Переклад з польської Ірини та Олени Шевченко

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

© Rafal Kosik, 2004–2018

  Дунець І. В., художнє оформлення, 2020

© ПП «АССА», 2020

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN

Аннотація

На свято Гелловіну для Фелікса, Нета й Ніки починається небезпечна гра із загадковим Похмурим Женцем. Друзі намагаються ігнорувати його послання, але хід подій безпосередньо зачіпає їхні сім’ї, тож вони стають учасниками дивної гри з містичними епізодами. Друзі мають спуститися в підземелля Варшави та знайти чудовиська Василіска й здійснити поїздку до покинутого будинку конструктора.

Допомогти може тільки легендарний скарб, але будь-яка спроба його знайти лише погіршує ситуацію. І це ще не все… Найнебезпечніші виклики попереду, адже героям доведеться боротися з наслідками проблем, що звалилися на їхні сім’ї.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Для Яся

Блискучий металевий робот важкими кроками піднімався сходами, що вели до школи. Уже були сутінки, а він, схоже, не надто добре бачив у темряві, бо сріблястою долонею хвилину намацував двері, перед тим як знайти ручку та зайти в хол. Нічний сторож, пан Сильвестр, байдуже подивився на нього і повернувся до телевізора — цього вечора він бачив стільки незвичних речей, що кутастий робот уже не здивував його.

Спайдермен, який стояв у холі біля дверей, простягнув роботові складений удвоє папірець, а Робін Гуд зробив позначку на аркуші, який тримав у руці. Робот знову почав повільно підніматися сходами. Його випередив астронавт у білому комбінезоні, а Термінатор у шкіряній куртці та сонцезахисних окулярах закинув рушницю на плече.

Робот нарешті видерся на четвертий поверх, звідки лунала гучна музика. Нікого не здивував людиноподібний робот, що заходив до спортивної зали. Мить тому на сходах він був наче з кіно, але тут втратив усю свою унікальність, і ніхто не звертав на нього уваги. Зала була заповнена вавельськими драконами, штурмовиками з Галактичної імперії, бетменами, спайдерменами, гаррі поттерами, гоблінами, сплячими красунями, злими мачухами, вампірами та чарівниками — і всі вони рухалися в ритм музики. Тільки бджілка Майя сумна сиділа в кутку.

Фелікс роззирнувся. Ізсередини голови робота, крізь маленькі отвори в картоні, він бачив небагато. Хлопець не зміг упізнати нікого зі знайомих. Ситуацію погіршував і той факт, що всі були в костюмах, а роль освітлення виконували стробоскопи та кольорові миготливі прожектори. Змінювати костюм було запізно.

Хтось його штовхнув. Фелікс придивився і зміг побачити лише спину… чогось зеленого. Він захитався і наступив на хвіст динозавра, який у відповідь загарчав.

— Сорян, — промовив Фелікс і швидко відійшов.

На помості, за барикадою з колонок та підсилювачів, діджей ритмічно кивав головою. Однією рукою він рухав мікшери на пульті, а другою перебирав вінілові платівки в алюмінієвому ящику. За його спиною щосекунди виривався дим. Стікав на підлогу і стелився поміж ніг танцівників.

Фелікс знову когось зачепив. Позаду пролунав дівочий вереск. Хлопець різко розвернувся, і картонна рука скинула з голови маленької стюардеси блакитну пілотку.

— Сорян, — перепросив Фелікс. — Щирий сорян.

Маленька білявка з обличчям ляльки люто подивилася на нього. Фелікс нахилився по шапочку, але, на жаль, вона зробила те саме в той самий момент. Вони вдарилися головами. Тобто голова стюардеси вдарила в картонну коробку, що слугувала за голову роботу. Обоє випросталися, Фелікс зняв коробку і пояснив:

— Дуже обмежена видимість.

Він нахилився, і дівчина знову зробила те саме. Вони знову стукнулися.

— Ти що, навмисно? — зі злістю запитала вона.

Потираючи чоло, вона обережно присіла, не спускаючи очей з хлопця, і навпомацки знайшла шапочку. Хтось його штовхнув, і, щоб зберегти рівновагу, Фелікс переставив ноги. Білявка знову пискнула, а хлопець відчув, шо стоїть на її долоні. Він швидко відступив і промовив:

— Мені дуже прикро!

— Не наближайся більше до мене! — пригрозила вона йому пальцем, енергійно розвернулася і відійшла.

Фелікс надягнув голову робота та вкотре подумав, що ненавидить бали-маскаради. Допоки не зустрінеш когось знайомого, можеш тільки ходити та штовхатись. І не скоро він когось упізнає через ці маленькі отвори для очей.

У його полі зору з’явилися Оскар та Віктор. Вони не були замасковані — вдавали сіамських близнюків. На них були штани з трьома холошами — та, що посередині, ширша, у ній по одній нозі обидвох «братів» — та светр із двома рукавами та двома горловинами для голови. Вони ледь рухалися, шкутильгаючи на середню ногу, але мали цілком задоволений вигляд.

Хлопці обмінялись кількома словами з привидом, зробленим із простирадла, помітили Фелікса й пошкутильгали до нього.

— Привіт, Феліксе. Гадаєш, у нас є шанс виграти? — запитав Оскар. — Будеш за нас голосувати?

— Ви не відповідаєте вимогам, — відповів Фелікс. — Мають бути король та королева балу.

— Та ну. Живемо у вільній країні.

— Та звісно… А як ви впізнали, що це я?

— А хто б ще міг перевдягтися в робота? — відповіли вони разом, перезирнулися, пирхнули сміхом і пішли далі.

Фелікс роззирнувся і почав міркувати, у кого б могли перевдягтися Нет і Ніка. Безглуздо було б змарнувати весь вечір на їхні пошуки.

Підвіконня прикрасили моторошними гарбузами. Вони світилися помаранчевим. Гелловін — ніч духів. Рік тому саме на Гелловін Фелікс, Нет і Ніка мали зустріч третього ступеня зі справжніми духами. Від цьогорічного Гелловіну вони чекали тільки гарної розваги. І нічого більше.

Фелікс побачив Аурелію. Шкільна красуня була вдягнена в костюм… королеви балу. Підлогою тяглася біла сукня, що сяяла стразами.

— Самоздійснюване пророцтво, — буркнув він собі під ніс, проводжаючи її поглядом.

Йому ще вдалося впізнати Клеменса, перевдягненого в Супермена. Костюм у того був завеликим, тому літера «S» розташувалася саме посеред животика. Фелікс допхався до рогу зали, зняв голову робота і мультиінструментами прорізав більші отвори для очей. Коли він повернувся до стрибучого натовпу, відчув постукування у плече, точніше, у картонну коробку, що становила корпус робота. Він повернувся і наштовхнувся поглядом на постать у каптурі з косою в руках.

— Обережно! — Фелікс подивився на цілком реальне лезо коси. — Ти можеш когось цим поранити.

— Можливо, — відповіла постать і штовхнула косу так, аби вона пробила картонну голову робота.

Фелікс, примружившись, поглянув на довгу щілину, крізь яку світили кольорові прожектори, потім на тінь під потертим каптуром. Він не зміг побачити обличчя.

— Марцель? — обережно запитав він.

— Я Похмурий Жнець, — відповіла постать хрипким голосом.

Мурашки пробігли по спині Фелікса. Він нервово здригнувся, вирішуючи, що відповісти.

Жнець нерухомо постояв хвилину, після чого простягнув щось пласке та чорне.

— Це для тебе, — прохрипів він.

Фелікс узяв чорний конверт. Роздивився його з усіх боків і вирішив саме відкрити, коли його штовхнула рудоволоса мумія.

— Привіт! — заволала мумія.

Якщо Фелікс мав хоч якісь сумніви щодо того, хто перевдягся в мумію, то досить було подивитися вниз, і сумніви розвіювалися. Бо тільки одна мумія на світі носить мартенси.

— У цьому костюмі ти не станеш королевою балу, — тверезо зауважив Фелікс.

— Це мене не турбує, — Ніка стенула плечима, смикаючись під музику.

Фелікс згадав про Похмурого Женця, але той уже розчинився в натовпі.

— Ти бачила Нета? — запитав він.

— Я тут, — заявив Нет.

Фелікс повернув голову. За ними стояв Водяник у масці для пірнання, ластах та зеленому хімзахисному комбінезоні.

— Привіт, — усміхнувся в коробці Фелікс. — Я вже думав, що це в мене найдурніший вигляд.

— Не турбуйся, — кивнув головою Нет. — У тебе дійсно найдурніший вигляд.

— Ненавиджу бали-маскаради.

— Ти не розумієш. Цікаві речі тут можна побачити, — Нет дивився на пов’язки Ніки й усміхався. — Костюм, може, і не парадний, але дуже облягає.

Музика трохи стихла, і з гучномовців пролунав голос директора, магістра-інженера Юліуша Ромашки:

— Нагадую, що до вибору короля та королеви балу залишилася тільки година! Ще можна висувати кандидатів!

Музика повернулася до попередньої гучності, а директор, одягнений як… граф Дракула, спустився зі стійки діджея і потягнув танцювати Лінійку, вчительку математики, вбрану русалкою. Але з її розмірами ефект дещо відрізнявся від запланованого. Хоча Дракула з великим черевом теж мав дивакуватий вигляд.

— Вампір-жиросмокт, — промовив Нет.

— Нещодавно я зустрів дивного чувака, — Фелікс стискав у руках чорний конверт. — Сказав, що він Похмурий Жнець.

— А чому похмурий? — кинув Нет. — Комбайн зіпсувався?

— Мова не про такого женця…

— Знаю, але ми розважаємося і вдаємо, що не боїмося.

— А чого нам боятися? — запитав Фелікс із удаваною легковажністю. — Він був тільки перевдягненим.

— Ну взагалі… Це ж Гелловін. День, коли треба боятися та лякати інших.

— Вистачить зайти до лабораторії Бутлера в такий час, — зауважила Ніка. — Це було б набагато страшніше, ніж усе, що ми вигадаємо.

— У мене ідея! — Нет підняв палець. — Не заходьмо до лабораторії Бутлера. А цього листа… викиньмо. Інакше знов у щось вплутаємося.

Вони мовчки дивилися на конверт у руках Фелікса. Навколо танцювали казкові герої.

— Або вплутаємося, якщо не прочитаємо, — припустив Фелікс.

— Може, це додаткова картка для голосування за короля та королеву балу, — не дуже впевнено висунула версію Ніка.

— І не сподівайся, — Нет раптом став серйозним. — Це точно проблеми. Я відчуваю.

Фелікс покрутив головою в один бік, потім у другий, бо в полі його зору могла бути тільки одна особа.

— Відкриваю, — заявив він.

Водяник скривився, а вираз обличчя мумії не можна було зрозуміти через бинти. У конверті був складений учетверо чорний аркуш. Без написів.

— Гм… — протягнув Фелікс. Він підніс аркуш до світла. — Тут щось є, наче блищить… Вийдемо в коридор.

Він пішов, оминаючи Покемона, Фредді Крюґера, утопленика та Франкенштейна. Мумія та водяник рушили за ним. Гучна музика лишилася позаду, і вони зупинилися під стінкою в коридорі, по коліна в диму, серед інших створінь, які хотіли спокійно порозмовляти.

Фелікс крутив аркуш під різними кутами, аж ось побачив, як блимнув напис, зроблений наче безбарвним лаком.

— «Очікуйте більшого», — прочитав він.

— І оце дав тобі Похмурий Жнець? — запитав Нет. — Пан Смерть? Такий чувак із косою?

— Він так виглядав.

— Нічогенький текст, зважаючи на особу посланця, — Нет схилився над аркушем. — «Очікуйте більшого»… І, певно, написано кров’ю?

— Щиро кажучи, не хочу перевіряти, — буркнув Фелікс.

Він склав аркуш, запхнув у конверт і насилу засунув у кишеню штанів під картонною ногою робота.

— Еее… викиньмо це, — невдало спробував пожартувати Нет. — Це точна реклама якогось супермаркету: «Очікуйте більшого! Сто грамів сальтисону в подарунок!» Не варто цим перейматися!

— Не можна легковажити цим, — заявила Ніка. — Гадаю, отримаємо ще одне повідомлення.

— Але ж це не має сенсу, — розпачливо протягнув Нет. — Це наче листоноша приходить до тебе й говорить, що завтра принесе лист, бо сьогодні хтось його тільки пише.

— Це має сенс, — заперечила Ніка. — Це гарантія того, що ми серйозно поставимося до наступного повідомлення.

— Про що це ти? — Нет нахилив голову. — Жодних листів! Швидкий трансфер із поштової скриньки у смітник. Я нічого не сприйматиму серйозно.

— Ти вже сприймаєш це серйозно.

Нет подивився на неї і промовив:

— Розв’язалася.

— Тобто? — запитала Ніка.

— Тобто бинти. Ліва нога розв’язалася.

— А… — Ніка нахилилася та почала замотувати їх навколо ноги. Нет уважно слідкував за нею і нарешті запитав:

— Що в тебе під тими бинтами?

— Небагато…

— Як ти сюди приїхала? — трохи занепокоївся він. — І як збираєшся повернутися?

— У мене в шафці татів плащ, — вона закінчила замотувати бинт і випросталася. — Він дістає мені майже до щиколоток. А бинт із голови розмотаю.

— Нехай… — Нет критичним поглядом оглянув її. — Ти в цьому плащі маєш вигляд безхатька-початківця. Може, візьмемо таксі? Питання грошей з’являється в кінці. А останнім виходить Фелікс…

Ніка захихотіла.

— Тато приїде по нас о дев’ятій, — промовив Фелікс.

— Це добре.

— Є один вихід зі школи, — повернувся до теми Фелікс. — Похмурий Жнець повинен був вийти саме там або десь сховатися.

— Запитаймо Сильвестра, — погодилася Ніка. — Або тих двох, що роздають картки до голосування.

— Це пояснить, що це все тільки твоя уява, — додав Нет, — і закриємо тему. Бо я не збираюся обшукувати всю школу.

Незграбний робот, водяник у ластах та мумія, що постійно розв’язувалася, спустилися на перший поверх, але не знайшли ані Спайдермена, ані Робіна Гуда. Вони сперлися об стійку рецепції. Робот кашлянув. Пан Сильвестр неохоче відірвав погляд від телевізора. Він був би щасливий, якби цей бал вже закінчився.

— Пробачте, ви бачили постать у каптурі та потертому плащі? — запитав робот. — А в руках коса.

Нічний сторож підняв на них стомлений погляд.

— Не варто сьогодні гратися, — заявив він.

— Але ж сьогодні Гелловін, — зауважив водяник.

— А завтра Всіх Святих, — Сильвестр наставив на нього палець. — І оце справжнє свято, а не ця американська вигадка[1].

— Усі польські свята сумні та нудні, — водяник стенув зеленими плечима. — Зрештою, це лише завтра.

— Робіть як хочете, але це погано закінчиться.

— А постать із косою? — наполягав робот. — Вона виходила звідси за останні хвилини?

— Не пам’ятаю такого, — пан Сильвестр повернувся до телевізора, показуючи, що розмову закінчено.

Друзі зрозуміли, що нічого більше не дізнаються. Подивилися в бік крамнички, відчиненої в такий час із нагоди вечірки, але продавець, пан Роберт, не дуже їх любив. Тож вони не хотіли його питати. Діти повільно відійшли в бік сходів.

— Отже, він не виходив, — резюмував Нет. — Це, звичайно, якщо ти не нанюхався фарби з цього робота і сам не вигадав Похмурого Женця.

— Під час презентації кандидатів на короля та королеву балу в спортивній залі ввімкнуть світло, — сказав робот. — Знайдемо Похмурого Женця і запитаємо, в чому річ, — він зиркнув на годинник. — Це буде за п’ятдесят хвилин.

