. Потім почав насвистувати й розмірковувати, скільки ще часу йому доведеться чекати.

Звичайно, його це не дуже хвилювало, адже протягом останніх двох днів він заробив більше грошей, аніж за весь минулий рік. І це тільки за те, щоб знайти годинникаря. Коли стало зрозуміло, що його треба шукати на Сан-Джорджо, виявити місце знаходження монастиря не забрало багато часу.

Граф Попіл серйозно замислився над тим, а чи не покинути йому цю істеричну, божевільну жінку на острові й не повернутися до Венеції самому. Адже його завдання полягало в тому, щоб відшукати П’єтро Англійця, а не влаштовувати їй туристичну екскурсію.

Та врешті-решт вирішив таки зачекати на неї, сподіваючись на додаткову винагороду.

Щоб якось згаяти час, він пройшовся островом уздовж єдиної довгої стежини, яка перетинала його навпіл, від одного берега до іншого. Під час прогулянки він раптом почув чиїсь голоси, що наближалися, швиденько одягнув маску та сховався в гущавині лісу.

Через мить Граф побачив двох хлопців і дівчину. Один із хлопчаків був у якомусь дивному чорному одязі, обліпленому пташиним пір’ям.

Зацікавлений побаченим, Граф вирішив піти й перевірити, звідки вони тут узялися. На березі він помітив вдалині сигнальний ліхтар гондоли і підійшов ближче, щоб пересвідчитися, чи є там хто-небудь.

У тумані виднілися три силуети. Намагаючись підкрастися ближче, Граф необережно ступив на якусь гілку, і та гучно тріснула.

— Альберто? Що це? — почувся голос пані Келлер, який Граф Попіл негайно впізнав.

— Нічого, люба. Якась тварина…

Граф Попіл нашорошив вуха.

— Сподіваймося, наші юні друзі впораються швидко, — сказала Росселла, помовчавши.

— Будинок годинникаря зовсім поряд, — запевнив її гондольєр, що їх привіз.

Годинникар? Вони теж? Що ж такого важливого вчинив цей навіжений майстер?!

Граф Попіл вишкірився у кривій посмішці: можливо, настав час навідатися самому до цього загадкового П’єтро Англійця. А там, диви, й до кінця дня він знайде привід нарешті запроторити за ґрати цих Келлерів.

(…)

Коли на віллі Арго задзвонив телефон, руки Нестора були зайняті речами, які Дон Дієго та Дієґвіта хотіли вкрасти. Він намагався розкласти все на місця, але побачив, що дві люстри розбилися вщент, а в керамічної статуетки відбита голова. «Може, якось склеїти…» — міркував він.

А телефон все дзвонив.

— Алло? — буркнув нарешті садівник, переступивши через якісь ганчірки і хапаючи слухавку.

Йому знадобилося кілька секунд, аби второпати, з ким він розмовляє.

— Міс Біґлз, заспокойтеся, будь ласка! Бо я нічого не розумію!

Він поклав на підлогу речі, які тримав у руках, і сів.

— Так, це я. Нестор. До чого тут «На всіх вітрах»?.. Так, звісно, я знаю, що це готель!.. Що?! Колишній власник у готелі?! Улісс Мур?! Але… але ж… це неможливо! Я… Хто його бачив, кажете? Світлина? Отець Фенікс його бачив? Ви впевнені?

Міс Біґлз заговорила голосніше, і нарешті Нестор промовив:

— Добре, піду подивлюся. Так, обов’язково. Негайно. Добре, як скажете… Зустрінемося у готелі «На всіх вітрах»… До зустрічі, Клеопатро.

Коли він поклав слухавку, в голові у нього зароїлися сотні думок, а та, що стосувалася наведення ладу у віллі Арго, тепер відсунулася на задній план. Улісс Мур у місті? Але… як таке може бути?

Він як-небудь покидав речі, підняв ганчірки з підлоги. Швидко обійшов увесь будинок, позачиняв двері й вікна і вийшов.

Про те, щоб їхати до міста велосипедом, не могло бути й мови: уже стемніло, і він сам занадто втомився за день.

— Що ж, люба, поїдемо, поглянемо, про що йдеться, — промовив він уголос, звертаючись до коняки Леонарда, яка уважно поглядала на нього.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Р☺ік і Джейсон спочатку видерлися на кам’яну стіну, що огороджувала монастир, а звідти вони змогли легко потрапити до другого поверху житла Пітера через одне з вікон, що залишилося напівпрочиненим. Перш ніж рушити слідом за ними, Джулія наказала Діоґо чекати й не гавкати. А потім і собі видряпалася на стіну та крізь вікно прослизнула всередину — до справжньої ремісницької майстерні, захаращеної дивними механічними винаходами.

Чого там тільки не було! Молотки, пружини, металеві рами і якісь чудернацькі механізми. Одні з двох дверей другого поверху вели всередину церкви, а другі — на сходи до першого поверху. У кімнаті було темно, але з нижнього поверху через дошки підлоги просочувалося світло безлічі запалених свічок і чулися уривки гарячої сварки.

Друзі навшпиньках підкралися до сходів, припали до найвищої сходинки, щоб дізнатися, що відбувається внизу, і вперше побачили Пітера Дедалуса — невисокого опецькуватого чоловічка в окулярах, із довгим носом, загнаного в куток розлюченою Облівією Ньютон.

— Вічно вона плутається у нас під ногами! — буркнув Джейсон. — Зараз піду і…

Рік його стримав:

— Тссс! Послухаймо спершу, про що йдеться!

— Пітере, золотко…

— Не називай мене ЗОЛОТКО! — простогнав він. — Мені добре відомо, що тобі до мене немає ніякого діла! Я знаю, що ти мене завжди дурила і тепер продовжуєш! Ти… Тебе цікавлять лише двері… та ключі… Ти хочеш дізнатися, що ми зробили і чому ми це зробили.

— О, ні, Пітере! Ти помиляєшся. Мене це якраз не цікавить. Я й так знаю, що ви зробили: ви спробувати сховати всі двері. І вилучили з обігу всі ключі. Усі, окрім двох.

Два ключі — один із голівкою у формі кота, а другий з голівкою у формі лева — поблискували на шиї в Облівії.

— Ключ із левом! — вигукнув чоловічок. — Але ж… звідки він у тебе взявся, Облівіє?

— Це наш із тобою ключ, Пітере. Ключ, яким відмикаються ті двері, які ти зробив для…

— Ні! — перебив її Пітер. — Ніяких дверей я не робив! Ті двері вже були… Усі двері існували раніше.

— Он як! Ось і перша новина! То це не ви зробили всі двері. А хто ж тоді?

— Ніхто не знає! Ні я, ні Улісс, ні Пенелопа — ніхто! Це одне з наших правил.

— Правил, Пітере?