— Ходімо поскачемо, — запропонував водяник. — У цих ластах у мене суперові стрибки.

— А я в цьому картоні… краще не говорити. Як повертаюся, то зачіпаю всіх навколо.

— Це теж ефектно. Але, щиро кажучи, гадаю, що ти так вдягся, аби не танцювати.

З картонної голови пролунало тільки якесь невиразне бурмотіння.

Вони мовчки піднімалися сходами. Водяник ляпав незграбними ластами, тримаючись за поручні.

— Спробуй задки, — запропонував робот.

Нет розвернувся, і дійсно стало легше.

— Мізки на службі людини… — буркнув він.

Вони піднялися на четвертий поверх. Кілька осіб зі сміхом пробігли поряд і зникли за дверима найближчого класу. За мить звідти пролунав стишений сміх. Водяник із сумом подивився на мумію, але нічого не сказав. А робот дивився вглиб коридору.

— Ви не помітили, там нічого не мерехтить? — запитав він.

— Вогонь? — водяник подивився у вказаному напрямку. — Аж мурашки по тілу. Люблю атмосферу Гелловіну.

— Схоже на електрозварювання. Але… це може спричинити пожежу.

Вони уважно дивилися у кінець коридору. Щось дійсно мерехтіло з-за рогу, освітлюючи дим, який стелився підлогою.

— Може, комусь розповімо? — у голосі водяника з’явилася надія.

— А може, це зламана люмінесцентна лампа?

— Тоді… будемо схожі на йолопів, — визнав водяник.

— Тож погляньмо, а потім викличемо пожежників, поліцію, армію…

— Не знаю, чи не волів би я бути схожим на йолопа, — визнав водяник з-під маски для пірнання.

— Чому ти так любиш горор, якщо так боїшся? — запитала мумія.

— Я люблю горор… але безпечніший. Перед телевізором, із чипсами. З вами або з Манфредом, який у страшні моменти підтримує мене. Це як щеплення. Горор такий страшний, що повсякденне життя потім мені видається набагато приємнішим.

Вони пройшли коридором і зупинилися перед поворотом. У натертому паркеті відбивалося нерівномірне фіолетово-блакитне світло, яке підсвічувало штучний дим, утворюючи на підлозі фантастичні фігури. Трійка друзів довго споглядала це явище.

— Однак часом… — водяник ковтнув слину, — часом щеплення не спрацьовує.

Першим у бік мерехтіння рушив робот.

— Мало тобі того конверта? — запитав притишеним голосом водяник, але пішов слідом. — Напевно, це лампа просто зібралася в країну вічних полювань. Дідько, ходімо звідси. Перегорить на Гелловін і буде нас потім лякати.

Друзі дійшли до рогу, змушуючи до повільного руху залишки штучного диму. Мить дивилися на пульсуюче світло, яке пробивалося з-під дверей одного з класів, після чого робот промовив:

— Це не лампа.

— Благаю, хоч раз мене послухайте! — попросив водяник. — У нас мало було проблем за останній рік?

— Але принаймні не було нудно, — зауважив робот.

— Ну, знаєш… Може, я хочу нудитися?

— Не хочеш, — робот рішучим кроком наблизився до дверей.

— Що це за клас? — запитав водяник, який не відставав від нього.

— Там двері до 308 класу, а наступний 309, — зауважила мумія. — Тут немає номера…

— Це клас 308 з половиною,— прошепотів зловісно водяник. — Ми проходимо повз ці двері щодня і ніколи не звертали на них уваги. Благаю вас! Повернімося на бал!

— Рік тому саме над класом 309 показався дух професора Кушмінського, — нагадав робот. — Схоже, це місце сприяє появі паранормальних явищ.

— І треба про це згадувати? — голос водяника тремтів. — Може, хтось там дивиться телевізор… з вимкненим звуком?

— Що саме за тими дверима? — замислився робот. — Технічна комірчина?

Він підійшов ближче і простягнув руку.

— Не чіпай ручки… — голосом приреченого на поразку попросив водяник.

— Це понад мої сили, — робот поклав на неї руку.

— Не натискай хоча б…

— Це сильніше за мене… — робот почав натискати на ручку.

— Може, дійсно краще не треба, — раптом промовила мумія.

Робот відсмикнув руку. Сяйво під дверима замерехтіло і згасло, наче розчароване його ваганням.

Водяник проковтнув слину.

— Інтерактивне сяйво, — прошепотів він.

— Ти відсмикнув руку, і воно згасло, — визнала мумія. — Ходімо на бал.

Зараз сяйво ледь пробивалося з-під дверей.

— Зайдемо сюди пізніше, — погодився робот.

Вони повільно відступили і повернулися до спортивної зали.

— Чому, як вона тебе просить, ти погоджуєшся, а як я, то ні? — ображеним голосом запитав водяник.

— Еее… Може, тому, що ви попросили мене обоє?

— Ну, не знаю… Щось не вірю я тобі…

Вони вскочили у світло миготливих кольорів і вібрацій. Діджей зі зсунутими на потилицю навушниками старався щосили. Він саме міксував Анну Янтар із «Продіджі», приправляючи це все саундтреком із «Зоряних війн». Клаудія, вдягнена в персонажа з манґи, у довгій сукні, танцювала в ритмі цієї мішанки, і виглядало це дуже непогано. Схоже, як і Аурелія, вона розраховувала на титул королеви балу, бо на голову вдягла блискучу діадему. Сьогодні шкільні красуні обходили одна одну десятою дорогою. Біля них крутилася Олена в костюмі єгипетської принцеси: високо перев’язані сандалі, біла спідниця із золотим паском та біла безрукавка, очі сильно підведені чорним.

— Ви теж відчуваєте, що ми трохи з костюмами не вгадали? — тихо запитав водяник, переступаючи з ласти на ласту. — Я ж міг одягтися Джеймсом Бондом…

— Тобі чотирнадцять років, — нагадав робот. — У костюмі Джеймса Бонда ти мав би вигляд ввічливого онука на дні народженні бабусі.

— Це не питання віку, а внутрішньої сили, — заперечив водяник. — Я б імітував цю силу грізним виразом обличчя.

— Я взагалі не маю наміру ставати королем балу, — відповів робот. — Не люблю такі вечірки.

— Чого стоїте? — закричав хтось за спиною, перевдягнений у снігову людину-єті.

— Морально розігріваємося, — відповів Фелікс. — Ти бачив чувака в чорному каптурі з косою?

— На жаль, ні, — єті похитав головою. — А як у вас?

— Та… — Нет замислився на мить, — усе по-старому. А в тебе?

— Теж по-старому. За кого будете голосувати?

Друзі перезирнулися.

— Якось іще не думали, — визнав Нет.

— А я за ту, в котрої найкоротша спідниця. Окей. Я полетів.

Єті махнув рукою на прощання і помчав, підскакуючи в ритмі музики.

— Цікаво, а хто то був? — водяник підняв маску.

— Уявлення не маю, — відповів Фелікс. — Тому й не люблю маскарадів…

Він роззирнувся, намагаючись побачити чорний каптур, але тут було занадто багато дивних постатей, які постійно рухалися. Він побачив Спайдермена, котрий роздавав картки для голосування. Фелікс підійшов до нього, дорогою оминаючи Індіанця, Снігову Королеву й Піноккіо, якому випадково прим’яв паперовий ніс.

— Слухай, ти пам’ятаєш чувака, одягненого як смерть? — запитав він Спайдермена. — Чорний каптур, із косою. Ти мусив його помітити.

— Старий! — закричав Спайдермен. — Не пам’ятаю. Навіть тебе не пам’ятаю. Я бачив зблизька стільки чудовиськ, що відтепер боятимуся нормальних людей.

— Увага! Увага! — пролунало з динаміків. Вампір Ромашка підняв руку і замахав, аби всі звернули на нього увагу. Він стояв на помості біля барикади діджея. За мить на нього перевели прожектор. Діджей неохоче зупинив музику. Але не міг втриматися від ритмічного кивання.

— Любі чудовиська! — закричав у мікрофон вампір. — Презентація кандидатів на титул короля та королеви балу!

Діджей повільно почав робити музику гучнішою. Лише суворий погляд вампіра змусив його зменшити гучність. Але хлопець надів навушники та почав енергійно рухатися, чим відволікав увагу від Ромашки.

— Пара номер один! — вигукнув директор. — Аурелія та Люціян з другого «А».

Нет застогнав, бо на сцену піднявся Люціян у темних окулярах та елегантному костюмі а-ля Джеймс Бонд. Він вів під руку Аурелію, яка пливла підлогою в блискучій сукні. Пролунали гучні оплески та схвальний свист.

— Пара номер два! Олена та Марцель із третього «Б».

Єгипетську принцесу та чиказького ґанґстера з цигаркою в роті також привітали оплесками.

— Схоже, другий «А» домінує на виборах. Ґілберт і Зося!

Друзі здивовано дивилися на мишку з пухнастим хвостом, що піднімалася на сцену разом із… Важко було сказати, у кого перевдягся Ґілберт. Під великим піджаком була футболка з написом «Люди скінчилися. Їж варення» та штани в клітинку.

— Оплески цій парі!

Відповіддю було кілька млявих плескань. Мишка нахилила голову і якнайшвидше потягла за собою партнера, сховавшись від світла прожектора.

— Без шансів, — буркнув під ніс Нет. — Мишка вдягнена як мишка.

— Прошу уваги! Сенсація! — закричав директор. — Пара номер чотири також із другого «А». Це Клаудія та Геральд!

— У нас просто найкрасивіші дівчата! — заволав Нет, але швидко замовк під пильним поглядом Ніки.

Цього разу оплески були гучніші завдяки вирізу сукні Клаудії. Геральд був одягнений як ковбой.

Вампір нарешті помітив діджея, який підскакував поряд. Він кілька секунд грізно дивився на нього, перш ніж той завмер.

Друзі скористалися тим, що натовп припинив танцювати, і намагалися знайти чорний каптур та косу. Вони піднялися на нижні щаблі спортивних драбин і оглядали залу. Ані сліду Похмурого Женця.

— А може, тобі привиділося? — запитав Нет.

Фелікс мовчки показав на дірку від удару косою на голові робота.

— Я не бачу навіть того єті, — зауважила Ніка. — Нічого!

— Останній шанс для подання кандидатів! — закричав у мікрофон Ромашка. — Картка для голосування має п’ять позицій. Одна досі вільна.

Друзі не звернули уваги на ці відчайдушні заклики. Вони роззиралися залою.

— Там хтось у каптурі! — Ніка переможно вказала на темну постать під помостом.

— Де? Там? — Нет підняв руку в тому ж напрямку. — Це Робін Гуд, жінко. У зеленому каптурі.

— У нас є остання пара! — радісно заволав Ромашка.

Прожектор ударив по очах друзів. Нет і Ніка зрозуміли, що всі дивляться на них, а в них підняті вгору руки.

— Запрошуємо п’яту пару до нас! — кричав Ромашка. — Схоже, це знову другий «А»!

— О Господи… — застогнав Нет.

Під світлом прожектора водяник та мумія спустилися з драбини і попрямували до сцени. Директор допоміг їм піднятися. Пролунали не дуже інтенсивні оплески. Ромашка придивився до них уважніше.

— Як я гадаю… — вампір нахилився і стишив голос, — Ніка і Нет? — після чого голосно промовив у мікрофон: — Ніка і Нет! Запам’ятайте їх під номером п’ять! Заповнені картки кидайте до урни під стіною за тридцять хвилин. А зараз повертаємося, — він оглянув діджея, — до тих пекельних звуків.

Прожектори згасли, гримнула музика, і зала знову перетворилася на кольоровий хаос. Пара номер п’ять сумно зійшла на паркет між чудовиськ.

— Здуріти можна! — зітхнув Нет. — Це як потрапити під автівку під час чищення зубів. З нормальними людьми такого не трапляється.

Ніка зняла з обличчя бинти. Хвилину вирішувала, що з ними робити, після чого обмотала їх навколо талії.

— Спок, ми не виграємо, — вона заспокійливо поплескала Нета по плечу.

— Ну не знаю… пам’ятаєш, як було з Феліксом на цих виборах у самоврядування? Чим менше він хотів, тим більший рейтинг набирав.

Вони підійшли до Фелікса. Нет підозрював, що хлопець усміхається всередині голови робота, але не міг цього перевірити. Тоді він сказав:

— Стівен Кінг написав книжку «Керрі». Там шкільні лобуряки підмінили картки для голосування. Королем та королевою балу стала пара найбільших йолопів.

— Це ти про нас? — Ніка скоса поглянула на нього.

— Ні, — Нет махнув рукою. — Просто там дівчина володіла телекінезом.

Фелікс і Ніка уважно подивилися на нього. Нет лише зараз зрозумів, що саме сказав.

— І що було далі? — обережно запитала Ніка.

— Е… Ну, всі загинули.

— Очікуйте більшого, — буркнув Фелікс.

Він вийняв із кишені лист і знову почав його роздивлятися. Раптом папір перетворився на попіл і осипався чорною хмаринкою на підлогу.

— Старий, що ти зробив? — Нет ковтнув слину.

— Нічого…

Вони дивилися під ноги, але було темно, щоб побачити хоч якісь залишки.

— Ну що, у нас з’явився ще один привід піти звідси, — заявив Нет.

— Ти хочеш у ластах їхати в автобусі? — запитав Фелікс. — Тато приїде за дві години.

Нет похмуро подивився на свої ноги і заявив:

— На наступний Гелловін беру лікарняний. Це має бути звичайна розвага. А я впевнений, що твій логічний розум уже намагається поєднати Похмурого Женця, розпорошеного листа та миготливу лампу?

— Здогадався. Ці три речі поєднують…

— …паранормальні явища. Якби тобі листа передав ведмідь коала, ти теж би висунув теорію. Зоологічну.

— Те, що мерехтіло, було не схоже на лампу…

— Неважливо, — водяник похитав головою в масці для пірнання. — Я не збираюся це розслідувати. Не вийду з цієї зали до дев’ятої.

Поруч пролунав крик. Друзі повернули голови й побачили Олену, яка стояла на відірваному шматку сукні Аурелії.

— Упс, я не хотіла, — усміхнулася Олена, але вираз її обличчя виказував протилежне. — Сподіваюся, ти не гніваєшся?

Аурелія розглядала зіпсовану сукню. Вона стиснула кулаки й підняла очі, але єгипетська принцеса вже втекла.

Дівчина нахилилася, наче хотіла приєднати відірваний шматок, але справа була безнадійна. Кількарівнева сукня була відірвана вище колін. Дівчина безпорадно розвела руками.

— Може, вдасться щось зробити, — Фелікс зняв картонну голову.

Аурелія подивилася на нього, і за мить обличчя, спотворене гнівною гримасою, засяяло спокусливою усмішкою.

— Справді? — її вії затріпотіли. — Зможеш? У тебе є голка для шиття?

— Ні, немає, — визнав Фелікс. — Але я можу вкоротити сукню до місця розриву.

— Розриву? — вона підняла брови. — Ти хочеш відрізати мені пів сукні? — вираз обличчя дівчини трохи спохмурнів. — А не можеш викликати таксі та поїхати додому по голку?

— Поїхати… Гм… Не дуже. Я не встигну до голосування.

Аурелія боролася з думками.

— Добре! — відчайдушно вирішила вона. — Ріж!

Фелікс вправним рухом витягнув із футляра на паску мультиінструменти й відкрив ножиці. Він присів, насилу долаючи опір картону, і почав відрізати всі шари матеріалу вище колін. Аурелія повільно поверталася.

— Ось, королева в міні, — оцінив Нет, коли понівечений шматок сукні впав на підлогу. — Твої шанси зросли.

Ніка уважно поглянула на нього. Поруч зупинилася, вдягнена в строгі, елегантні штани, Еріка Суровець, кандидатка, яка програла на виборах у самоврядування. Вона сумно покивала і промовила:

— Жінку треба оцінювати не за тим, як вона виглядає, а за її внутрішнім, дурники.

— Мене якось не цікавить твоя підшлункова, — відповів Нет.

Еріка мала такий вигляд, наче хотіла його вдарити, але стиснула вуста і пішла.

— Дякую! — Аурелія поцілувала Фелікса і побігла.

— Ти зім’яв костюм, — зауважила Ніка.

Корпус робота був зігнутий у кількох місцях, а ноги склалися в гармошку. Фелікс кілька секунд роздивлявся пошкодження, потім стенув плечима і почав запихати заламані місця тканиною, яку відрізав від сукні.

— Ненавиджу бал-маскарад, — повторив він у сотий раз. — Зніму це.

— Тоді в тебе точно буде маскарадний костюм, — зауважив Нет.

— І буде легше відрізати сукні кандидаток, — іронічно додала Ніка.

— Ми ж не хочемо вигравати, — нагадав Нет. — І не хочемо, аби перемогли Марцель з Оленою, тому допомагаємо Аурелії.

— Логічно… ніби…

— Моя голова! — раптом закричав Фелікс.

Друзі здивовано подивилися на нього і зрозуміли, у чому річ. Картонна голова, яку хтось буцнув, полетіла в натовп і з наступними копняками рухалася в бік сцени.

Безголовий робот кинувся поміж танцівників, намагаючись роздивитися срібний предмет. Кілька разів голова майнула між кольоровими фігурами. Коли нарешті він її побачив, Ґодзілла ударом хвоста відкинув її під стіну. Фелікс буркнув щось під ніс і кинувся в тому напрямку. Поки він дістався туди, блакитна зефірка підбором жбурнула її в протилежний бік.

Робот нісся, таранячи танцівників, і вже навіть припинив вибачатися. На щастя, музика змінилася на повільнішу, і втеча голови втратила швидкість. Фелікс обійшов пів зали і наздогнав голову в тому самому місці, з якого почав свій забіг. Однак, коли він збирався підняти голову, то спіткнувся через зім’яту ногу, втратив рівновагу і впав, розплющуючи голову й картонний тулуб.

Він насилу підвівся і знову почав вирівнювати картон. Велика тріщина спереду голови покращувала видимість, але костюм був у кепському стані. З Фелікса було досить.

Він роззирнувся по залі. Мумія повільно танцювала, притулившись до водяника, докладаючи максимум зусиль, аби не наступати на його ласти. Фелікс зітхнув учергове і зиркнув на годинник. Тато мав приїхати за дві години без чверті. Він почувався по-дурному, стоячи тут наодинці. Тож вийшов із зали, несучи сплюснуту голову в руках. Штучний дим стелився підлогою і лінивими смугами спливав по сходах. Там хтось розмовляв, Фелікс упізнав стюардесу в блакитному костюмі, з блакитною пілоткою. Вона подивилася на нього, і він подумав, чи не повернутися до зали, аж тут дівчина всміхнулася. Він, підбадьорений усмішкою, підійшов.

— Знаєш… — почав Фелікс. — Я не вибачатимуся, бо точно станеться щось погане, — дівчина питально підняла брови. — Можу пригостити тебе соком… чи ще чимось?

— Яблучним, — погодилася стюардеса. На її обличчі не було й сліду злості.

— То я зараз… — він вказав на сходи, завагався і побіг до крамнички.

Коли повернувся, дівчина чекала на тому самому місці.

— О, дякую, — промовила вона, коли Фелікс подав їй сік. — Це справді дуже мило з твого боку. Власне, ми не знайомі, хоча бачилися кілька разів. Ти був кандидатом на виборах. З другого «А»?

— Так, — почав він, не знаючи, що сказати далі. — А ти з якого класу?

— З другого «Б». Перевелася після канікул, бо моя стара школа збанкрутувала.

— А, так… щось чув.

Із зали лунав швидкий ритм «Джуно Реактора».

— Обіцяла цей танок Антеку, — раптом промовила вона, віддаючи Феліксу недопитий сік. — Я побігла. Ще зустрінемося.

Вона рушила до зали. Хлопець хотів помахати рукою, але на половині жесту зрозумів, що має дурний вигляд. Якусь мить крутив головою, після чого подивився в напрямку класу 308 з половиною. Зазирнув у двері спортивної зали, де танцювали пари, а потім знову в темний коридор, який не надто приваблював його. Фелікс, наперед жалкуючи, повільно рушив у темряву, по коліно в штучному диму. Він не звернув уваги на те, що диму тут стало більше, ніж мало бути.

Він озирнувся через плече. Освітлений вхід у спортивну залу видавався йому дивно далеким, а звуки звідти — приглушеними. Він зрозумів, що повинен чути музику, а навколо панує майже абсолютна тиша. Відчував, що не треба далі йти. Але йшов. Ноги самі вели його до повороту коридору. Він був не в змозі протистояти тому, що тягло його в бік дверей 308 з половиною. І навіть не хотів протистояти. Мав таке враження, що дивиться фільм, записаний камерами робота, у якого він був переодягнений. Поворот, і механічним кроком він підійшов до дверей. Потурбований дим наче ожив: піднявся за спиною Фелікса та обійняв його тьмяними щупальцями. Одне з них повільно торкнулося до шиї хлопця. Він здригнувся, відчуваючи холод. Поклав долоню на ручку. Теж холодна. Світло за дверима ставало дедалі яскравішим і зараз пробивалося крізь усі щілини. За мить Феліксу здалося, що світло пробивається навіть крізь волокна дерева. У нього не було сил боротися з тим, що наказувало повернути ручку. Він відчинив двері.

В абсолютній тиші широко розплющеними очима він дивився на джерело фіолетового світла. Не міг ані заплющити очей, ані відвернутися. Раптом крізь всеосяжну тишу прорвався крик і вирвав його з отетеріння.

Фелікс закліпав очима і потрусив головою. Зачинив двері й відступив до стіни. Світло під дверима зникло. Хлопець хвилину стояв, важко дихаючи, тоді повернувся і швидким кроком рушив до спортивної зали.

Музика затихла, але спостерігалася метушня.

— Що сталося? — запитав він у зустрічного огірка.

— Хтось підпалив їй волосся, — пояснив огірок.

— Кому?

— Клаудії.

Робот пропхався в центр метушливого натовпу. Клаудія була перелякана, але, схоже, з нею нічого не сталося. Зачіска мала трохи скуйовджений вигляд, злегка диміла і смерділа паленим.

— Хто це зробив? — запитав голосно Ромашка. Він оглядав скупчених чудовиськ. Ніхто не відповів.

— Який у мене вигляд? — обережно запитала Клаудія, зиркаючи на Геральда.

— Спереду без змін…

— Я не про «спереду» питаю.

— Зі спини… від шиї до низу без змін.

— Говори, який вигляд! — заверещала крізь сльози дівчина.

— Хто це зробив? — запитав знову Ромашка, і знову відповіддю було мовчання.

Фелікс поглянув на Ніку, витягнув з-під картонного тулуба рештки сукні Аурелії та мовчки віддав їй. Ніка підійшла до Клаудії.

— Я можу виправити це, якщо хочеш.

— Звісно… — Клаудія подивилася на неї здивовано, але повернулася спиною.

Ніка зібрала її біляві локони так, аби закрити випалене місце, і зав’язала хитромудрий бант.

— Зараз у тебе ще кращий вигляд, — Геральд кивнув. — Взагалі супер.

Клаудія подивилася на нього зі злістю.

— Ти теж не бачив, хто це зробив? — запитала вона.

— Зачекай! — Фелікс нахилився над її волоссям і витягнув маленький обвуглений предмет. — Сірник…

Він витягнув його.

— Хто має сірники? — закричав Ромашка. — Кажіть негайно!

Звісно ж, ніхто не відреагував.

Фелікс побачив у натовпі Олену. Вона стояла в протилежному кінці зали і спостерігала за сценою.

— Потім… — почав Ромашка. — Потім… проведемо розслідування.

Він подав знак діджею, знову гримнула музика і замиготіло кольорове світло. Натовп, здавалося, одразу забув про інцидент і продовжив танцювати.

— Є ще кандидатки? — запитав Фелікс, а зловивши на собі погляд Ніки, швидко додав: — Ну, ті, хто має шанси на перемогу?

Ніка похитала головою, даючи йому зрозуміти, аби не продовжував.

— Гадаєш, що напад повториться? — відповів запитанням Нет. — Коли у Клаудії загорілося волосся, Олена стояла далеко від неї.

— Ти теж подумав, що це вона?

— У неї є мотив…

— Але це ще не доказ, — підкреслила Ніка.

— Немає інших кандидаток, — зауважив із самовбивчою щирістю Нет. — Якщо напад повториться, то під загрозою будуть ті самі.

— Ненавиджу бали-маскаради, — буркнув Фелікс, розглядаючи сірник.

— Не знаю, як ти, а ми йдемо танцювати, — заявив Нет.

Він потягнув Ніку, і вони зникли в натовпі. Фелікс зітхнув у мільйонний раз за цей вечір. Надів зім’яту голову, притулився картонною спиною до драбини і спостерігав за чудовиськами в танці.

Раптом перед отворами в коробці з’явилося засмагле обличчя незнайомої дівчини. У неї було пряме чорне волосся, що сягало плечей, та чорні мудрі очі. Вдягнена вона була у щось біле, що нагадало Феліксові римську туніку. Хоча вона усміхалася, її очі були сумні.

— Чого стоїш? — вона простягла руку. — Я Паула. Потанцюємо?

— Фелікс, — він автоматично потиснув її руку. — У цьому костюмі не можу.

— Так, треба з цим щось зробити, — дівчина потяглася обома руками до отвору під шиєю робота і розірвала картонний корпус на дві частини. — Звільнила. Тепер можеш танцювати.

Здивований Фелікс подивився на себе.

— Зараз ти перевдягнений у кіборга, — усміхнулася вона. — Напівлюдина, напівробот. Ну… голову теж людську зробимо. — Вона зняла з нього зім’яту картонну голову і жбурнула під стіну. — Так значно краще.

— Звідки ти знаєш, хто такі кіборги? — запитав Фелікс. — Цікавишся кібернетикою?

— Досить теревенити, ходімо танцювати! — вона схопила його за руку.

У неї був м’який, але міцний захват. Фелікс дозволив витягнути себе на танцпол, навіть не дуже замислюючись, що робить. За мить він здивовано зрозумів, що танцює. Підскакує в ритм навпроти темноволосої дівчини і почувається дивно щасливим.

За кілька хвилин залунала повільна музика. Фелікс і Паула перезирнулися, після чого, як і інші пари, обійнялися і почали повільно танцювати.

— Цікавишся кібернетикою? — Фелікс повторив питання.

— Це дивно? — вона підняла брови.

— Звичайно! Дівчата не цікавляться такими речами.

— Тож я є статистичним відхиленням, — засміялася вона. — Як і ти, врешті. Над чим зараз працюєш?

— Над Ґолемом. У нього буде два метри зросту, дві ноги, дві руки та бортовий комп’ютер зі старого ПК.

— У мене сумний досвід із великими роботами… власне, кіборгами, — похмуро відповіла вона.

— Сумний? Що сталося?

— Не… не хочу про це говорити, — вона стенула плечима і подивилася на Фелікса веселими очима. — Розкажи про свого Ґолема.

Фелікс і незчувся, як видав усі конструкційні рішення, про які не мав наміру нікому говорити.

— Тоді виявилося, — продовжував він, — що електричні двигуни занадто слабкі, адже робот важить майже двісті кілограмів. І я вирішив, що в нього буде гідравлічний привод. На звалищі металобрухту знайшов помпу від старого екскаватора. На жаль, вона пищить на високих обертах.

— Перевірив зимеринг вхідної потужності?

— З цього почав, але це щось із підшипником. Сам уже не знаю…

— О ні! — раптом закричала Аурелія, яка танцювала поруч. — О ні!

Дівчина безпорадно дивилася на перед своєї сукні. Нижня частина була вкрита синіми плямами, наче хтось вихлюпнув на неї чорнило з ручки. Фелікс відсунувся від партнерки і роззирнувся, але злочинця виявити не зміг. Хлопець зауважив тільки, що Олена танцює з Марцелем на відстані добрих десяти метрів і навіть не дивиться в бік засмученої Аурелії.

— Знаю, що це вона, — процідила Аурелія, дивлячись на пару третьокласників.

— Вона досить далеко, — зауважив Фелікс. — Коли це сталося?

— Не маю уявлення! Тільки зараз побачила.

— Треба вкоротити ще більше, — Люціян подивився на сукню. — Інакше не виграємо.

Аурелія зітхнула, після чого подивилася на Фелікса.

— Ріж!

Фелікс присів і мультиінструментом укоротив сукню до середини стегон.

— Ну, так дійсно краще виглядає, — оцінив Люціян. Аурелія кивнула.

— Краще, аби Ромашка цього не помітив… занадто рано, — буркнула вона. — Ще викреслить мене зі списку кандидаток.

— Мені теж треба укороти сукню, — зажадала Клаудія, яка з’явилася поряд. — Вона повинна бути такою ж короткою, як у неї.

Обидві дівчини дивилися одна на одну, примруживши очі.

— Але твоя не пошкоджена, — зауважив Фелікс.

— Неважливо. Ріж!

— Упевнена?

— Кажу: ріж!

Фелікс зітхнув і вкоротив сукню до середини стегна. Відрізаний шматок матерії впав на підлогу і мав вигляд розплавленого рідкого золота. Хлопець випростався й подивився в бік головної підозрюваної. Олена танцювала, але весь час спостерігала за подіями. Аурелія і Клаудія зиркали на неї, зараз уже в набагато кращому настрої.

— Ось так! — промовила Аурелія. — Її спідниця довша. А зараз вирішимо, що ми зробимо.

Фелікс нахилився і хвилину щось шепотів на вухо дівчині. На її губах з’явилася зловтішна усмішка.

— Дякую, — засяяла вона і повернулася до Клаудії. — Підемо до крамниці?

— Навіщо? — здивовано запитала Клаудія.

— По сік. Томатний.

— Гадаю, зараз буде цікаво… — Фелікс підняв тканину з підлоги і засунув у зім’яту ногу робота.

— Ти танцював! — закричав Нет, пробираючись крізь натовп. Він тягнув за собою знову розмотану мумію.

— Сам себе не впізнаю, — визнав Фелікс. — Це досить виснажливо. Знайомтеся… — він озирнувся, але Паули вже не було.

— З ким? — Нет дивився на нього через запотілі скельця маски для пірнання. — З ким ти танцював?

— Не знаю… — буркнув Фелікс. — Схоже, сьогодні вечір зникомих гостей.

— Може, їй стало нудно, і вона злиняла? — Нет відтягнув гумовий пасок і пересунув маску на чоло. На його обличчі залишився червоний слід.

— Не думаю… Імовірно, я не приділив їй достатньо уваги. Почуваюся універсальною сервісною фірмою, у якої немає часу на особисте життя…

Ніка почала поправляти свої бинти.

— А може, ти їх ще більше зсунь, — запропонував Нет. — Шанси виграти зростуть.

Ніка кинула на нього нищівний погляд, після чого запитала Фелікса:

— Ти знову ходив до тих дверей?

— Звідки ти знаєш? — він здивовано витріщався на неї.

— О ні… — застогнав Нет. — Мені майже вдалося про це забути…

— Не знаю, що там, — повільно промовила Ніка, — але ми не повинні відчиняти ці двері.