Він відступив у куток кімнати, вхопившись за голову:

— Так, правил… Правил, які я порушив.

Облівія вибрала собі стілець і всілася.

— Розкажи мені про правила, Пітере.

— Ні… Я… не можу…

— Чому ні? Твої друзі всі померли. Залишилася я одна.

— Але… звідки в тебе цей ключ? — пробурмотів Пітер. — Я відімкнув ним двері в Будинку Дзеркал, вийняв його із замка і відіслав Уліссові. Він мав сховати його разом із рештою ключів…

— Як бачиш, цього не сталося, любий. Улісс на тому світі, а ключ був у його садівника.

— Садівника? — перепитав недовірливо Пітер.

— Так, садівника, — з переможною посмішкою підтвердила Облівія.

— У того старого божевільного…

— Саме в нього, — сказала жінка. — Може, він дізнався, де решта ключів, і почав діставати їх по одному.

Пітер уважно поглянув на неї.

— То, може, це він їх знову відімкнув. За допомогою…

— За допомогою чого, Пітере?

— За допомогою Первинного Ключа, — прошепотів той ледве чутно.

— Дуже добре, Пітере. Ось і друга новина. Що таке Первинний Ключ?

— Ні, цього вже я точно не можу тобі сказати. Це всупереч усім правилам.

— Що ж це за правила такі, Пітере?

Чоловічок продекламував на одному диханні:

— Перше правило — захищати Кілмор-Ков. Друге правило — нікому не розповідати про двері. Третє правило — не намагатися довідатися, хто їх зробив.

Коли він замовк, Облівія зачекала якусь мить і врешті розреготалася.

— Оце і є ті страшні правила твоїх друзів? О, Господи, а я там думала… Таке враження, ніби повернулася в дитинство, коли ми були бойскаутами: не палити ліс, не вбивати тварин! А от мені цікаво: хто їх установив?

— Мур.

— То це легендарний Мур — невидимий суддя усієї справи? Ну, скажи мені тоді: а що б сталося, якби ви дізналися, хто зробив двері?

— Це правило встановили після того, як ми всіма способами намагалися про це дізнатися. І щоразу нам доводилося здатися перед черговою загадкою або навіть ризикувати життям.

— А що ти скажеш мені про Первинний Ключ, Пітере?

Саме в цю мить за стінами монастиря загавкав собака.

EMPTY LINE

— Піду я, — сказала Джулія, почувши, як гавкає Діоґо.

Джейсон поклав їй на плече руку:

— Ні. Піду я.

Він перетнув кімнату, намагаючись не шуміти, потім через вікно стрибнув на стіну монастиря. Щойно він став ногами на землю, собака одразу замовк.

— Діоґо! — пошепки покликав Джейсон, шукаючи його довкола.

Потім рушив у напрямку лісу:

— Діоґо! Куди ти подівся?

Раптом він побачив песика. Той нерухомо лежав на стежині.

Хлопець підійшов ближче, переконуючи себе, що помилився. У цю мить чиясь рука в рукавичці міцно вхопила його ззаду за плече, і перед ним з’явилася маска з довгим пташиним дзьобом.

— Ані руш, шмаркачу! Інакше з тобою буде те саме, що і з твоїм щеням! — просичав Граф Попіл.

Облівія визирнула у вікно, а коли собака перестав гавкати, почала тиснути на Пітера сильніше:

— Ну, то поясни, Пітере… навіщо усі ці секрети?

— Бо Кілмор-Ков міг перетворитися на атракціон, куди б продавали квитки, — пробурмотів він.

— Це називається «бізнес», любчику. І нічого поганого в цьому немає.

— Ми вважали інакше.

— Ти ба, які романтики! Замість того, аби відкрити для всіх таке чудове місце, як Кілмор-Ков, ви вирішили… сховати його від цілого світу! Зробити так, щоб воно зникло. Сховати ціле місто — і це в середині ХХ століття! Ви усвідомлюєте собі, що ви хотіли вчинити? В епоху інтернету, супутників, мобільних телефонів… Ми живемо в еру комунікації, а ви… Ви що робите?

— Ніяких сайтів у інтернеті і ніяких п’ятизіркових готелів. Наше перше правило — захистити Кілмор-Ков. Заради цього ми навіть відмовилися від подорожей у часі.

— Але потім… на ваше нещастя, з’явилася я. І натрапила на слабку ланку у вашій групі, — Облівія підійшла до Пітера, огорнувши його хмаринкою своїх парфумів, — і слабка ланка мені все розповіла.

— Я нічого не розповідав! Я… я думав, що ти зі мною. Я тебе кохав!

— Любий, я теж тебе кохала. А от ти замість того, щоб усе мені розповісти… одного дня втік і залишив мене саму.

— Ти не кохала мене, Облівіє, — схлипнув Пітер. — Ти просто хотіла довідатися, як керувати дверима.

— Ну, якщо ти про це, то я і зараз хочу. Скажімо, це міг би бути твій останній подарунок для мене, Пітере… щоб я раз і назавжди зникла з твого життя. Ну ж бо, любчику, не змушуй мене вмовляти тебе, — прошепотіла Облівія, проводячи рукою із нафарбованими бузковим лаком нігтями по голові годинникаря.

Пітер довго мовчав, очманілий від солодкого аромату парфумів Облівії.

Нарешті підійшов до шафи з численними шухлядами. Витягнув із однієї старий фотоальбом і дивний фотоапарат. Поклав усе на стіл і зізнався:

— Насправді я сумую за Кілмор-Ковом… і сумую за своїми друзями та знайомими. Усі ці роки я лише про них і думав. Про вас. Я майже щодня дивився на вас на оцих світлинах.

Облівія знічев’я розгорнула фотоальбом.

— Через кілька місяців свого перебування у Венеції я навіть спробував повернутися, — продовжував Пітер. — Пішов до завулку Любові друзів, щоб подивитися, чи двері все ще відчинені. Але їх було замкнено. Я подумав, що хтось, напевно, увійшов замість мене і потрапив до Кілмор-Кова… Хоча, як тобі відомо, двері добре сховано.

— Ще б пак! А хто це на цій світлині?

— Отець Фенікс, — відповів Пітер, поглянувши.

Облівія перегорнула сторінку:

— А оце, біля маяка?

— То Улісс.

— Улісс Мур? — вигукнула Облівія, приглядаючись пильніше. — Не може бути! Скільки років цій світлині?

— Принаймні двадцять, — відповів Пітер.

Облівія відклала вбік альбом і повернулася до попередньої розмови:

— Отже, любчику, що ти зробив, коли побачив, що двері замкнено?

— Я переконав себе, що інші змогли знайти його… і замкнути двері.

— Знайшли що?