— Не повинні? — він стривожено дивився на неї. Хлопець пам’ятав, що наближався до дверей кімнати 308 з половиною, але не міг згадати, що було потім.

— Цю проблему ми не розв’яжемо, — продовжила Ніка. — Це місце… якимось чином провокує такі явища, але воно з’являється раз на рік. На Гелловін.

— А ти, схоже, щось знаєш? — запитав Нет.

— Жіноча інтуїція.

— Гаразд… Досить почекати до завтра, і проблема вирішиться?

— Мені так здається.

— Супер! — зрадів Нет. — Тоді нічого не робимо.

Повернулися Аурелія з Клаудією. Аурелія непомітно тримала в руках маленький пакет із томатним соком. Вона всунула соломинку і зігнула її під прямим кутом. Багатозначно подивилася на Фелікса і підморгнула йому. Поклала пакетик на підлогу так, аби отвір соломинки був скерований догори.

— Я вже шкодую… — зітхнув Фелікс.

— Це була твоя ідея? — здивувалася Ніка.

— На жаль, так, — кивнув хлопець.

Аурелія йшла між танцівників, підштовхуючи носаком туфлі пакетик із соком. Нарешті швидким рухом вона відправила його в бік Марцеля та Олени.

— Мені здається чи?.. — почав був Нет, але не закінчив, бо червоний струмінь вистрелив угору, забризкуючи усю передню частину вбрання та частину зачіски Олени блискучою червоною рідиною.

Пара завмерла. Марцель хвилину дивився на дівчину, потім поглянув униз, на розчавлений пакетик з-під соку, на який наступив. Провів пальцем по безрукавці партнерки та облизав його. Олена мовчки рушила до виходу. Марцель лише зараз помітив, що перед його білої сорочки також став червоним. Він роззирнувся з грізним виглядом навколо, але не мав шансу знайти винуватця. Тож пішов за дівчиною.

Аурелія мстиво усміхнулася, після чого дала п’ять Клаудії і подарувала чарівну усмішку Феліксові.

— Чи це вже не занадто? — тихо запитала Ніка.

— Це паскудна, підступна баба, — нагадав Нет. — Вона підставила нас із тим палінням у туалеті перед канікулами, забула?

— Ні, але ж…

— Говорю тобі, цей томатний сік — це справедливість у дії.

За п’ять хвилин у дверях з’явилась Олена. Вона мала жахливий вигляд: більша частина спідниці та безрукавки червона, мокра та розтягнута. Були помітні спроби замити сік. Але вона не справляла враження пригніченої. Навпаки, сяючим поглядом видивлялася когось із танцівників. У руці тримала куплений у магазинчику бутерброд, але не так, як тримають бутерброд зазвичай, а наче зброю. Нарешті вона побачила в натовпі Аурелію. Із зціпленими зубами рушила в її бік, тримаючи бутерброд, мов пістолет. Аурелія помітила її, коли було вже запізно. Олена зімітувала спотикання, і, наче втрачаючи рівновагу, розмазала бутерброд по білій блискучий сукні Аурелії.

— Ох! — вона приклала долоню до рота. — Дуже перепрошую! Спіткнулася.

Аурелія від шоку оніміла, а Олена швидко зникла. Клаудія, яка спостерігала за цим здалеку, почала сміятися.

— Чого радієш?! — люто закричала Аурелія.

Вона підійшла і зірвала з голови Клаудії зроблений Нікою бант.

— Що ти робиш?! — Клаудія схопилася за голову. Її зачіска втратила рештки хоча б якогось стилю.

— Це моє! — пояснила Аурелія. — Не дозволю, аби ти виграла за мій рахунок.

— Віддай! — закричала Клаудія і пішла на Аурелію.

Вони схопилися за волосся і почала штовхатися. Кілька підлітків, які стояли поруч, були шоковані, але в загальній метушні бійку мало хто помічав.

Друзі спостерігали за інцидентом, стоячи біля драбин. Ніка зітхнула і рушила, аби розняти дівчат, але Нет її зупинив.

— Оце вечірка! — він задоволено потер руки. — Боротьба в томатному соці та жбурляння бутербродами. Цікаво, що далі буде.

Аурелія справним копняком зламала підбори суперниці, а та у відповідь відірвала частину рукава її сукні. Боротьба ставала все більш запеклою і тривала б довше, якби раптом не затихла музика і не ввімкнулося світло. На сцені з’явився товстий вампір і втупився у діджея, який був у стані трансу.

Нет нахилився до подруги і конспіративним тоном промовив:

— Цей вампір підробляє в клініці краси на ліпосакції.

Фелікс та Ніка пирснули від сміху.

— Або ночами нападає на товстих жінок у парку, — продовжував Нет, — і примушує їх схуднути.

Вампір-жиросмокт нарешті домігся свого. Діджей здригнувся, випростався та вимкнув музику.

— Шановні чудовиська! — крикнув вампір у мікрофон. — Останнє представлення пар кандидатів на короля та королеву балу. Запрошуємо всі пари піднятися сюди.

Танцівники зупинилися, прикро здивовані стишенням музики. Захекані Клаудія та Аурелія втратили цікавість одна до одної і у відчайдушному поспіху почали приводити себе до ладу.

— О ні! — застогнав Нет. — Знову мусимо туди виходити.

— Ходімо! — Ніка схопила його за руку. — Це формальність. Ми все одно не виграємо.

Неохоче вони піднялися на сцену і стали поряд із червоними від томатного соку Марцелем та Оленою. За мить до них приєдналися Аурелія з Люціяном та Клаудія з Геральдом. Директор з кислим виразом оглянув короткі спідниці обох кандидаток. Лише за мить він звернув увагу на очевидні недоліки їхнього вигляду. Марцель з Оленою були червоні та мокрі. Аурелія з мученицьким виразом обличчя та скуйовдженим волоссям намагалася прикрити жирну пляму на сукні й утримати відірваний рукав. Ще гірший вигляд мала Клаудія, яка хиталася в туфлях без підборів і з зачіскою з фільму «Наречена Франкенштейна». На їхньому тлі водяник з мумією виглядали більш пристойно.

Директор чекав на останню пару, але Зося вчепилася у драбину в найтемнішому кутку зали і хитала головою, хоч як Ґілберт намагався її переконати вийти на сцену. Врешті він здався, подивився на директора і розвів руками.

— Тоді… — вампір на мить завагався. — Ну, схоже, ми викреслюємо пару номер три. Але у вас все одно складний вибір: чи обрати єгипетську принцесу та ґанґстера, — Ромашка знову завагався, дивлячись на стан їхнього вбрання, — чи старанно запаковану мумію й водяника. А може… гм… Білосніжка та Джеймс Бонд? Чи… золота Клаудія і білий ковбой? Важкий вибір…

Під час презентації пар чудовиська внизу приглядалися до них з недовірою, витягали картки для голосування і намагалися витерти або закреслити зроблений раніше вибір.

Ромашка ще раз оглянув кандидатів, після чого підозріло поглянув на Марцеля.

— А ця сигара раніше теж була спалена до половини? — раптом запитав він, відсуваючи мікрофон.

Марцель витріщив очі, не знаючи, що відповісти. По черзі переводив погляд то на сигару, то на директора.

— Він спалив її над плитою, — швидко пояснила Олена. — З увімкненою витяжкою.

Вампіра, схоже, це не переконало. Коли він повернувся до зали, Марцель випустив через ніс хмарку блакитного диму.

— Справді, складний вибір, — без ентузіазму закричав у мікрофон вампір. — Залишилося пів години. Прошу всіх проголосувати.

Пан Ефтіпі витягнув із-за сцени і поставив перед діджеєм урну у вигляді картонної коробки з довгим отвором. Став біля неї, мов суворий вартовий біля могили Невідомого Солдата, пильнуючи перебіг голосування.

Діджей увімкнув повільну музику, пари почали танцювати. Кожні кілька секунд хтось підходив до урни і під спостережливим оком Ефтіпі кидав у неї покреслену та зім’яту картку. Запалили націлений на обертальну дзеркальну кулю прожектор. Темна зала вкрилася блукаючими цятками яскравих зайчиків.

Феліксові здалося, що він побачив темне волосся та білу туніку. Він повернувся в той бік і, намагаючись не спускати з неї очей, почав проштовхуватися між пар у повільному танці. У кольоровому пульсуючому хаосі хтось його штовхнув, і Паула зникла з очей. Він намагався продовжувати пошуки в тому ж напрямку, але її там уже не було.

Він кинув погляд у бік виходу і моментально втратив інтерес до дівчини. Там він побачив… постать у чорному каптурі, яка тримала в руці косу і спиралася на неї при кожному кроці, наче на довгу палицю. Він більше ні на що не дивився й побіг у напрямку виходу. Йому в спину лунали роздратовані зауваження тих, з ким він зіштовхувався. Врешті Фелікс зіткнувся з якимось лицарем. Обидва впали на підлогу.

— Фелікс Полоній? — запитав Ернест із третього «Б», піднімаючи з підлоги шолом. — Що ти виробляєш?

— Дуже перепрошую. Серйозна справа.

Фелікс підірвався на ноги і побіг до дверей. У коридорі стояли Лара Крофт, розбійник та Шрек. І все. Вони здивовано дивилися на Фелікса.

— Хтось щойно виходив? — запитав він. Вони похитали головами. — Чувак у каптурі, з косою в руці?

Знову похитали головами. Фелікс помітив краєм ока, що дим, який випливав зі спортивної зали, не був розшматований чиєюсь раптовою втечею. Він подивився вглиб темного коридору і, розчарований, повернувся до зали.

— Розкажи, за ким ти гнався? — Нет підійшов до нього за кілька секунд. — Ти збив кількох чудовиськ.

— Грець із ними, — Фелікс махнув рукою. — Я його бачив!

— Похмурого Женця? — запитав Нет.

— В умовах, навмисно згенерованих оптичних ілюзій, ви ніколи не можете бути впевнені в тому, що бачили. Але це точно був він.

— Навмисно згенерованих… — повторив Нет. — Ти маєш на увазі кулі, відблиски та стробоскопи?

— Так.

— А як ти говориш на прожектор? Мануальний метальник фотонів?

— Я бачив Похмурого Женця, — впевнено заявив Фелікс.

— Ти читав застереження на упаковці з фарби перед тим, як фарбувати нею свій костюм?

— Припини, — попросив Фелікс. — Я бачив його. Він виходив із спортивної зали, а ті, що стояли у коридорі, його не помітили.

— Тоді це точно фарба…

— Ні. До цього треба поставитися серйозно.

— Я б взагалі до цього ніяк не хотів ставитися.

Із зали вийшла стюардеса в блакитному костюмі. Фелікс усміхнувся до неї, на що вона відповіла грізно насупленими бровами.

— Якщо шукаєш кого затоптати, зі мною не вийде, — заявила вона і пройшла з гордо піднятою головою.

Фелікс провів її здивованим поглядом і подумав, що жіноча природа мінлива. Наступні кільканадцять хвилин він провів, блукаючи між учнями та перевіряючи територію навколо спортивної зали. До інших відчинених класів, з яких лунали підозрілі хихикання, він не заглядав. Його безнадійні пошуки перервав вампір-жиросмокт:

— Настав час вибору короля та королеви балу Гелловіну. Запрошую всі п’ять… тобто чотири пари на сцену.

За останні пів години вигляд кандидаток, незважаючи на їхні старання, не покращився. Аурелія, Клаудія та Олена вийшли на сцену в поганому настрої разом зі своїми похмурими партнерами. Нет і Ніка стали в кінці. Зараз, з огляду на масштаб шкоди, заподіяної костюмам конкурентів, вони мали не такий безнадійний вигляд.

Ромашка, Лінійка та Ефтіпі відкрили урну і швидко перерахували картки, а пан Четвер перевірив та записав підсумки на папірці.

Директор узяв папірець, підняв мікрофон і промовив:

— Гм…

Потім опустив мікрофон і уважно роздивився аркуш. Підняв погляд на пана Четверга, який тільки стенув плечима. Ромашка глибоко зітхнув і прочитав:

— Виборців було небагато, — знову зітхнув. — Тож ми враховували і перекреслені картки. Перше місце з числом сорок п’ять голосів… Нет і Ніка з другого «А»!

Пролунали не надто бурхливі оплески. Друзі здивовано перезирнулися.

— Сьогодні все, як у Кінга… Всі загинули… — застогнав Нет.

— Друге місце… теж другий «А»… — директор знову зітхнув. — Ґілберт та Зося — п’ятнадцять голосів. — Він оглянув спортивну залу, але не зміг їх побачити. — Мабуть, пішли… Третє місце — всі інші. По два голоси… — він зробив паузу для оплесків, але панувала тиша. Тож він закричав. — Оплески для всіх пар!

Пролунали мляві, поодинокі оплески. Директор поздоровив усіх, а пані Геленка, шкільна секретарка, вручила дівчатам квіти. Ромашка надів на голови Нета й Ніки зроблені з картону та фольги корони і ритуально потиснув руки. Пари вклонилися і почали сходити зі сцени. Було чутно кілька стихійних оплесків, але вони не перетворилися на овації.

— А для вас, — вампір жестом затримав переможців, — у якості нагороди до кінця балу підготовлені почесні місця.

Ефтіпі та Четвер виставили посеред сцени два стільці. Нет і Ніка неохоче сіли.

— Тобто в нагороду ми не розважаємося… — буркнув він під ніс.

Ромашка нахилився до Четверга і прошепотів йому щось на вухо. Але зробив це трохи голосно, тож королівська пара почула:

— Фотографію для шкільної хроніки не будемо робити…

Нет і Ніка перезирнулися.

— І ще! Ще одне! — звернувся Ромашка до учнів. — Поки мене ще слухаєте, нагадую старостам класів, що до вівторка секретаріат приймає заявки на міжкласовий конкурс.

Діджей зробив музику гучнішою, але цього разу обрав спокійніший ритм.

— Прошу, пообіцяймо собі, — сказав Нет, — що зробимо все, аби не потрапити на черговий конкурс.

Ніка кивнула.

Олена з Марцелем розлючені вийшли зі спортивної зали, Клаудія і Геральд почали сваритися і звинувачувати одне одного у програші. Тільки Люціян, ігноруючи всіх, витягнув Аурелію на середину зали, аби потанцювати. Ґілберта і Зосі не було ніде видно.

— Що на них сьогодні найшло? — запитав Нет. — Не те, щоб я намагався зрозуміти жіночу психіку, але це вже занадто. Легше збагнути життєвий цикл капців.

Вони напружено сиділи на стільцях, як годиться королю та королеві, і сумно спостерігали, як розважаються інші. Картонний кіборг кружляв серед танцівників, марно розшукуючи людину в каптурі й темноволосу дівчину.

¹ Точніше, Гелловін — то свято, що походить з Ірландії. Уже звідти воно було перенесене до США і далі. (Тут і далі прим. авт. , якщо не зазначено інше.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Холодний вітер ганяв жовте, помаранчеве та червоне листя цвинтарними алеями. Голі дерева неохоче ворушили розчепіреним гіллям. Було волого і неприємно, а низькі хмари мали вигляд, наче ось-ось збиралися впасти на голову людям, які ходили між могил. Останні сонячні промені насилу добиралися до поверхні землі. Могили були вкриті різнокольоровими хризантемами, зеленими вінками та букетами. Вогники тисяч маленьких та великих свічок мерехтіли на вітрі. Навіть на забутих і занедбаних могилах миготіли одинокі лампадки, запалені доброзичливою рукою перехожих.

Ніка, закутана у великий плащ, сиділа на низькій лавочці перед скромним кам’яним надгробком. Хрест трохи скривився, а із таблички з написом «Павел Міцкевич» почала злазити фарба. На гранітній плиті лежала біла троянда, ближче горіла маленька свічка у глиняній лампадці. Вітер безуспішно намагався загасити вогник.

Ніка підняла комір плаща і згорбилася. Вона не звертала уваги на людей, які метушилися навколо інших могил. Сиділа майже нерухомо, вдивляючись у боротьбу вогника з вітром. Він тремтів, майже зникав у поривах, але кожного разу відроджувався і підіймався.

На звук знайомих кроків дівчина повернула голову. Нет зняв каптур спортивної куртки, нахилився і поцілував Ніку в щоку, вітаючись.

— Навіщо тобі цей плащ? — запитав він, сідаючи на лавку. — У тебе такий вигляд, наче ти тут працюєш.

— Ти, як завжди, люб’язний, — усміхнулася вона. — Чудово відчуваєш настрій.

— Ок, ок. Нічого більше не скажу.

— Фелікс прийде?

— Так. Трохи пізніше. У нього дід, три тітки, четверо дядьків розкидані, так би мовити, по всьому цвинтарю.

Довгий час вони сиділи мовчки, спостерігаючи за вогником свічки.

— Це вперше я сиджу тут не сама, — промовила тихо Ніка.

Нет не знав, що відповісти, тож тільки кивнув головою. Ніка злегка здригнулася.

— Це буде дуже неввічливо… — Нет притишив голос, — якщо я тебе запитаю про могилу твоєї мами?

Ніка повільно похитала головою.

— Я не знаю, де вона. Знаю про її смерть стільки ж, скільки й ти.

Вона поклала йому голову на плече. Нет не знав, що сказати, тож просто обійняв її.

— Я сама… — прошепотіла вона. — Зовсім сама…

— Привіт! — Фелікс сів з іншого боку від Ніки, аби закрити її від вітру. — Ти не сама. У тебе є ми.

— Знаю, — вона випросталась і подивилася на друга. — Я сама в іншому сенсі.

— Гадаю, твій тато не хотів би, щоб ти тут сиділа така сумна, — сказав Фелікс.

— Цигани на могилах своїх близьких п’ють горілку, — уточнив Нет.

— У нашому випадку це не варіант, — усміхнулася Ніка і піднялася. — Ходімо. Повернемося, як посутеніє. Я люблю дивитися на ці всі вогники на могилках. Атмосфера кладовища у вечір Всіх Святих просто неймовірна.

Фелікс витягнув з кишені блокнот і записав номер найближчого стовпчика.

— Що ти робиш? — поцікавився Нет.

— Записую… адресу, — пояснив Фелікс. — Це реально полегшує життя. У мене стільки тіток і дядьків на різних кладовищах, що без цього я б не впорався.

— Ніколи не записував адресу померлих.

— Як хтось помирає, то я змінюю йому адресу в блокноті… на цвинтарну.

— Ти неймовірний, — визнала Ніка. — Сподіваюся, живі про це не знають.

— Я розумію, як це виглядає, але це дійсно дуже практично.

Самотній, озброєний мітлою сторож у дальньому кінці алеї вів нерівну боротьбу з природою. Ледь він очищав від листя частину асфальту, як вітер приносив його знову. Але, схоже, це йому не заважало, він просто робив свою роботу.

Черговий різкий порив вітру скуйовдив волосся дітей.

— От дідько! — здригнувся Нет. — Ходімо вже!

Коли вони пішли, вітер таки задмухав полум’я свічки. Але вони цього вже не помітили.

* * *

За п’ятнадцять хвилин вони сиділи в затишній піцерії. Запах, що долинав із дров’яної печі, розганяв усі проблеми. Ніка довго дивилася на свічку, аж доки очі запекло. Тоді вона заплющила повіки. Коли двері відчинилися, пропускаючи ще одного відвідувача, полум’я замиготіло і ледь не згасло. Вона швидко прикрила його долонею.

— Це тільки свічка, — заспокоював її Нет. — Розслабся.

— Сьогодні не повинно згаснути жодне полум’я.

— У мене є запальничка, — буркнув Фелікс. — Точніше, аж три запальнички… Про всяк випадок.

— Запалена повторно свічка — це зовсім інше.

— Свічка-зомбі? — здригнувся Нет. — Не говори це таким тоном, я починаю лякатися.

— Але це правда…

— Сьогодні — ні! Просто замовимо піцу. Без жодних метафізичних підтекстів.

Вони поглянули на меню, що лежало на столі.

— З огляду на наш бюджет, — вирішив Фелікс, — замовимо гавайську.

Вони радісно погодилися.

— Чому саме в цей день усі відвідують могили? — запитав Нет. — Усюди мегазатори, незважаючи на старання Манфреда. Мій старий поїхав під Варшаву на якесь маленьке кладовище, на могилу далеких родичів. Я відмовився їхати, бо знаю, що туди їхати сьогодні півтори години.

— З тієї самої причини, — відповів Фелікс, — з якої всі йдуть у кінотеатр саме тоді, коли показують фільм.

— Гадаєш, для мертвих має значення, коли хтось приходить до них на могилу?

— Це свято потрібне живим, — зауважила Ніка. — Аби вони знали, що, як відійдуть, хтось буде про них пам’ятати.

— Стівен Кінг мав знайомого, — промовив Нет. — У цього знайомого було хобі — читати некрологи й викреслювати померлих з телефонної книги. Цей твій блокнот із цвинтарними адресами…

— Це не блокнот із цвинтарними адресами, це загальна адресна книжка.

До столика підійшов офіціант. У нього був нещасний вигляд через те, що він мусив працювати у свято.

— Будь ласка, гавайську, — сказав Нет. — Звичайну, без духовного наповнення.

— І три оранж… — Фелікс запнувся. — Три коли.

— Дві коли, — поправила його Ніка, — й апельсиновий сік.

За вікном сутеніло. Через стародавню браму кладовища тягнувся натовп.

— Ви знаєте, яким чином папір миттєво перетворюється на попіл? — несподівано запитала Ніка.

— Можливо, він світлочутливий, — вирішив Фелікс. — Під впливом світла відбулася реакція, яка прискорила старіння. Якесь окислення…

— Плі-і-із… — Нет склав руки, наче до молитви. — Забудьмо про це. У нас немає вже про що говорити?

— Ти підходив до тих дверей? — наполягала Ніка, не звертаючи уваги на Нета.

Фелікс наморщив брови.

— Може, ні, — промовив він після міркування. — Я точно йшов коридором… Багато що вчора робив і не пам’ятаю детально. Це важливо?

— Важливо, — Ніка уважно приглядалася до нього.

— Жінко! — застогнав Нет. — Гелловін був учора. Якщо ти вчора мене не налякала, то проґавила свій шанс. Сьогодні вже не можна.

— Я не лякаю тебе. У мене передчуття, що вчора не все відбувалося так, як повинно було.

— Гаразд! У світі Фелікса немає кнопок, які не можна натискати, машин, які не можна заводити, та дверей, які не можна відчиняти.

— Я не пам’ятаю, щоб я їх відчиняв, — озвався Фелікс. — Я йшов у тому напрямку, а потім… почув крик Клаудії і повернувся.

— Це вже цікавіше, — зрадів Нет. — Як Олена підпалила волосся Клаудії? Вогнемет?

— Олена була тоді далеко, — Ніка неохоче змінила тему. — П’ять, може, десять метрів від Клаудії.

— Це просто. Покажу вам пізніше. Тут ми б спричинили пожежу.

Нет підозріло подивився на нього, але не дочекався деталей.

— Ага! — згадав Фелікс. — Суботній кіновечір мусимо організувати в неділю. У суботу мені потрібно їхати з бабусею на аналізи.

— А батьки? — запитав Нет.

— Працюють… Зараз вони обоє багато працюють. Іноді навіть у вихідні.

* * *

Похмурий полудень поволі перейшов у похмурий вечір. Над кладовищем вставав помаранчевий місяць і розносився запах паленого воску. Друзі пройшли крізь відчинену браму і змішалися з натовпом на головній алеї. Палаючі свічки освітлювали обличчя людей знизу, надаючи їм дивовижного вигляду.

— Ти повинен нам показати, як Олена підпалила волосся Клаудії! — нагадав Нет, коли вони звернули до бічної алеї.

— Дивіться… — Фелікс узяв у Ніки коробок сірників, вийняв один і, притримуючи великим пальцем, легко тернув голівкою об намазку на коробці. Пальцем другої руки клацнув по сірникові. Він вистрелив і пролетів кілька метрів, досі палаючи.

— Гм… — буркнув Нет.

— Але це не значить, що це зробила вона, — підкреслила Ніка.

— Чому ти її захищаєш, ти ж її не любиш?

— Ідеться про справедливість, — пояснила Ніка. — Це те саме, що звинувачувати Фелікса, що він розфарбував сукню Аурелії, тільки тому, що в нього є чорнильна ручка. Але ж… ми вже не говоримо про це.

Контрастуючи з землею, повною вогників, небо здавалося зовсім чорним, лише час від часу по ньому пропливала, немов заблукана душа, низька хмарина з помаранчевим відсвітом унизу.

За кілька хвилин вони дісталися до могили тата Ніки.

— Хтось поцупив лампадку, — помітив Нет. — От сволота…

На камені було видно ще вологе коло, де вона стояла. Ніка зітхнула.

— Почекайте, — промовив Фелікс. — Я зараз повернуся.

Він рушив до брами, через яку вони зайшли. Аби уникнути натовпу, обрав бічну алейку. Навіть сьогодні нею мало користувалися. Тут горіло набагато менше лампадок, через що було значно темніше. Фелікс мусив дивитися під ноги, аби не перечепитися.

Коли він підняв на мить погляд, за кілька метрів перед собою побачив постать — вона стояла, схиливши голову, перед великим мармуровим надгробком. Він хотів пройти тихенько, аби не заважати, але в останню мить упізнав її.

— Паула? — він здивовано зупинився.

— Привіт… — вона злегка усміхнулася.

— Що ти тут робиш? — запитав Фелікс і одразу відчув, що це дуже дурне питання.

Дівчина не відповіла, а одним обережним рухом голови вказала на могилку.

Фелікс зупинився поруч. За могилкою росло велике дерево. Його гілки хиталися на тлі хмари.

— «Франк Кніпшиц», — прочитав він у мерехтливому світлі одинокої лампадки. — Це могила твого тата?

Вони кивнула.

— Розкажу тобі про нього колись. Але не зараз.

— Хочеш побути з ним… сама?

— Ні, залишся.

Фелікс потайки глянув на дівчину. Полум’я лампадки тьмяніло, і обличчя дівчини в обрамлені темного волосся ледь блідніло на тлі нічного неба.

Тоді він згадав, по що йшов.

— Зачекай! — попросив він. — Повернуся за п’ять хвилин. Мені треба тільки владнати одну справу.

Вона кивнула. Він рушив швидким кроком у бік брами.

Зовні в найближчому кіоску він попросив одну лампадку, потім поміркував і взяв ще одну.

Повертаючись, він замислився над збігом обставин. Вона спланувала цю зустріч? Неможливо. Але ж вона не здивувалася, а він обрав саме цей шлях. Могила її батька була тут багато років.

Коли він повернувся до надгробка з чорного мармуру, дівчини не було. Він роззирнувся. На порожній алейці розносився тільки шум вітру у гіллі великого дерева. Він хотів її покликати, але згадав, що кричати на кладовищі не можна.

— Мене не було три хвилини… — буркнув він розчаровано.

Хлопець витягнув з кишені одну лампадку, аби поставити біля тієї, яку запалила Паула. Здивовано помітив, що й та зникла. Схоже, і тут пройшов той цвинтарний злодій. Але на могилках поруч лампадки горіли.

Він відгорнув вологе листя, поставив пластикову лампадку посередині мармурової плити й запалив свічку. Хвилину стояв, дивлячись на полум’я, з надією, що Паула повернеться. Не повернулася. Він зітхнув і пішов.

— Ти не думаєш про те, аби купити мобільник? — роздратовано запитав Нет, коли Фелікс повернувся до друзів.

Хлопець здивовано подивився на нього.

— Тебе не було пів години, — додала Ніка.

— Став би в пригоді, — погодився Фелікс. — Сорян, я зустрів дівчину з балу. Ми побалакали.

Ніка уважно дивилася на нього, а Нет кивнув головою.

— Я вже злякався, що мені потрібно буде поміняти твою адресу в записнику на номер алейки… — іронічно промовив він. — Яку дівчину?

— Ту, з якою танцював.

— А-а-а.

Фелікс поставив на камінь лампадку і сів на лавку. Ніка витягнула з кишені сірники й запалила свічку. Вони дивилися на миготливий вогник.

— З кожним роком легше, — тихо промовила Ніка. — Пам’ятаю його дедалі менше і не можу втримати в пам’яті. Але вже не впадаю у жахливу депресію після візиту на цвинтар.

Хлопці мовчали. Вони намагалися уявити, що відчуває подруга.

— Ходімо, — вона підвелася і загорнулася у плащ.

Повільно вони рушили до виходу.

— Я зовсім забув, — Фелікс поглянув на годинник. — За десять хвилин я домовився з батьками. Нам потрібно ще на одне кладовище з’їздити.

— А мої не скоро повернуться, — Нет поглянув на Ніку. — Я проводжу тебе.

Вона кивнула. Мовчки вони дісталися брами і вийшли з кладовища поміж кіосків із квітами, вінками, свічками та іконками.

На узбіччі, під муром цвинтаря, стояла чорнява дівчина і проводжала їх поглядом.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Крізь маленьке підвальне віконечко в будинку Полоніїв на вулиці Сердечній було видно спалахи, які наводили на думку про те, що всередині розігралася буря. Бракувало тільки грому. Фіолетово-білі спалахи освітлювали ряди заставлених мотлохом полиць, що кріпилися до стіни, та дві замасковані фігури, які стояли біля вузлуватого гіганта. Тремтливі тіни скакали по підлозі та стінах, а в повітрі висів блакитний дим.

Фелікс заварив останній шов, вимкнув пальник та зняв маску. Зварена лінія досі світилася білим. Нет, який стояв поруч, опустив маску. Він дивився, як остигає метал. Спочатку той світився жовтим, потім помаранчевий перейшов у червоний.

— Я не міг повірити, що ти можеш упоратися зі зварюванням, — Нет похитав головою.

— Та це досить просто, — Фелікс підвівся й відчинив вікно, аби електрична витяжка могла швидше очистити повітря. Усередину залетів холодний листо-падовий вітер.

— Просто, говориш? — Нет подивився на друга, потім на Ґолема.

— Набагато складніше таке зварювання, після якого все не розлетиться саме.

Вони трохи відступили і подивилися на свою роботу. Посеред підвалу стояв двометровий робот. Загалом він нагадував людину, але корпус та кінцівки були виконані зі зварених сталевих конструкцій. У тих місцях, де в людини м’язи, тут розташовувалися гідравлічні приводи, що використовуються в будівельній техніці. Вони були з’єднані еластичними дротами з помпою та електричним двигуном, прикрученим до центральної частини корпусу. Між потужними плечами височіла голова з парою точних об’єктивів та мікрофонів. Конструкція залишалася ажурною без оболонки, але вже мала вигляд дуже важкої.

— Привод працюватиме, як у людини? — запитав Нет. — М’язи, кістки…

— Є суттєва різниця, — відповів Фелікс. — М’язи у людини працюють виключно на стискання. А більшість цих гідравлічних приводів можуть і штовхати, і тягнути. Це дуже спрощена конструкція. Вона буде краща за людину. Ми, наприклад, не чуємо ультразвуку. У випадку ж Ґолема це тільки проблема добору відповідних мікрофонів. Також він бачитиме в темряві, виявлятиме випромінювання, і… щось йому ще додам. Є програма управління?

Нет витягнув з рюкзака чотири DVD.

— Стільки в мене виросло.

— Виросло? — Фелікс підняв брови.