— Первинний Ключ. Той, яким відмикаються усі двері, — Пітер поправив окуляри на переніссі й обійшов навколо столу. — Спершу я думав, що то лише легенда. Потім перевірив усі замкові щілини, одну за одною. І переконався, що може існувати єдиний ключ, яким можна відімкнути й замкнути всі двері, своєрідна відмичка. Улісс знайшов згадку про Первинний Ключ у старій книзі в бібліотеці вілли Арго — «Посібнику для ескапістів. Ключі, замки, таємні ходи та механізми для втечі». Серед різних статей була й та, яку написав його прадід Раймонд. Там розповідалось про двері Кілмор-Кова і був малюнок Первинного Ключа — Універсального ключа.

Облівія не втрималась і вигукнула:

— Чудово! Це якраз те, що мені треба! Єдиний ключ, яким можна було б відімкнути всі двері Кілмор-Кова!

— Не тільки Кілмор-Кова, — пояснив Пітер, тяжко зітхнувши. — А й решту Дверей Часу. Первинний Ключ — це відмичка, якою користувалися майстри, що зробили двері, для пересування в часі, туди й назад…

— Знову ці майстри… І хто вони такі?

— Нам це невідомо, — зізнався Пітер. — Ми так цього й не дізналися. Але… коли ми вирішили закрити справу з дверима й розробили план, як вилучити будь-яку згадку про Кілмор-Ков з усіх путівників та мап, нам потрібен був Первинний Ключ. Ми шукали його скрізь, адже якщо він справді існував, то ним можна було б не тільки відімкнути всі двері, але й замкнути їх.

— Як саме «замкнути»?

— Коли хтось проходить через двері у Кілмор-Кові, вони залишаються відімкненими, аж поки через них не пройде хтось у зворотному напрямку. З цього боку двері не можна замкнути. Залишається відкритим маршрут в одному напрямку — до Кілмор-Кова.

— Поясни краще…

— Первинний Ключ відмикає й замикає двері з обох боків. Той, хто його має, може назавжди перекрити шляхи між портами мрій. Може зробити так, що певне місце стане недоступним, і в такий спосіб зберегти й захистити його від будь-якого лиха. Тільки цим ключем можна це зробити. Первинним.

Облівія Ньютон уявила собі тисячі дверей, розкиданих по цілому світу, які вона могла б відмикати одну за одною, щоразу відкриваючи собі шлях до численних багатств.

— Я його собі хочу, — сказала вона.

Пітер усміхнувся:

— Ми всі його хотіли. І були за крок від того, щоб його здобути. Він був уже близько. Рукою подати. Але потім я втік… Я уважно за всім пильнував. Та оскільки до Венеції більше ніхто не прибув, я вважав, що Улісс із Пенелопою його нарешті знайшли і скористалися ним, щоб позамикати всі двері Кілмор-Кова та…

— Викинути мене з гри, — закінчила фразу за нього Облівія. — Ти мене не обманюєш? У тебе немає Первинного Ключа?

— На превеликий жаль, ні! Якби він у мене був, я хоча б один раз повернувся до КілморКова.

Жінка почала збуджено ходити із кутка в куток, аж поки не зупинилася біля канделябра із запаленими свічками.

— Тоді де він?

— Якщо його ще не знайшли, то я не знаю. Але враховуючи те, що двері протягом тривалого часу були замкнені… гадаю, що його таки знайшли. І якщо це так, то він має бути в надійному місці разом із рештою ключів.

— Де?

— Запитай Улісса Мура.

— Він мертвий, Пітере! Я питаю в тебе, тому що ти єдиний, хто залишився живим!

— Блек теж помер?

— Блек? — перепитала Облівія. — Хто такий Блек?

— Блек Вулкан. Машиніст потяга. Коли я втік, їх залишилося троє: Улісс, Пенелопа і він.

— Ніякого Блека Вулкана в Кілмор-Кові немає.

Пітер показав їй світлину в альбомі.

— Ось він, зі своєю пишною рудою бородою. Він найбільше з усіх нас був переконаний в існуванні Первинного Ключа.

— Блек Вулкан… — пробурмотіла Облівія. — Отже, є ще один.

Вона розгорнула на столі мапу з дверима Кілмор-Кова і запитала:

— Де він жив?

— Ось тут, біля вокзалу.

Облівія радісно скрикнула, вказуючи на мапу пальцем з бузковим лакованим нігтем:

— Тут, на вокзалі, теж є двері. І ти напевне знаєш, як вони відмикаються.

— Ключем із фігуркою коня, якщо я не помиляюся…

Облівія вхопила його за комір і цмокнула в лоба:

— Молодець, любчику! Ти справжній молодець. А тепер, скажи-но мені… де знайти ключ із конем?

— Та ні, тепер скажіть-но ви мені, — втрутився в розмову чийсь новий владний голос, — про що саме ви тут базікаєте, а то я дещо загубив суть розмови. Але спершу формальності. Приємно познайомитися, П’єтре Англійцю… Пані Ньютон, ми вже з вами зустрічалися…

Тримаючи в одній руці олійний ліхтар, до кімнати ввійшов Граф Попіл, насмішкувато вклонився і швиргонув на середину Джейсона.

(…)

Манфред злісно надавив на педаль газу, виїжджаючи крутою дорогою, що вела на Солону скелю. Натужне ревіння двигуна пустельного всюдихода, не призначеного для поїздок у горах, не поліпшило його настрою. Він більше чути не хотів про цю зловісну таратайку. Хотів щонайшвидше повернутися до вілли Арго та забрати спортивну автівку Облівії, яку напередодні припаркував у дворі.

Манфред добре пам’ятав, що залишив ключі на передній панелі біля керма. А про долю спортивного чорного автомобіля після його падіння зі скелі він волів краще не згадувати. Пізніше він подбає і про нього.

Манфред керував машиною впевнено, поворот за поворотом, і думав про останні відкриття, перш за все про повернення Улісса Мура. Чому він раніше зник із міста, вдавши, що загинув? Та найголовніше: навіщо повернувся? І де він тепер? Манфред був переконаний, що той має бути саме на віллі Арго. Тому й вирішив повернутися туди ще раз, хоча Облівія йому це категорично заборонила.

Він підвіз перукарку до її салону, попросив візитівку з наміром зателефонувати, щойно буде залагоджено справу з дверима. Потім повернувся до Будинку Дзеркал, щоб перевірити, чи Облівія ще не повернулася. Але там нікого не було, тому він вирішив одразу з’їздити на віллу Арго.

Їдучи вгору серпантином, Манфред несподівано для себе усвідомив, що веде машину посеред дороги: його лякав урвистий край скелі. Занадто високо. І занадто небезпечно.

Пустельний «багі», який і до цього повз угору, мов черепаха, від несподіваного пориву бокового вітру смикнуло й кинуло вбік. Манфредові довелося різко викрутити кермо та зупинитися прямо над урвищем, щоб потім потихеньку повернутися на проїзну частину.