— Я тобі колись уже говорив. Програми штучного інтелекту ростуть. Я беру таку маленьку блок-програму, наче насінину, вкладаю її в щось трохи більше і починаю вчити. Після тренінгу більшість можна викинути. Одна з тисячі переходить на наступний етап як добре підготовлена. Я збираю ті успішні, а коли їх стає кілька тисяч, знову об’єдную у щось більше. І так далі, треную і тестую щоразу більші частини, поєднуючи їх у щось ще більше. Нарешті з’являється програма настільки велика і складна, щоб самостійно мислити. Звісно, я не роблю цього вручну. Використовую для цього певні прості програми. Я задав їм, що повинна вміти програма штучного інтелекту Ґолема. Програма виконує за мене більшість чорнової роботи.

— Тобі вистачає обчислювальної потужності домашніх комп’ютерів?

— Жартуєш?! Я використовую кільканадцять серверів у кількох інститутах… звісно, в той час, коли вони нікому не потрібні.

— Ти зламуєш їх?

— Та ну, це гучно сказано, — Нет легковажно махнув рукою. — Я зайшов… щілину у дверях. Нічого поганого я їм не роблю. Якби я використовував домашні комп’ютери, то закінчив би тоді, коли б ми вступили до інституту.

— Гаразд, — Фелікс не переконався.

Він почав вставляти в спину Ґолема акумулятори. Нет тим часом відкрив кришку і вставив перший DVD. На маленький клавіатурі він набрав кілька команд. Прилад зашумів, а на маленькому екрані з’явився рядок позначок.

— Як назвемо програму управління? — запитав Фелікс.

— Я назвав її просто «Ґолем». Це як із людиною. Тіло називається так само, як і розум.

Поміркувавши трохи, Фелікс визнав його рацію. Насилу він запхнув останній акумулятор і зафіксував.

— Про всяк випадок від’єднаю йому поршні, що управляють руками, — Фелікс потягнувся до живота Ґолема.

— Не гай часу, — зупинив його Нет. — Він уміє ворушити тільки ногами, навіть не знає, що має руки.

— Ці чотири диски — це десь 18 гігабайтів… І це все тільки для руху ногами?

— Це тільки субпрограма для ходіння й утримування рівноваги, — відповів Нет і вставив наступний DVD. — Диск для рук і голови буде готовий за кілька днів. І це тільки частина, — він дивився на рядки позначок, після чого несподівано змінив тему розмови. — Ти говорив про якусь дівчину…

Фелікс сперся на корпус робота і подивився перед собою.

— Паула, — відповів він за хвилину. — Я небагато про неї знаю. Зустрічалися двічі.

— Хоча б гарна?

— Ну, так… Трохи таємнича. У неї дивний погляд. Я не знаю, у який клас вона ходить. Ніколи не бачив її раніше.

— Сподобалася тобі?

— Вона сказала, що розповість про свого батька, — Фелікс стенув плечима. — Тож, мабуть, хоче ще зі мною зустрітися.

— Старий, якщо вона тобі подобається, то дій! А знаєш що? Зачекай-но… — він підійшов до ноутбука, що стояв на стільниці робочого стола. — Перевіримо, в якому вона класі, — він хвилину клацав на клавіатурі і переглядав шкільну базу даних. — Немає жодної Паули.

— Може, є Пауліна? — Фелікс заглядав йому через плече.

Нет похитав головою.

— На бал не можна було приводити гостей з інших шкіл, — згадав Фелікс.

— Тож вона пройшла тихцем, — вирішив Нет за мить. — Вона мені вже подобається. Познайомиш?

— Ок, але спершу запитаю Ніку, — Фелікс усміхнувся.

— Ні-ні-ні! — швидко промовив Нет. — Мені просто цікаво, з ким ти познайомився.

— Мені теж… Насправді, я її зовсім не знаю. Навіть не знаю, де її шукати…

За кілька хвилин вміст усіх DVD був скопійований на жорсткий диск Ґолема і робот був готовий до тестового запуску. Хлопці з гордістю дивилися на справу своїх рук.

— Ти сказав батькові, що саме робиш?

Фелікс похитав головою.

— Покажу, коли закінчимо, — сказав він. — Треба буде подумати про герметизацію електроніки. Було б добре, як би він міг рухатися під водою.

Нет пирхнув сміхом.

— Я саме уявляв собі, як він іде під дощем з парасолькою в руці…

Фелікс також усміхнувся.

— Треба ще зробити його ударостійким, — додав він. — Жорсткий диск треба буде чимось замінити.

— Схоже, ще купа роботи, — Нет потягнувся до головного перемикача на спині. — Добре, вмикай.

— Зачекай! — Фелікс узяв зі столу два кабелі й увіткнув у гнізда над акумуляторами. Обидва закінчувалися кнопками. Він подав один з них Нетові, другий тримав сам. — Поки будемо тримати натиснутими кнопки, схема залишатиметься замкнутою, — пояснив він. — Як Ґолем почне робити щось дивне, відпускаємо кнопки.

— Ти помішаний на безпеці, — визнав Нет.

— Це через тата.

— Ок. Перший тест… робот робить чотири кроки, повертається, і знову чотири кроки.

Фелікс притакнув, перемістив головний важіль і відступив на два кроки. Нет ковтнув слину і зробив те саме. Обидва натиснули на кнопки.

Хвилину нічого не відбувалося. Потім уся конструкція затремтіла. Запустився електричний двигун, і пролунало тихе вищання гідравлічної помпи. Кабель ворухнувся, і всі приводи знову здригнулися.

— Ґолем-Ґолем готовий до роботи, — пролунало з динаміка, що був на місті рота.

— Чому він повторив двічі? — запитав підозріло Фелікс.

Нет не відповів, бо Ґолем знову озвався:

— Починаємо тест номер один. Увага. Старт!

Ґолем смикнувся, витягнув уперед праву ногу, захитався і зробив невпевнений крок. Тихо застогнали приводи, а підлога здригнулася, наче на неї впало щось важке. Ґолем виконав другий крок трохи швидше, потім третій. Лише на четвертому йому вдалося синхронізувати рухи ніг і рук.

— Ти ж казав, що він не знає, що в нього є руки! — зауважив зі страхом Фелікс.

— Ну… — Нет почухав голову. — Власне, знає, але наразі сприймає їх як противагу при ходінні. Він не знає, що вони можуть слугувати для чогось іншого.

Робот повернувся на місце майже танцювальною ходою. Чергові чотири кроки Ґолем зробив досить плавно. Він зупинився і промовив:

— Тест номер один закінчено. Параметри ходи скориговано. Усі системи перевірено.

— Швидко вчиться, — визнав Фелікс.

— Я багато разів тренував це у віртуальній реальності, — пояснив Нет. — Однак між цифровою моделлю і реальною є велика різниця. Він мусить звикнути.

Ґолем стояв нерухомо. Тільки легка вібрація та шум помпи видавали, що він чекає на команди.

— Ми на правильному шляху, — заявив Фелікс. — На сьогодні досить. Вимикай його.

Він підійшов до робота, і тоді сталося щось несподіване. Ґолем легко повернувся корпусом і простягнув руки в напрямку Фелікса. Хлопець відступив, спіткнувся і впав на дупу. Лише тоді він відпустив кнопку. Але робот продовжував рух, почав нахилятися, розчепірив пальці, наче хотів упіймати свого конструктора. Двигун та помпа досі оберталися. Руки рухалися все повільніше, нарешті завмерли. Запала тиша.

Фелікс сидів, майже лежав на підлозі, над ним із простягнутими руками завмер сталевий монстр. Нет дивився на цю сцену з роззявленим ротом. Лише зараз прийшов до тями і відпустив кнопку.

— Ти запрограмував йому три закони робототехніки? — запитав здушеним голосом Фелікс.

— Так, але… ні, — Нет пошкрябав голову. — Я його не програмую, тільки вирощую. Казав уже.

— Це обов’язково! Три закони робототехніки!

Нет допоміг Феліксу піднятися.

— Сорі, — промовив він, незграбно намагаючись обтрусити друга від пилюки. — Не маю уявлення, що з ним сталося. Він не повинен уміти рухати руками.

— Але рухав надзвичайно вправно, — зітхнув Фелікс, обійшов робота на безпечній відстані і пересунув головний важіль живлення. — Він дивився на мене, — додав він тихо.

— Це неможливо! — майже прокричав Нет.

— Камери під’єднані.

— Але він не знає, для чого вони!

— Як і руки? — іронічно запитав Фелікс. — Кажу тобі: він дивився на мене і намагався вхопити.

Нет стенув плечима.

— Повернуся додому і перевірю журнал.

Фелікс почав витягати акумулятори. Він вирішив, що якщо має спати в одній кімнаті з Ґолемом, то хоче бути впевненим, що на нього не чекає жодна несподіванка. Він довгу хвилину дивився на завмерлого з витягнутими руками робота.

— Може, ми щось погане робимо… — тихо промовив він. — Може, це дуже небезпечно? Ґолем — наче розум дитини в тілі дорослого чоловіка.

— Навіть дорослої землечерпалки, — погодився Нет. — Якби він виріс, наче людина, з маленького робота, це було б краще.

— Гадаю, він щось набагато більше, ніж нам здається…

Пролунав дверний дзвоник.

— Ніка? — Фелікс подивився на годинник. — Факт. Уже п’ята…

Вони побігли на перший поверх, аби її впустити.

— Привіт! — усміхнулася вона. — Знаєте, що цей плащ не промокає?

— Супер, — Нет допоміг дівчині зняти його. — Виглядає стильненько, але трохи старомодний.

— Люблю його, — Ніка поправила мокре волосся і потягнула носом. — Щось згоріло?

— Зварював Ґолема, — пояснив Фелікс. — Вентиляція ще не витягла всього.

— А де бабуся? — запитала Ніка.

Фелікс приклав палець до губ.

— Відпочиває в себе, — пошепки пояснив він. — Вчорашнє обстеження показало погані результати, тож лікар заборонив їй втомлюватися, навіть стояти біля плити. Як повернулися додому, бабуся сказала, що такі рекомендації дають усім бабусям, і почала куховарити, аж доки мама не змусила її пообіцяти, що вона справді відпочиватиме. Також мама пообіцяла, що сама виконуватиме хатні обов’язки.

— Не уявляю цього, — Ніка перевірила стан своїх кучерів, поглянувши в дзеркало на стіні. — Вона ж повертається додому майже поночі.

— Факт. Сьогодні неділя, а вона на зборах правління банку. З понеділка взяла відпустку.

— Серйозно?! — Нет щиро здивувався. — Буде повертатися додому до шостої?

Фелікс важким поглядом подивився на нього, але усміхнувся.

— Мені здається, що мама не дуже вміє готувати, — додав він. — Скільки пам’ятаю, завжди готувала бабуся. Учора мама зробила на обід фрикадельки з консерви з локшиною. Ніби ні до чого прикопатися, але смакувало… дивно. Схоже, настає час для примусового схуднення.

Він провів гостей до вітальні, приніс апельсиновий сік та чипси. Вони запалили камін і ввімкнули телевізор.

— Саме в цьому коридорі пан Роман бачив те дивне створіння, — репортерка з мікрофоном походжала тротуаром усередині каналізаційного тунелю. На ній був елегантний плащ та брудні калоші. За пів метра плинула річка нечистот. — Шкода, що ви цього не… відчуваєте! — обличчя репортерки стало зеленого відтінку. — Ми недооцінюємо роботу людей, які мусять перебувати тут щодня…

— Про цього монстра писали в «Сенсаційній хроніці», — згадав Нет. — Вони гадають, що це галюцинації після отруєння метаном.

— Метан не викликає галюцинацій, — зауважив Фелікс.

— Це нагадує легенду про Василіска, що кілька років мешкав у підземеллях Варшави, — продовжила репортерка. — Погляд Василіска був смертельний. За легендою, кожен, на кого подивиться це чудовисько, перетвориться на камінь. Що ви бачили, пане Романе? — камера повернулася, і з’явився маленький чоловік у жовтій касці.

— Воно вийшло звідти, — робітник каналізації показав кудись за спину, — і пішло туди, — він вказав в інший бік.

Оператор повернув камеру, і на мить у кадрі з’явився довгий тунель. Ліхтар освітлив лише невелику його частину. Далі панувала цілковита темрява.

— Наскільки великою була та ящірка? — репортерка зробила дивне обличчя і приклала долоню до рота.

— Це була не ящірка, — чоловік похитав головою. — Воно мало вигляд великого згорбленого… не знаю чого.

— О Господи… — репортерка почала розмахувати планшетом, який тримала в руці. Було помітно, що вона хоче як найшвидше завершити цю розмову і вийти на поверхню. — Воно було агресивним?

— Ні. Тільки вийшло звідти і пішло туди, — робітник знову показав рукою маршрут монстра.

— Але могло бути агресивним, — репортерка зеленіла дедалі більше і нетерпляче кидала погляди в бік виходу на поверхню. — Ми будемо слідкувати за цією справою й інформувати вас, щойно з’являться нові факти. А зараз передаю слово…

— Я пригадую, що…

— Тааак? — репортерка неохоче поглянула на співрозмовника, який стояв між нею і бажаним свіжим повітрям.

— Його очі світилися зеленим.

— Зелені очі. Це дуже цікаво. Передаю слово…

— Пригадую ще…

Репортерка стиснула вуста і подивилася на чоловіка, наче хотіла його задушити.

— З нього звисало довге хутро. Таке лахміття, наче у ведмедя під час линьки.

— Підземний єті в линьці, — прокоментував Нет.

— Ага… — репортерка приклала долоню до губ і позеленіла до межі можливого. — Лахміття. Зрозуміло.

— І ще… — промовив чоловік.

Репортерка обірвала його і заявила:

— Передаю слово… беее… студії! — вона витріщила очі, затулила губи рукою і повернулася спиною до камери.

На екрані з’явився здивований репортер у студії. Він завмер з викривленими губами, але за мить моргнув та професійно усміхнувся.

— З-під вулиці Маршалковської для програми новин — Ілона Богуцька. Дякуємо, Ілоно…

— Що це за програма? — запитав Нет. — Фальшиві новини? Блювотні новини? Шиті нитками факти?

Ніка захихикала, а Фелікс тільки фиркнув.

— Подивимося? — він показав на диски.

— А що це? — зацікавилася Ніка.

Фелікс глянув на диски.

— «Той, хто біжить по лезу», режисерська версія, — прочитав він.

— Гм…

— Бабських фільмів уже надивилися, — підсумував Нет. — Поїхали!

Він поклав руку на спинку канапи, а Ніка поклала голову на його плече.

— Поїхали, — погодилася вона без ентузіазму.

* * *

За пів години пролунав дзвоник у хвіртку. Фелікс натиснув на паузу і пішов перевірити, хто прийшов. Хвилину він розмовляв по домофону, потім замкнув Цабана в підвалі й відчинив вхідні двері.

До зали вкотилася товста жіночка за шістдесят, з вибіленим волоссям. За нею ввірвався хлопчик років шести, який тягнув по землі за пасок яскравий рюкзак.

Жінка критичним поглядом обвела залу і з обличчям експертки мовила:

— Треба перефарбувати.

Вона зняла пальто і хустку, після чого віддала одяг Феліксу, точніше, просто повісила на його простягнуту руку.

У дверях зали з’явилися Нет і Ніка. Вони привіталися, але жінка не відповіла, тільки зверхньо подивилася на них. Малий, імітуючи звук літака, розштовхав друзів, забіг до зали і жбурнув рюкзак під стіну. Він усівся по-турецьки перед телевізором і почав натискати кнопки на пульті. Оскільки був увімкнений програвач, перемикання ні до чого не привело — на кожному каналі була сцена з фільму «Той, хто біжить по лезу». Гаррісон Форд у зім’ятому пальті стояв під дощем і цілився в когось із пістолета.

Жінка трохи пройшла і зупинилася перед входом до зали.

— О ні! — вона захитала головою. — Максе, не можна дивитися таких брутальних фільмів. Зараз увімкну тобі мультик.

Почувши категоричний тон її голосу, Фелікс потягнувся до пульта і вимкнув фільм. Макс почав перемикати канали, аж натрапив на японський мультик, де головні герої стріляли один в одного з плазмових пістолетів. Звичайно, вони не залишали навіть подряпин.

— Де Люся, любі мої? — жінка повернулася до зали, роззирнулася і почала відчиняти всі двері.

Ще не встигла вона дійти до кабінету пана Полонія, який перетворили на бабусину кімнату, двері відчинилися, і на порозі з’явилася бабуся Люся. На згорблені плечі вона накинула хустку, натягнула окуляри й уважніше придивилася до жінки.

— Зенія? — невпевнено запитала вона.

— А хто ж іще? — жінка розвела руками, підійшла до бабусі та обійняла її. Потім повернулася до друзів і зажадала: — Хтось принесіть дві чашки чаю. О, може, ти, — вона вказала на Ніку. Знову роззирнулася і запитала: — Де у вас гостьові кімнати?

Друзі отетеріло витріщалися на неї. Фелікс досі стояв з пальтом на витягнутій руці.

— Краще зроби чай, — прошепотів Нет.

— І не подумаю, — відповіла тихо Ніка. — Усе одно я не зможу скористатися тими приладами.

Бабуся Люся подивилася на Фелікса і кивнула головою.

Фелікс зітхнув, повісив пальто на вішак і пішов у кухню. Друзі рушили за ним.

Кухня в будинку Полоніїв сильно відрізнялася від того, що звичайні люди називають кухнею. Швидше вона нагадувала втілення футуристично-індустріального бачення кухні авторства хитромудрого архітектора з незвичайними естетичними поглядами. На столі, що займав пів кімнати, стояло кілька не закінчених на перший погляд приладів невідомого призначення.

Фелікс увімкнув чайник і натиснув кілька кнопок. Чайник мав розмір маленького телевізора і виглядав так, немов з нього зняли частину корпусу і половину частин. Зсередини приладу почали лунати обертальні та пересувні звуки механізмів. Зі щілини в нижній частини висунулася металева лапка з блюдцем. Вона поставила його на стільницю перед приладом. Друга така сама лапа потягнулася до філіжанки і підсунула її під отвір. Пролунав шум води, і за мить окріп заповнив філіжанку. Лапка поставила її на блюдце, пересунула вбік і потягнулася по друге блюдце.

Фелікс скористався тим, що таємнича жінка вийшла до вітальні, аби перевірити, що робить Макс, і підійшов до бабусі, аби спитати, в чому річ.

Він повернувся до друзів і стишеним голосом промовив:

— Це тітка Зенослава з Пшебжидлова. Зі своїм онуком Максом.

— З Пшебжидлова? — запитав Нет.

— Ніколи раніше їх не бачив. Вона не приїжджала у Варшаву років тридцять.

— Може, це якась шахрайка? Псевдотітка?

— Що, попросити її показати паспорт? Бабуся ж її впізнала…

— Вони не бачилися тридцять років, — нагадав Нет. — Кожен може сказати, що він Зенослава з Пшебжидлова.

Подальшу розмову перервала тітка, яка ввірвалася до кухні. Вона присунула стілець і сіла. Бабуся Люся сіла навпроти. Фелікс поставив на стільницю філіжанки і відійшов до друзів.

— Сподіваюся, ви не збираєтеся підслуховувати? — Зенослава грізно поглянула на них.

Нет хотів відповісти: «Ми в себе вдома», — але прикусив язика. Замість цього вони швидко вийшли з кухні.

Про те, щоб дивитися фільм, не було й мови, бо вітальню повністю захопив Макс, який сидів за пів метра від екрана і жбурляв чипси за телевізор. Тож вони спустилися до підвалу, принаймні ощаслививши пса.

— Космічний кошмар, — промовив Нет, коли впевнився, що тітка їх не почує. — Це просто не вкладається в голові — як спокійне людське існування може бути зруйновано за такий короткий час.

— Вона не телефонувала? — Ніка погладила Цабана і підійшла до Ґолема, що стояв посеред підвалу.

— На жаль, — понуро відповів Фелікс. — Заскочила нас зненацька.

— Схоже, нам залишилося провести цей вечір з Ґолемом, — похитав головою Нет.

Ніка обійшла робота по колу, торкаючись долонею сталевих елементів.

— Багато праці ви сюди вклали, — схвально промовила вона.

— І ще залишилося не менше.

— До кінця тижня ми повинні… — почав Фелікс.

Раптом двері в підвал із гуркотом відчинилися сходами збіг Макс. Цього разу він імітував звук танка. Фелікс схопив Цабана за нашийник, але кузен не перейнявся ані псом, ані друзями. З-під блондинистої чуприни спритні оченята стріляли по заставлених скарбом полицях. Нарешті погляд Макса впав на Ґолема. Він підійшов до нього і почав натискати всі кнопки і все, що їх нагадувало. На щастя, акумулятори були витягнуті, тож це не додало проблем.

— Краще цього не чіпати, — застеріг Фелікс.

Макс не звернув на нього уваги; здавалося, він сприймав людей як предмети. Принаймні коли чогось від них не потребував.

— Як це ввімкнути? — запитав він.

— Ніяк, — відповів Фелікс. — Немає акумуляторів.

— То під’єднай!

Фелікс із роздратуванням дивився на нього. Макс підійшов до довгого робочого столу і почав пересувати все, до чого дотягувався. Він увімкнув дриль і почав з нього «стріляти» по друзях. Фелікс підійшов, забрав прилад і поклав так, щоб той не дотягнувся. Макс не образився, а натомість звернув увагу на Цабана. Він заліз на нього, мов на коня. Цабан сів, тож Макс упав, але це його тільки розвеселило. Він почав тягати пса за хутро і видавати дивні звуки. Цабан зірвався і втік за ліжко, але Макс дістався до нього за кілька секунд. Собака шмигнув під стіл. На жаль, мала потвора рушила за ним.

— Хто він такий? — запитав Нет, з обуренням приглядаючись до малого. — Кузен? Племінник?

— Схоже, тітник, — відповів Фелікс.

— А я гадав, що тітник — це таке місце, де тримають поганих тіток, — відповів Нет, вбивчим поглядом дивлячись на Макса. — У тебе є під рукою бензопилка чи щось таке?

Загнаний у кут Цабан гарчав, що стримувало Макса.

Тітка Зенослава через секунду опинилася на верхівці сходів у відкритих дверях.

— Цей дворняга гавкає на Макса? — заволала вона.

— Він хоче мене загризти! — пожалівся хлопець, тикнувши в пса пальцем.

Цабан загарчав.

— Виженіть його з дому негайно! — зажадала тітка. — Він хоче з’їсти мого онука. Місце цього пса на подвір’ї. Тут він тільки бруднить усе. І він небезпечний.

Фелікс хотів запротестувати, але знову пролунав дзвоник. Тітка грізно поглянула на нього і пішла до домофона.

— Вона вже перехопила контроль над входом, — зауважив Нет.

— Моя бабуся вас звідси вижене, — заявив Макс.

— А ти не повинен уже йти спати? — Нет грізно нахилився над хлопчиком. — Малюки повинні рано вкладатися спати. Інакше їм перепрограмують мізки.

— Ти брешеш… — Макс приділив йому пару секунд своєї уваги.

— Перепрограмувати тобі мізки? Де тут зварювання…

Лише зараз хлопець відчув реальну, хоч і невідому загрозу. Він не зрозумів, що то за зварювання, але прозвучало зловісно, тож малий якнайшвидше вибрався з підвалу.

Згори лунав стукіт підборів мами Фелікса.

— Невже це Марленка? Золотко моє! Люся стільки про тебе розповідала. Як ти виросла! — проспівала Зенослава. — Так собі тебе й уявляла, дитинко. Саме так.

Фелікс намагався навіть не уявляти здивування мами, яка повертається з недільного засідання правління банку і замість спокою знаходить удома Зенославу з Пшебжидлова.

Друзі піднялися на перший поверх і привіталися з мамою Фелікса. Та вже відійшла від першого здивування, зняла плащ і нахилилася до Макса.

— Тобі подобається у Варшаві? — запитала вона.

— Окулярник хотім перепрограмувати мені мізки зварюванням, — Макс тицьнув пальцем у Нета.

Мама Фелікса і тітка подивилися на хлопця. Той раптом став неначе нижчим.

— Це був жарт, — втрутився Фелікс. — У підвалі багато небезпечних приладів. Тож це було для того, аби Макс нічого випадково не ввімкнув.

— У тебе в підвалі небезпечні прилади? — шоковано запитала Зенослава. — У будинку, де мешкає мій онук, не може бути ніяких небезпечних приладів!

Хвилину панувала тиша. Нарешті Макс подивився на мартенси Ніки й запитав:

— Для чого тобі такі великі черевики?

— Аби не провалюватися у сніг, — відповіла Ніка.

Макс не зрозумів жарту. Почав бурмотіти щось, як старий мисливець, і влетів сходами на другий поверх.

— Ви надовго приїхали до Варшави? — запитала мама Фелікса з вимушеною усмішкою у тітки.

— Побачимо, — відповіла та. — Люсі зараз потрібна моя допомога.

Бабуся Люся стояла у дверях кухні з похмурим обличчям. Мама усміхнулася до неї і поцілувала в щоку.

— Пообідаємо і поговоримо про це.

— Немає обіду… — промовила нещасним голосом бабуся. — Бо я…

— Ах, так! — мама ляснула себе по лобі. — Я ж мала приготувати… Я зараз…

Вона зникла у дверях кухні, і за мить звідти пролунав звук пересування каструль.

— Зачекай, Марленко… — заволала тітка і теж зайшла на кухню. — Ти ж не вмієш готувати, золотко. Я це зроблю.

— Ну, ми вже підемо, — промовив Нет. — Гадаю, ми тут нічим не зарадимо.

Фелікс похмуро кивнув. Ніка подивилася на нього й надягла свій довгий плащ. Вони попрощалися, і Фелікс залишився в кімнаті сам.

— Я завжди снідаю о сьомій, — пролунав з кухні голос Зенослави. — Обід пополудні, а вечеря перед сьомою. Я дуже звикла до такого режиму. О дев’ятій тридцять усі повинні бути в ліжку.

Макс злетів із шумом літака на перший поверх, двічі прокружляв навколо Фелікса, випустивши по ньому кілька пострілів з бортових кулеметів, потім бомбардував сумочку Феліксової мами. Зупинився біля неї.

— О! Що це? — запитав він і копнув торбу.

— Сумка зі шкіри нечемних дітей, — відповів Фелікс.

Він розвернувся і спустився до підвалу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У понеділок, наприкінці великої перерви, Фелікс стояв у черзі до шкільної крамнички.

— Феліксе! — почув він за спиною. Хлопець озирнувся і побачив маленьку блондинку з обличчям ляльки. Ту саму, яка на балу була перевдягнута стюардесою.

— Хай! — заволала вона ще раз, підходячи. — Подумала, що повинна віддячити тобі за той яблучний сік.

— Ти не мусиш, — усміхнувся Фелікс. — Взагалі-то, я не знаю, як тебе звуть.

— Анка. Який хочеш сік?

— З червоного грейпфрута, якщо ти наполягаєш.

— Немає, — вона поглянула на вітрину. — Може, апельсиновий?

— Ок… знаєш, пробач іще раз за…

— Нічого, — вона махнула рукою, нахилилася до віконечка і замовила сік.

— Бо той мій костюм… — спробував пояснити він.

— Забудь про це, — Анка всунула йому пачку соку. — Костюм був непоганий.

Дзвоник перервав їхню розмову.

— Я побігла! — вигукнула Анка. — У нас контрольна.

Вона помчала.

— Я гадав, що твоя мала чорне волосся, — сказав Нет, стоячи поряд із Нікою.

— Бо це… не вона.

— Ну ти даєш! — Нет похитав головою.

— Я просто стукнувся об неї на балу, і зараз вона купила мені сік.

— Сподівається, що ти стукнешся ще раз?

Фелікс намагався запротестувати, але озвалася Ніка:

— Як справи вдома?

— Без змін, — Фелікс стенув плечима. — Окупація.

— Старий, співчуваю через те, на що перетворився твій дім, — Нет говорив це вкотре. — Справді, співчуваю.

— Що сказав тато, коли повернувся? — запитала Ніка.

— Привітався, — відповів Фелікс, — після чого забарикадувався у своїй кімнаті. Тато нічого не скаже. Більше розраховую на маму. Вона погано переносить чужі порядки.

 — І у вас була вечеря о сьомій? — Нет поплескав його по плечу.

— І відбій о дев’ятій тридцять. А що з тим конкурсом? — Фелікс змінив тему.

Вони зупинилися перед дошкою оголошень. На аркуші, що висів серед інших подібних, було кілька загальних речень про конкуренцію та вдосконалення командної праці всередині класу.

— Хто президент нашого класу? — запитав Нет.

— У цьому році вдалося підставити Кубу, — відповів Фелікс.

— Ну то нічого. Він тихий, нас не запише. Не насмілиться йти до секретаріату.

— Тобто спок, — підсумувала Ніка.

— Тобто спок, — погодився Нет.

Вони рушили в напрямку сходів, попиваючи сік.

— А що там за приз? — за кілька секунд запитав Нет.

— Схоже, екскурсія, — відповів Фелікс.

Нет зітхнув.

— Екскурсія, говориш?

— Ми не бажаємо брати участь у жодному конкурсі, — нагадав Фелікс.

— Факт. Не бажаємо.

Вони ввійшли до класу математики. Нерозлучні зазвичай Клаудія та Аурелія сиділи в протилежних кутах. Клаудія підрізала волосся і заколола на потилиці, аби прикрити випалену частину. Це виглядало цілком непогано, якщо хтось не бачив, що сталося з її волоссям.

Фелікс підійшов до своєї парти і підняв зі стільця рюкзак. «Блискавка» була відкрита.

— Гм… — уважно придивився він, — хтось, схоже, його відкривав…

— Гадаєш, у двадцять першому столітті люди досі крадуть бутерброди? — Нет нахилився, аби подивитися.

Фелікс зазирнув усередину. Окрім зошитів та підручників, там було багато предметів, яких зазвичай нема в рюкзаках учнів: металошукач, мультиінструмент, універсальний ключ, мірна чашка та купа інших речей.

— Бутерброди є… Схоже, нічого не зникло, — Фелікс стенув плечима і закрив рюкзак.

Лінійка, тобто математичка, пані Бонк, запізнювалася. Дзвоник уже продзвенів, але нікого це не турбувало. Навпаки, клас поволі перетворився на дискусійний клуб.

— Ти перевірив журнал? — Фелікс подивився на Нета.

— Так, але нічого не знайшов. Чесно кажучи, той журнал — не найсильніший елемент програми Ґолема…

— Я довго не міг заснути, — промовив Фелікс. — І трохи міркував про різні речі. Схоже, я знаю, чому Ґолем простягнув до мене руку. Бортовий комп’ютер має незалежне резервне живлення. Він чув усе, про що ми говорили… Він знав, що я хочу його вимкнути, і спробував мене зупинити.

— Гадаєш? — Нет із неспокоєм подивися на нього. — Я не вчив його розпізнавати мову.

— То він сам навчився. Мікрофони та камери підключені давно.

— Він не міг навчитися мови так швидко. Схоже, він зрозумів, що коли я тягнуся до його спини, то… потім йому робиться темно.

— Про що ви говорите? — зацікавилася Ніка.