Після чергового повороту дорога перетворилася на довгий прямий відрізок, що тягнувся вздовж скелястого берега. Водій Облівії їхав прямо посеред дороги і раз у раз із ненавистю зиркав у бік моря.

Тут почулося іржання.

Манфред прислухався і поглянув на дорогу.

Несподівано на повороті назустріч йому галопом вилетів кінь, запряжений у візок.

— От, дідько! — вигукнув Манфред і щосили вчепився в кермо.

Намагаючись уникнути зіткнення із візком, він натиснув на газ і різко звернув ліворуч, до скелястого краю дороги. Саме в ту мить налетів другий порив вітру, задравши ніс машини та різко штовхнувши її вбік.

— О, ні! НІ-І-І-І-І! — загорланив чоловік, коли збагнув, що дороги під колесами вже немає.

Він хотів було вискочити з машини, але його не пускав ремінь безпеки. Нарешті йому таки вдалося відстебнути його в ту саму мить, коли передні колеса машини вже крутилися в повітрі, а її ніс почав нахилятися.

Над урвищем.

Манфред звільнився від ременя і стрибнув.

Уже вдруге за останні три дні він падав із Солоної скелі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У дерев’яному будинку Пітера Дедалуса події розвивалися із блискавичною швидкістю. Ні Рік, ні Джулія, які сиділи на верху сходів, які вели на перший поверх, не встигли навіть зрозуміти, що відбувалося.

— ЗАРАЗ ВИ МЕНІ ВСЕ ПОЯСНИТЕ, ЯК СЛІД! — гаркнув Граф Попіл, погрозливо ступаючи вперед, на середину кімнати. — Що це за історія про завулок Любові друзів і що це за історія про двері?

Коли він проходив повз Джейсона, хлопець несподівано виставив ногу вперед — і Граф Попіл, перечепившись і заплутавшись у своєму плащі, важко гепнувся на підлогу, розбивши при цьому олійний ліхтар.

— Тікаймо! — крикнула Облівія, смикнувши за рукав Пітера, який з переляку забився в куток. — Біжімо звідси!

Облівія, облишивши Пітера, рушила до виходу, але щойно вона намірилась переступити через секретного агента, що простягся на підлозі, як той раптом перевернувся і вхопив її за ногу.

— Джуліє! Ріку! Тікайте! — крикнув Джейсон своїм друзям, які були нагорі.

— Відпусти! Відпусти мене! — заверещала Облівія, відбиваючись вільною ногою, аж поки не зірвала маску з обличчя Графа Попела.

Саме тієї миті одяг Облівії торкнувся однієї зі свічок, розставлених скрізь у кімнаті, і спалахнув. Жінка перелякано заволала, скинула із себе накидку, що вже горіла, і швиргонула її на Графа Попела. За секунду його плащ теж запалав, а наступної миті язики полум’я швидко поповзли по підлозі, вимащеній розлитою із ліхтаря олією.

Джулія, побачивши, що коїться, і почувши крики Облівії та Графа Попела, крикнула вниз:

— ДЖЕЙСОНЕ! Тікай негайно! Ти ж увесь у смолі!

А сама кинулася на перший поверх. Проте вже на середині сходів їй довелося зупинитися: від язиків полум’я, що піднімалося знизу, та густого сірого диму вона закашлялася.

— ДЖЕЙСОНЕ! — загукала вона знову. А тоді, прикривши обличчя руками, шмигнула просто у вогонь — спустилася ще на кілька сходинок. Тієї самої миті балка сходів із сухим тріском переламалася, і Джулія втратила свідомість.

Коли спалахнула пожежа, Джейсон, як бочка, покотився по підлозі у той куток, де сховався Пітер Дедалус. Він чув крики Облівії та Графа Попела, а в спину йому вже добряче припікало. Але смола замість того, щоб загорітися, здавалося, захищала його від вогню.

— Пітере! Тікаймо! — крикнув він годинникареві. — Швидше! Треба забиратися звідси!

Та чоловічок, замість цього, закляк на місці і, мов зачарований, спостерігав за тим, як вогонь знищує його житло.

— Облівія, — пробубонів він нарешті, мов під гіпнозом. — Я повинен урятувати Облівію…

— Ні, Пітере! — крикнув Джейсон. — Вилазьмо через вікно! Воно за тобою, хутчіш!

Джейсон ухопив годинникаря за руку, і той нарешті зиркнув на нього, нічого не розуміючи:

— А ти хто такий?

— Я із вілли Арго, — коротко відповів Джейсон.

Пітер поклав руки йому на плечі і сказав:

— Первинний Ключ там, хлопче. І він завжди був там.

— Де?

— На віллі Арго, — пробурмотів чоловічок, перш ніж відпустити Джейсона.

— ОБЛІВІЄ! — крикнув він, прямуючи у бік вогню.

— Ні, Пітере! Повертайся негайно!

Але годинникар його не слухав. Він кинувся уперед і зник у полум’ї. Переляканий Джейсон побачив, як його силует ніби розтанув у диму.

Хлопець заплющив очі, які вже сльозилися. Деякі пір’їни на ньому загорілися. Вогонь дістався столу і торкнувся сторінок фотоальбому. Світлини одна за однією почали плавитися й скручуватися. Коли Джейсон ухопив альбом, він розпався на десятки розжарених аркушів, а в руках хлопця залишилося лише кілька підгорілих сторінок.

Крики затихли. Чулося лише стугоніння пожежі, що лютувала довкола.

Джейсон відступив до вікна, спробував його відчинити, але воно не піддавалося.

— Відчиняйся, ну ж бо! Відчиняйся!

Здалеку він почув голос Ріка, що викрикував його ім’я. Почув жіночий крик, за яким пролунав якийсь глухий гуркіт. Відчув, як у носі закрутило від їдкого диму, в очах потемніло, побачив, як по штанях у нього побігли язички полум’я.

Але вікно не відчинялося.

Він повернувся до столу, ухопив фотоапарат, який усе ще там лежав, і з розмаху швиргонув його у вікно. Крізь розбиту шибку до кімнати влетіло холодне нічне повітря, на мить приглушивши вогонь і прояснивши затьмарений чадом мозок хлопця. Джейсон ліктем розбив залишки скла і нарешті головою вперед вислизнув крізь вікно надвір — у темінь ночі.

Рік підбіг до Джулії, що лежала на сходах, підхопив її на руки і швидко побіг нагору:

— Я винесу тебе звідси, Джуліє! Зараз я тебе винесу.

Він хутко перетнув заповнену димом майстерню Пітера і кинувся до вікна, крізь яке вони потрапили до будинку. За його спиною вже з’явилися перші язики полум’я. Він чув крики з першого поверху, але змусив себе не звертати на них уваги.

Рік щодуху гукнув Джейсона, потім навстіж розчинив вікно і став на вузьке підвіконня.

— Не хвилюйся, Джуліє, я винесу тебе звідси.

Проте вибратися із Джулією на руках було не так легко…

— Не хвилюйся, — повторив він, — я тебе винесу.

Тримаючи Джулію в обіймах однією рукою, він зібрав усі сили і стрибнув уперед, на стіну.

Хлопець трохи не розрахував відстань і вдарився стегном об стіну, але дівчину не відпустив. Ухопився вільною рукою за край стіни й повис так само, як напередодні Джейсон висів на уламку Солоної скелі.

Ніч була прохолодна, і холод проймав аж до кісток. Густий туман нагадував рідкий дим. Рік висів на стіні, мов кажан, і гарячково намагався намацати якусь опору, спершу однією ногою, потім другою. Так поступово йому вдалося спуститися вниз, на землю.

Тим часом уже весь будинок охопило полум’я.

Рік підвівся із землі. Його бік судомило від болю, і він повільно пошкутильгав геть, тримаючи Джулію на руках. Відійшовши на безпечну відстань, обережно поклав дівчину на траву. У цей момент він почув тріск розбитого скла позаду й різко обернувся. Хтось вибив вікно на першому поверсі та вибрався надвір. Джейсон!

Рік побачив, як той підвівся, і тоді замахав йому рукою та крикнув:

— Джейсоне, ми тут!

Потім озирнувся на Джулію. У сріблястому нічному світлі її обличчя було таким гарним! І нерухомим. Рік приклав вухо до її грудей. Чи б’ється її серце? Чи то його власне б’ється за них обох? Він схилився над нею, щоб прислухатися, чи вона дихає.

— Джуліє… ти жива?

Вона дихала. Так, дихала. І Рік її поцілував.

EMPTY LINE

Хоча Джейсонові очі свербіли й пекли від їдкого диму, він роззирнувся навколо і побачив за кілька кроків від себе Ріка, який схилився над його сестрою.

Він кинувся до них, стискаючи в руках фотоапарат Пітера Дедалуса та кілька сторінок з альбому:

— Ріку! Джуліє…

Рудоволосий хлопець підскочив із землі, ніби його відкинуло пружиною:

— Ми тут! Усе добре! Я її виніс…

Саме цієї миті пролунав страшний гуркіт. Увесь будинок загрозливо похилився набік, а вогонь тим часом стугонів з усіх вікон, немов із численних камінних димоходів. Нарешті з останнім жалібним стогоном будівля обвалилася.

EMPTY LINE

Леонард Мінаксо добре знав, що двійко волоцюг уже через кілька днів вийдуть із в’язниці, але розраховував на те, що вони будуть настільки очманілими й переляканими, що ще довго триматимуться якнайдалі від Дому Кабото.

Хай там що, а їм би вистачило навіть кількох годин, аби самим встигнути повернутися до Кілмор-Кова.

Настрій у Леонарда був навдивовижу піднесений. Знову опинитися у Венеції після усіх цих років… Його тішили найдрібніші деталі неповторної атмосфери міста, зведеного людськими руками серед води й піску. Він захоплено поглядав на довгі, торгові судна, які вмілі керманичі спрямовували до Великого Каналу. Потім він повернув у вузький провулок позаду Герцогського палацу з наміром ще раз побачити Венеціанський арсенал та вражаючі величезними розмірами корабельні.

Блукаючи тісними завулками міста, він пригадував добре знайомі місця і ті події, які там відбувалися. Так, йому спало на думку відшукати вузький вологий провулок, у якому була розташована малесенька крамничка під назвою «Перепродаж від Зафона», де продавали старий мотлох та товари зі Сходу.

Леонард зайшов усередину.

— Цей запах! — вигукнув він. — Як же давно я його не відчував!

Із-за наваленого купою старого мотлоху визирнув схожий на суху жердину старий. Побачивши Леонарда, він здивовано зойкнув:

— Чи то мої старі очі геть осліпли… Чи це справді мій давній покупець, якого я вже стільки років не бачив у місті?

— Та ні, твої очі ще не осліпли, — промовив Леонард, поспішаючи йому назустріч і міцно обіймаючи. — Зафоне! Ти ще живий, старий друже, я такий радий!

— Обережно! Обережно! Якщо ти так мене стискатимеш, то жити мені недовго! — бурчав старий. — Що з тобою сталося! Якими новими морями ти мандрував? І що це в тебе за пов’язка на оці?

— Акула почастувала.

— Акула? Ну, що ж поробиш… вона теж затята мандрівниця!

І обоє почали жваво говорити про те та про інше, час від часу смачно регочучи.

Нарешті, коли Леонард уже прощався, пообіцявши скоро навідатися знову, старий на хвилинку зник за прилавком і повернувся із двома чорними зошитами.

— Ти ж знаєш, Зафоне, що я не можу тобі заплатити…

Але старий наполіг на своєму, зауваживши:

— Ти вже мені заплатив душевною розмовою, друже. А гроші принесеш наступного разу, як повернешся.

Леонард міцно стиснув у своїх ручищах зошити й відповів:

— У такому разі побачимося через декілька днів.

Старий усміхнувся беззубим ротом і провів його до дверей:

— От тріпло! Минулого разу ти казав мені те саме!

Пожежу нарешті погасили. На той час до будинку збіглися всі жителі острова. Від помешкання Англійця залишилося лише згарище, над яким ще вився чорний дим. Джулія, Рік, Джейсон та подружжя Келлерів, які сиділи неподалік і трусилися від страху, спостерігали, як з-під обвуглених балок діставали нерухоме тіло чоловіка.

— Мамочко, — прошепотіла Джулія, коли побачила, як його пронесли повз них.

То був Граф Попіл, увесь у страшних опіках.

Росселла обняла Джулію, але дівчина шукала підтримку в очах Ріка. Це тривало лиш мить, але він це помітив і збентежено відвів погляд.

— Хай ще дякує долі, що живий залишився, хоча й дісталося йому, — промовив Альберто Келлер Джейсонові, який сидів поряд.

— Подумайте-но, що я теж там був, разом із ним…

Альберто скочив на ноги і довго хитав головою, не вірячи своїм очам:

— Подумай-но, адже я його знав…

Чоловік, який називав себе Графом Попелом, виявився останнім камердинером у домі Келлерів — той, якого Альберто вигнав, коли вирішив, що не хоче сторонніх удома.

Двоє монахів понесли ледь живого Графа до себе на лікування, а решта продовжила пошуки Пітера й Облівії. Від годинникаря знайшли одні лише окуляри. А від Облівії — шматок накидки.

— Можливо, Облівія змогла втекти до того, як будинок обвалився, — пояснив Джейсон. — А от Пітер…

Він здався йому таким неповоротким, розгубленим, що напевне все ще був під завалами, разом із рештками своїх винаходів. Діоґо — змучений, із ще більше, аніж зазвичай настовбурченою шерстю, — вмостився на руках у Джулії. Щойно він отямився після удару Графа Попела, одразу побіг до будинку Пітера й сидів там, чекаючи на дітей.

EMPTY LINE

Чорний Гондольєр відвіз друзів та Келлерів назад до Венеції. Поїздка була невеселою, усі мовчали.

Джейсон ніяк не міг викинути з голови останні слова Пітера: «Первинний Ключ там, хлопче. І він завжди був там! »

Первинний Ключ був на віллі Арго, отже…

Хлопець стояв у гондолі і довго дивився на Острів Масок, що поступово розчинявся в темряві, і на дим, який здіймався в чорне небо над монастирем. Гондола легко рухалась гладенькою поверхнею води, збурюваної лише плескотом весла гондольєра.

— Діти… ви впевнені, що не хочете залишитися в нас? — допитувалася вкотре Росселла Келлер у Джейсона, Джулії та Ріка, коли вони повернулися до Дому Кабото. — Хоча б на одну ніч…

— Ні, пані Росселло, щиро дякуємо, — відповіла Джулія. — Та ми… нам краще повернутися додому. Краще…

Дівчинка поглянула на Діоґо, який виляв хвостиком у неї під ногами. Взяла його на руки й обережно простягнула Росселлі:

— Справа в тому, що ми не можемо забрати його… до себе додому.

Очі жінки заблищали:

— Ти серйозно? Альберто, ми…

Пан Келлер похмуро кивнув і погладив жорстку шерсть Діоґо:

— Жодних проблем. Ми подбаємо про нього, поки ви за ним не повернетеся…

Тут він несподівано звернувся до дружини:

— Росселло! Хай йому грець! Картина!

— Ой, і справді! З усіма цими подіями я про неї ледве не забула…

Вона простягнула друзям картину з музичною скринькою, але Джулія з Ріком рішуче відмовилися.

Та обоє Келлерів наполягали на своєму.

— Ми що, даремно носили її за собою цілісінький день?! Напевно, не для того, щоб повернути її додому, — заявила нарешті Росселла, вручаючи картину Джулії.

— Дякую, Альберто! Дякую, Росселло! — вигукнула дівчина. — Без вашої допомоги ми б нізащо не знайшли Пітера. Хоча…

— Можливо, так воно все й мало статися, — підсумував Джейсон.

Альберто обійняв усіх трьох, незважаючи на те, що вони були брудні, мов сажотруси.

— Сьогодні видався неймовірний день. Найнеймовірніший у моєму житті. Сподіваюся лише, що колись ви захочете розповісти мені, що сталося насправді.

— Обіцяю, — відповів Джейсон. — Щойно ми самі це зрозуміємо.

— Можливо, завтра? — запитала з надією Росселла, любовно притискаючи до себе Діоґо.

— Можливо, завтра, — повторив за нею Рік.

— По обіді, коли настане час їсти морозиво, — запропонувала Росселла. — У «Тріумфальній Венеції».

— Ви хотіли сказати: в «Кафе Флоріан», — поправила її Джулія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Побачивши нарешті, як за останнім поворотом дороги на горизонті з’явився Кілмор-Ков, пані Ковенент полегшено зітхнула:

— Аж не віриться! Господи, не віриться! Ми приїхали! Я готова землю цілувати!

— Та будь ласка, — зареготав чоловік, вмикаючи поворот і зупиняючи машину на узбіччі.

Ковененти вийшли з машини, насолоджуючись свіжим вечірнім бризом. Праворуч від них срібною вежею в морі височів маяк. Але не світився.

— Схоже, в місті якесь свято, — пробурмотів пан Ковенент, вказуючи на головну площу містечка. Там, перед єдиним готелем Кілмор-Кова, скупчилося чимало народу.

— А он там, нагорі, — наша домівка, — додала дружина, показуючи на освітлену башточку вілли Арго, що виднілася на верхівці скелястого берега.

Вони обнялися.

— Сподіваймося, що після двох днів непередбачуваних клопотів ми нарешті зможемо розпочати наше нове життя, — промовила пані Ковенент.

— Угу, — погодився чоловік, насолоджуючись спокоєм, який панував навкруги і який порушували лише голоси, що лунали з далекої таверни.

— Їдьмо? — запропонувала пані Ковенент згодом. — Джулія із Джейсоном чекають.

Пан Ковенент усміхнувся: він добре знав, як сумує його дружина за дітьми.

— Поїхали.

Вони знову сіли в машину і дорогою вздовж узбережжя спустилися до Кілмор-Кова. Перед готелем «На всіх вітрах» загальмували. Здавалося, що цього вечора там зібралися всі жителі міста.

Пан Ковенент опустив скло віконця і запитав у першого перехожого:

— Що відбувається?

— Колишній власник вілли Арго повернувся! — пояснив той, махнувши рукою в бік готелю.

— Що ви сказали, вибачте?

— Улісс Мур, колишній хазяїн вілли! Він не помер. Оце повернувся до міста й зачинився в номері готелю.

Якась жінка з яскравим, фарбованим у світле волоссям додала:

— Чекаємо, коли він надумає вийти! Чудеса, правда?

Але пан Ковенент нічого чудесного в цьому не вбачав. Навпаки… Перед його уявою миттєво промайнули події останніх тижнів: розмова із садівником вілли, поїздка туди, купівля маєтку за неймовірно низьку ціну…

— Ось побачиш: нас точно обдурили! — гаркнув він несподівано і вискочив із машини, гепнувши дверцятами.

— О, Господи, ні! — простогнала пані Ковенент, відкидаючись на спинку сидіння. — Я так і знала! Я відчувала. Занадто все гарно… А ми саме продали нашу квартиру в Лондоні!

І кинулася слідом за чоловіком у юрбу.

У дверях готелю стояла дівчина і безуспішно намагалася вгамувати галасливий натовп.

— Скажіть йому, хай вийде! Скажіть, що ми хочемо з ним поговорити!

— Так! Так! Хочемо поговорити з Уліссом Муром!

Ковенентам довелося докласти чимало зусиль, щоб привернути увагу дівчини.

— Вибачте… можна вас на хвилинку?

— Ми хочемо поговорити з власником вілли Арго! — крикнула міс Боуен у них за спиною.

— Хочемо бачити того, кому належить ота машина! — крикнула міс Стелла.

Пані Ковенент помітила перед готелем красивий сірий пікап, який здався їй знайомим… Де вона могла його бачити?

— Гей, — смикнула вона за полу піджака свого чоловіка. — Поглянь…

— Що це за балачки про колишнього власника вілли Арго? — крикнув її чоловік, звертаючись до дівчини з готелю.

— Не знаю, пане. Справді, нічого не знаю, — збентежено виправдовувалася та. — Набігли всі ці люди й хочуть бачити того, хто оселився в одному з наших номерів, здається, колишнього власника вілли Арго. А він зачинився у номері, комусь телефонує і…

«Он як! »

— Послухай, а це часом не автівка Гомера? — вигукнула пані Ковенент.

У цю мить юрба захвилювалася.

— О, він відчиняє вікно!

— Дивіться!

— Ось він! Це Улісс Мур!

Чоловік тим часом визирнув із вікна.

— Пане Ковенент! Пані Ковенент! Нарешті! — вигукнув він.

Подружжя Ковенентів здивовано перезирнулося.

А чоловік продовжував:

— Я вже годину намагаюся додзвонитися вам на мобільний! А вийти з номера побоювався, з усією цією юрбою…

Народ на площі принишк і нашорошив вуха.

Пан Ковенент упізнав чоловіка у вікні.

— Пане Гомер? — перепитав він здивовано.

— Хто такий цей Гомер? — почулися зацікавлені голоси з юрби.

— Наш агент з переїзду! — відповіла пані Ковенент.

— Гомере, що ви тут робите? — запитав пан Ковенент.

— Що роблю? Я приїхав до готелю, який ви для мене замовили і… Коли я визирнув надвір, то побачив усіх цих людей… Не розумію, чого їм від мене треба?!

Юрба розчаровано загомоніла:

— То це ніякий не Улісс Мур…

— Це агент з переїзду нових власників…

— Він тут просто зупинився на ніч…

Через кілька хвилин усі розійшлися.

Дорогою до вілли Арго подружжя Ковенентів разом із Гомером підсумували те, що сталося: містечком пішла чутка, що в готелі «На всіх вітрах» зупинився незнайомець. Номер було записано на ім’я «власника вілли Арго», тому що замовив його пан Ковенент. Агата, дівчина-адміністратор, не знаючи прізвища гостя, записала саме таким чином. Гомер своїм катанням туди-сюди містом, чекаючи на прибуття вантажівки з речами Ковенентів, викликав загальну цікавість. До того ж його капелюх дуже нагадував той, у якому свого часу любив прогулюватися колишній власник вілли Арго.

— А ще кажуть, що неправда, ніби у місті ніхто не пхає носа в чужі справи, на відміну від села! — пирхнула пані Ковенент.

А пан Ковенент тільки посміювався.

Після того як непорозуміння владналося, усі мешканці містечка кинулися знайомитися з новоприбулими, наполегливо пропонуючи пригостити їх напоями в ресторанчику готелю «На всіх вітрах». Справа завершилася десятком дружніх поплескувань по плечах і загальним веселим сміхом.

— Річ у тому, — пояснив пан Ковенент, озираючись на пана Гомера з компанії «Гомер & Гомер», — що практично ніхто жодного разу не бачив в обличчя колишнього власника вілли Арго, який жив досить відлюдькувато. Тут, у місті, це викликало загальну цікавість, розумієте?

Пан Гомер розумів. А ще він розумів, що у мешканців цього містечка точно не всі вдома.

— О, Господи! — раптом вигукнула пані Ковенент.

Прямо посеред дороги стояв візок із запряженим у нього конем.

Пан Ковенент уповільнив хід, зупинив машину на узбіччі й побачив садівника вілли Арго, що вигулькнув із бічної стежини.

— Несторе? — не вірячи своїм очам, запитала пані Ковенент. — Що ви тут робите? І чий це кінь?

Ковененти втретє вилізли з машини.

— Пані Ковенент, пане Ковенент! — збентежено усміхнувся садівник. — Вибачте за коня… Зараз я відведу його до стайні.

— Та що тут таке відбувається? — вибухнула пані Ковенент. — Ви що тут усі з глузду з’їхали?!

Нестор замахав руками:

— Ні-ні. Заспокойтеся, будь ласка… Я просто вирішив поїхати до міста, — він напружено сковтнув. — Але ж тут… нічого… нічого не сталося.

Звісно, якщо не брати до уваги типа, який на своєму пустельному всюдиході щойно полетів зі скелі в море.

— Як там мої діти? — запитала пані Ковенент, поглядаючи у бік вілли Арго і вже не приховуючи свого занепокоєння.

— Добре, дуже добре, — пробурмотів Нестор. — Я так гадаю… Хоча й були деякі ускладнення, але…

— Що значить «я так гадаю»?

— І які ще ускладнення?

У парку вілли Арго вже зовсім стемніло і було так тихо, що навіть не чутно, як муха пролітає.

Джейсон, Джулія і Рік, стояли мовчки, виструнчившись перед подружжям Ковенентів та їхнім агентом з переїзду, який почувався досить збентежено.

— Ким би ти не був, але негайно повертайся туди, звідки прийшов! — погрозливо заявила пані Ковенент Рікові, щойно їй удалося відрізнити його від власних дітей, адже всі троє були вкриті таким щільним шаром сажі, що годі було сподіватися розгледіти їхні обличчя.

— Бувай, Джейсоне! Пока, Джуліє! Скоро побачимося! — пробурмотів Рік і пішов, похнюпившись.

— Я б на твоєму місці не дуже на це розраховувала, — промовила пані, а Рік тим часом марно шукав свій велосипед.

— Він же в Леонарда! — нагадав йому Джейсон. — Візьми той рожевий, що дали Боуени!

— Леонард? Боуени? Хто вони такі?

Рік загримів велосипедом, але, перш ніж вирушити, спробував востаннє належно попрощатися з друзями.

— Мамо…

— Цить, Джуліє! Ти мене дуже розчарувала.

— Але ж це все моя вина! — вигукнув Джейсон.

— Пані Ковенент, я…

— А ви, Несторе, краще б теж помовчали. Погляньте, на кого схожі мої діти! Що це таке?

— Смола, мамо. А це сажа. А оце… здається, водорості.

— І з якої це радості ти увесь покритий смолою, сажею та водоростями? — заверещала пані Ковенент.

Джейсон знову похнюпився, але не втримався від посмішки.

— Може… — насмілився втрутитися пан Ковенент.

— Я ВИМАГАЮ ПОЯСНЕНЬ! НЕГАЙНО! — перебила його дружина.

— Пан Боуен надумав спорожнити свій підвал, — випалила Джулія.

Джейсон вирячився на неї: це вперше вона щось вигадувала, аби виправдатися.

— І прийшов до Нестора, щоб попросити про поміч, — продовжувала сестра. — От ми вдвох… та ще Рік… запропонували свою допомогу. Пан Боуен уже немолодий. А в підвалі…

— Там було повно смоли, — продовжив Джейсон.

— І сажі, — підхопила Джулія. — Там скрізь смола й сажа. І водорості. Але це було так чудово! Ми два дні трудилися. І нарешті пан Боуен, щоб віддячити, подарував нам велосипед своєї доньки і… ще одну річ, яку ми з Джейсоном хотіли подарувати тобі.

Настрій пані Ковенент дещо змінився на краще.

— І що саме?

— Картину із зображенням вілли Арго, — усміхнулася Джулія.

— Із музичною скринькою, вбудованою в раму.

Побачивши картину, Нестор не повірив своїм очам. Ніжна мелодія Пітера Дедалуса розлилася парком й розвіяла увесь гнів пані Ковенент.

— Ох, — пробурмотіла вона, вибачивши їх за мить. — Дітоньки мої любі!

Гомер, Нестор та пан Ковенент задоволено по-змовницьки переглянулися між собою, як то водиться між чоловіками.

Леонард Мінаксо, що сховався в башточці вілли, теж усміхнувся. Він зачекав, поки всі зайдуть до будинку, потім розчинив вікно й вислизнув на дах.

Два кроки — і він уже перестрибнув на сикомор, а звідти спустився на землю.

(…)

Облівія Ньютон, кашляючи, плелася провулками старого гетто, намагаючись якнайшвидше потрапити до завулку Любові друзів. Вона раз у раз озиралася, побоюючись, що будь-якої миті звідкись може вигулькнути Граф Попіл або інший таємний агент.

Облівія дуже втомилася. То була втома не фізична, а психічна, що впливала на її загальний настрій. Але не на її рішучість продовжити пошуки. Особливо тепер, коли вона знала, що їй треба знайти: Первинний Ключ.

Вибравшись із Острова Масок, Облівія, з ніг до голови вкрита сажею і в пошматованому вбранні, повернулася до заїжджого двору. Незважаючи на здивовані погляди хазяїна, жінка піднялася до себе в номер, одягнула чорний шкіряний комбінезон для їзди на мотоциклі, узяла рюкзак і останніми монетами, що в неї ще залишалися, заплатила за номер.

Знову вийшла на вулицю, пройшла повз театр, де саме була прем’єра нової комедії Ґольдоні, і зупинилася, щоб зорієнтуватися.

Поблукавши кілька хвилин, нарешті звернула до темного провулку і знайшла сходи, які, здавалося, було намальовано на стіні будинку.

Спустилася сходами, пройшла під аркою і вийшла до глухого завулка між двома старими, величними середньовічними палацами.

Облівія почувалася брудною і мріяла про гарячий душ із гідромасажем. І про шампунь з витяжками маракуї.

Вона звернула до завулка Любові друзів. Там відшукала потрібні двері, увійшла до темної кімнати й побачила Двері Часу, від яких уже хтось відсунув корпус гондоли, що їх прикривав.

Облівія поглянула на того, хто був у кімнаті. Той теж був брудний, як і вона сама.

— Я вже думав, що ти не повернешся, — прошепотів Пітер Дедалус. — Був готовий закладатися, що…

— Ніколи не закладайся проти мене, — обірвала його Облівія. — Я все забрала. Ми готові?

— Так, — відповів старий годинникар із Кілмор-Кова, поглядаючи на двері, що вели до Будинку Дзеркал.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Усі вогні на віллі Арго погасли. Джейсон, викупаний та надушений, лежав у ліжку й марно чекав, коли увімкнеться маяк. Ніч видалася місячною, і сови вже почали перегукуватися глухими угуканнями. Вілла поскрипувала й рипіла. Тепер, коли всі пастки зруйнували, Джейсон був упевнений, що привид безкарно гуляє туди-сюди по всьому будинку.

Хлопець поглянув на фотоапарат Пітера Дедалуса, який він поклав на підвіконня, на мить заплющив очі, — і одразу перед ним постали сцени пожежі, почулися крики.

Потім на якусь мить йому здалося, ніби світло маяка таки увімкнулося. Йому навіть почулося іржання коня. Він пригадав подорож на візку по пагорбах, до Парку Черепах, пригадав сторожа маяка за штурвалом «Метіди», світлини Пітера.

— А оце, біля маяка?

— То Улісс.

«Невже це правда? » — запитав себе Джейсон.

Він вислизнув з-під ковдри. Став босоніж на холодну підлогу, підійшов до вікна й поглянув на море.

Маяк не горів, спав.

Біля фотоапарата лежало кілька сторінок з альбома Пітера, які йому вдалося врятувати від пожежі. На одній світлині виднілося зображення годинникаря разом із невисоким, доволі повним чоловіком з густою, гострою борідкою. Напевне, то був Блек Вулкан.

А ось другу, яка дуже обгоріла, зроблено неподалік від маяка.

— А оце, біля маяка?

— То Улісс.

Джейсон почув якийсь шум за дверима. Чиїсь кроки. Кроки тихі, ніби хтось крався. Хтось ішов коридором.

Кроки зупинилися якраз біля дверей його кімнати.

Здалеку чувся плеск хвиль, що билися об берег Солоної скелі.

Спершу в дверях показалася рука, потім боса нога.

— Джуліє!

— Джейсоне, ти не спиш?

Хлопець полегшено зітхнув:

— Ні.

— І я ніяк не можу заснути, — пожалілася сестра, всідаючись на край його ліжка.

— Я теж.

— Що робиш?

— Дивлюся у вікно, — Джейсон усівся поряд. Обоє сховали ноги під ковдру і вляглися поряд.

Джейсон тримав у руках світлину.

Помовчали кілька хвилин.

— Знаєш, — промовила Джулія згодом, — Рік мене поцілував.

— Поцілував?!

— Так, по-справжньому. У губи.

Джейсон аж рота роззявив від несподіванки.

— А ти що?

— А я вдала, що знепритомніла.

Джейсон гигикнув:

— Ну, діла!… От я йому завтра скажу!

— Навіть не думай, ясно?!

— І як воно було?

Джулія заклала руки за потилицю, мрійливо дивлячись у стелю:

— Гарно!

Помовчавши, запитала:

— Як ти гадаєш, Пітер цілувався з Облівією?

— Не знаю. Думаю, що так.

— Отже, він її справді кохав.

— Ну, якщо стрибнув у вогонь, щоб її врятувати…

Джейсон стиснув у руках світлину.

— Що там у тебе?

— Фото Пітера.

— Покажи.

На чорно-білому знімку на фоні маяка Кілмор-Кова було зображено Пітера разом із якимось чоловіком.

У Джейсона незвично пересохло в роті.

— Джуліє, пам’ятаєш, що сказав Пітер? Що на цьому фото Улісс Мур…

Джулія здивовано витріщилася на нього.

— І правда! — пробурмотіла дівчина. — Я теж чула. Але, Джейсоне, як таке може бути?

— Не знаю. Я теж про це думаю. Та… може, він змінив ім’я.

Чоловік на фото у компанії Пітера весело усміхався. То був Леонард Мінаксо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Примітка для читача

Це останнє електронне повідомлення, яке ми отримали від П’єрдоменіко Баккаларіо, перш ніж він вирушив на пошуки Кілмор-Кова:

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.