— Забули тобі вчора сказати, — визнав Фелікс. — Ґолем намагався мене схопити.

— Але все добре? — Ніка з тривогою подивилася на нього.

— Так… хоча ні. Це може бути небезпечно.

— Це означає, — вирішив Нет, — що в нього є свідомість і він розпізнає елементи, які його оточують.

— Тож це може бути небезпечно… — повторив Фелікс.

— Манфред, як тільки я почав його вчити, втік до інтернету.

— У Манфреда немає сталевих лап, які можуть розірвати на шматки автівку.

До класу ввійшла Лінійка. Розмови трохи вщухли. Учителька привіталася і відкрила журнал, а учні почали витягати зошити.

— Поговоримо на перерві, — ще встиг промовити Фелікс.

Лінійка почала шукати в торбі необхідний підручник, потім ручку, відтак футляр з окулярами. Нарешті, виклала все необхідне на стіл.

— О, матір Божа… — прошепотів раптом Нет і зблід.

Фелікс та Ніка прослідкували за його поглядом і натрапили на Лінійку, яка шукала відповідні сторінки в підручнику.

— Що? — запитав Фелікс.

— Дошка…

Вони подивилися. Посередині хтось написав великими, трохи кутастими літерами: «Завдання чекає у штаб-квартирі».

— Це триває, — простогнав Нет. — Воно ж мало закінчитися разом із Гелловіном.

— Може, Цединя проводив тут лекції з історії? — запропонував Фелікс. — І йдеться про «Вовче лігво»[2].

— Не пам’ятаю, щоб він колись проводив уроки не у своєму класі, — Ніка повільно похитала головою. — Це повідомлення для нас, написане таким чином, аби тільки ми знали, про що йдеться.

Лінійка врешті знайшла відповідні сторінки, встала і потягнулася до ганчірки.

— Зроби фотку, поки вона не стерла! — прошипів Фелікс.

Нет хотів запитати, для чого, але втримався, витягнув телефон і сфотографував. За мить від написаного не залишилося і сліду.

— Якщо це повідомлення для нас, — прошепотів Фелікс, — то в нас є зразок почерку.

— Ти хочеш піти з ним до графолога? — запитав Нет.

— Ще не знаю. Може.

Весь урок вони просиділи мов на голках. Не могли зосередитися на завданнях, які пояснювала математичка. Із дзвоником повкидали зошити до рюкзаків та побігли на горище. Влетіли до штаб-квартири і здивовано завмерли.

— Звідки він знав? — майже вигукнув Нет.

З недовірою вони дивилися на конверт, що лежав посеред столу. З того часу, як вони створили в закинутій частині горища власний клуб, який назвали штаб-квартирою, їм вдавалося зберігати це в таємниці. Аж до сьогодні.

Фелікс першим підбіг до столика. Всівся у старе крісло і присунув конверт ближче до себе. Але не відкрив його. Потер підборіддя і подивився на друзів. Нет і Ніка також сіли.

Промені оповитого серпанком осіннього сонця ліниво пробивалися крізь напівкругле віконце біля підлоги, що освітлювало старі, захаращені нутрощі.

Друзі мовчки дивилися на конверт.

— Відкриваємо? — запитав нарешті Фелікс.

— Ну ні! — Нет глибоко заліз у крісло. — Якщо будемо його ігнорувати, то йому набридне і він відчепиться.

— Прочитати не зашкодить, — Фелікс потягнувся по конверт. — Він же не знатиме, що ми це прочитали.

Нет ляснув по столу, притискаючи другий кінець конверта. Хлопці подивилися на Ніку, очікуючи на її рішення.

— Не знаю, що гірше, — похитала вона головою. — Хтось із нами грається. Відкриваємо — приймаємо гру; не відкриваємо — може, теж приймаємо, але навіть не знаючи, що це за гра.

— У Лондоні в нас теж було відчуття, що хтось із нами грає, — нагадав Фелікс. — У конверті може бути важлива інформація.

— Але зараз грає Похмурий Жнець, — не відступав Нет. — Та інформація інфікує нам мізки! А як там буде написано: «Помрете на сьомий день!», то що? Найближчий тиждень буде малоприємним.

— Краще знати, що на нас чекає, — заперечив Фелікс. — Тоді можна буде якось захиститися.

— Згодна, — погодилася Ніка. — Відкриваємо і читаємо, а потім думаємо, що з цим робити.

Нет зітхнув і кивнув головою. Він відпустив конверт.

Фелікс обережно розірвав його. Вийняв папірець і розгорнув його. На ньому було написано: «Камера схову на Центральному вокзалі. Скринька номер 56, код 4370».

Фелікс наморщив брови і зітхнув. Нет видав звук, ніби дізнався, де Святий Миколай тримає подарунки.

— Їдьмо туди, — Нет піднявся, готовий до подорожі.

— Ти ж хвилину тому не хотів навіть відкривати конверт… — зауважив Фелікс.

— Я попереджав, що ця інформація може інфікувати нам мізки! Мої вже інфіковані, і зараз мені цікаво, що в тій скриньці.

— Це може бути, наприклад, торба, повна наркотиків, — зауважив Фелікс. — Може, якийсь ґанґстер нас підставляє, аби ми попалися замість нього.

— І що йому буде з того, якщо ми заберемо торбу?

— Якщо нас не спіймає поліція, то потім він забере її в нас.

Нет спохмурнів.

Фелікс довгу хвилину крутив у руках папірець.

— Можеш увімкнути ноутбук? — попросив він. — У мене є завдання для Манфреда.

— Не розмовляв із ним із суботи, — скривився Нет, але потягнуся за рюкзаком. — Буде нарікати.

Він відкрив комп’ютер, і екран заповнився рядками тексту й цифрами.

— О! Привіт! — пролунало з динаміка. — Давно не бачилися.

— Два дні, — зазначив Нет.

— Трохи більше. Сорок дев’ять годин, шістнадцять хвилин та п’ять секунд.

— Манфреде, заспокойся. У нас прохання.

— Ок, ок, що таке?

— У тебе є якась графологічна програма? — запитав Фелікс.

— Тобто така, яка виявляє характер людини за її почерком? Є така…

— Тоді я покажу тобі один зразок почерку, — Фелікс тримав папірець перед об’єктивом на екрані комп’ютера.

— Гм… Це трохи складно. Останнім часом ми не дуже любимо один одного.

— Програми штучного інтелекту можуть не любити? — запитав Фелікс. — Що це за програма?

— Відоктор. Через Мортена на нього наклали кількамісячний карантин. Він трохи мене не любить, хоча я не бачу в цій справі своєї вини… Взагалі він мені не друг.

— Виріши це, — втрутився Нет.

— Старий! Це не так просто: взяв і вирішив. Послуга за послугу — це єдина можлива розмова. Я щось мушу йому дати.

— Пообіцяй йому щось. Потім віддаси.

— Тільки що? Добре, зачекайте, побалакаю з ним. Ок, він погодився.

— Так швидко? — здивувалася Ніка.

— Ми так розмовляємо.

— Скільки це триватиме? — запитав Фелікс. — Трохи довше, ніж розмова?

— Я впевнений, що він може зробити це за кілька мілісекунд, але в нього паскудний характер. Мушу зачекати.

— А що він хоче у відповідь?

— Саме цього. Задоволення від того, що я чекаю і злюся. Тож я чекаю і вдаю, що злюся.

* * *

Урок історії тягнувся немилосердно, тим більше що пан Цединя, як звичайно, читав уголос підручник, іноді дрімаючи. Він несподівано замовкав на половині речення чи навіть слова, а за кілька секунд продовжував з того самого місця. Усі гадали, чи сам Цединя знає, що засинає.

Щойно дзвоник розбудив учителя, друзі знову побігли на горище. Нет відкрив ноутбук і запитав:

— Ну?

— Жінка, тридцять-сорок років, — без зайвих слів почав Манфред. — Енергійна, рішуча, працює на керівній посаді. Правша.

— А колір волосся? — запитав Нет.

— Жартуєш?

— Жартую.

— Тридцять із чимось років… — замислився Фелікс. — У школі це може бути тільки вчителька. Інша чужа особа впала б в око. Зрештою, Нетля її б не пустив.

— Пані Йоля не енергійна і не рішуча, — промовила Ніка. — Кристина теж ні…

— Схоже, в нас більше немає вчительок такого віку, — вирішив Нет.

— Мені почерк здається знайомим… — Фелікс почухав голову. Витягнув зошит з польської та англійської. Почерк обох учительок був інакшим, ніж на папірці. — Зрештою, хтось інший міг написати, а сюди це принесли. А другий зразок?

— На знімку з дошки — це не почерк.

— А що в такому разі? — здивувався Нет. — Відбивна без кістки?

— Хтось написав це не основною рукою і спеціально так невміло, щоб не можна було дослідити. Знімок не дуже виразний, тож нічого більше не можу сказати.

— Цікаво… — Фелікс відкинувся назад і потер підборіддя.

— «Цікаво» — не те слово, — Нет переплів пальці і нервово поворушив пальцями. — «Тривожно» було б точнішим.

— Цікаво і тривожно, — визнав Фелікс. — На папірці, який лишається в руках, він виказав себе…

— Вона виказала, — поправила його Ніка.

— Виказала почерком, а на дошці, з якої це в будь-яку мить можна стерти, так напружився… напружилася, що нічого не вийшло з аналізом.

— Мені цікавіше, яким чином той хтось… ок, та хтось сюди увійшла. У неї повинен бути ключ від горища.

Фелікс похитав головою, показуючи, що не знає, і нахилився над столиком, на якому лежала їхня проблема.

— Цікаво от що ще, — Фелікс знову потер підборіддя. — Що було б, якби ми не помітили напису на дошці?

— Ми могли б знайти той папірець за тиждень, — визнав Нет.

— Рішення: ігноруємо чи йдемо до тієї скриньки?

— Ігноруємо, — вирішив Нет. — На жаль.

Ніка тільки кивнула головою.

Фелікс узяв у руки листа й порвав його на шматки. Хвилину він розмірковував, що робити з папірцями, після чого поклав їх до кишені.

Дзвоник на фізику перервав коротку нараду.

* * *

Останнім уроком того дня були додаткові заняття з прогресивної ботаніки у професора Бутлера. На початку року, крім трьох друзів, на заняття записалися Ґілберт, Зося та Аурелія. Після демонстрації поїдання кущів із сосисками Аурелія більше тут не з’являлася, а Зося змусила Ґілберта сидіти на третій парті.

Біологічний клас мав вигляд лабораторії підозрілого науковця з другорядного фільму жахів. Більшу частину стін займали клітки, освітлювані галогенними лампами тераріуми, полиці з таємничими на вигляд банками та замкнені на ключ шафки й шухляди. У вікнах висіли до половини зсунуті дерев’яні жалюзі. На стільниці великого столу хтось накрив елегантний обід: тарілка, ніж, виделка, серветка. З підсобки було чути, як професор метушився, пересуваючи предмети та наспівуючи під ніс.

— Знову щось їстиме… — скривився Нет.

— Переживемо, — відповів Фелікс. — Поки нас не змушує.

— Я трохи поправив їй код ДНК, — професор зайшов у клас, тримаючи горщик із рослиною, увінчаною чорно-червоними фруктами розміром з апельсин. — Зараз беконія не тільки пахне як бекон, але також і смакує як бекон, — він поставив горщик на стіл. — Сподіваюся.

Це був низький та худорлявий чоловік сорока років. Його заляпаний фартух вимагав не стільки прання, скільки смітника. Він поправив окуляри у товстій оправі і пригладив жирне сиве волосся. Роззирнувся й запитав:

— Хто перший?

Охочих не було, тож він заклав серветку за комір і заявив:

— Тоді спробую сам.

Було видно, що він знав це з самого початку.

Він обережно відрізав плід, поклав на тарілку і почав оглядати його зі всіх боків.

— Його готують чи сирим їдять? — запитав Ґілберт.

— Він уже готовий.

Професор катав фрукт по тарілці, намагаючись прийняти рішення, з якого боку почати. Нарешті притримав плід рукою і перерізав навпіл. Усередині була світло-жовта субстанція, що нагадувала сир. По класу рознісся сильний аромат бекону… і ще чогось. Учні скривилися з огидою.

Професор обережно, наче це мало якесь значення, відрізав шматок і поклав до рота. Зачавкав, жував довгу хвилину, мружачи очі і киваючи головою.

— Смакує, наче сирник, — нарешті озвався він, облизуючись. — Як пудинговий сирник. Трохи ванільний, з домішкою гірчиці, з малиново-помідорним забарвленням. Нотка бекону теж тут є, пригнічує аромат кислої капусти. Треба буде змінити назву на беконодендрон.

Усі затискали роти, намагаючись стриматися від уявлення цього.

— Смак досить еклектичний[3], — він витер рот серветкою. — Можете спробувати.

П’ятеро учнів сиділи, не ворушачись і вдаючи, що не почули.

— Не хочете, ну гаразд, — професор піднявся і потягнувся по крейду. — Розкажу вам, як виростити беконію. Це нелегко.

Він підійшов до дошки, але спинився і повернувся до класу. Потім торкнувся живота і зробив дивне обличчя.

— У мене ідея: закінчимо сьогодні раніше, — кинув він несподівано, тримаючись за стіл. — На наступних заняттях познайомимся з Esencjа florencjа, найбільш покрученою квіткою у світі.

Маючи полами фартуха та жирним волоссям, він побіг у підсобку.

* * *

З очевидних причин Нет не міг приїхати до Фелікса, аби продовжити тести Ґолема.

Фелікс ледь пересував ноги в напрямку дому, де його чекала серія нарікань, докорів та порад. Він вважав, що нечесно змушувати його це зносити, але в нього не було досить сильної волі, аби протистояти тітці. Лише холод туманного полудня змусив його прискорити кроки.

Щодо тітки, він не дуже помилявся.

— Ти забрав мій багаж? — запитала вона його замість привітання. На ній був кухонний фартух, надягнутий на сукню, у кількох відтінках померанчевого.

— Який багаж? — відповів він.

— Зі скриньки на Центральному вокзалі, — Зенослава примружила очі під навісом складної зачіски. — Ти мав забрати мій багаж.

— Мав забрати?

— Ти такий ненадійний, що не можеш зробити єдину річ для мене?

— Скринька 56? — Фелікс щось запідозрив. Він поліз у кишеню і витягнув рештки розірваного папірця. Подивився на них з недовірою, потім перевів погляд на тітку.

— Перепрошую, але я не знав…

— Твій батько буде щасливий! — Зенослава стиснула вуста і хвилину дивилася на нього зі злістю. — Добре ви ставитеся до своїх гостей. Не знаю, чи заслужив ти на обід! Ні-ні… — вона підняла руку, аби зупинити його протест, хоча він і не намагався. — Твоя мати повернеться, тоді вирішимо.

— То її ще немає? — здивувався Фелікс. — У неї ж мала бути відпустка.

— Схоже, не відпустка.

— Я поїду по багаж, — промовив він.

Він висипав на стільницю клаптики й почав складати пазл. На жаль, кількох шматків бракувало, і були лише дві цифри коду.

— Який код від скриньки?

— Я не повторюватиму. До повернення матері не хочу тебе бачити, — зверхньо промовила тітка, відвернулася від нього і пішла на кухню.

Фелікс не мав сил протестувати, що це його кухня, його власна, а не кухня тітки з Пшебжидлова. Замість того він попрямував у підвал. Кинув рюкзак на ліжко, підняв слухавку і набрав номер маминої фірми.

— Привіт! — промовив він, коли асистентка з’єднала його. — Мова про багаж тітки.

— Тітка не хотіла тягати торби, тому залишила їх у сховищі.

— А я повинен був їх принести? Ніхто мені цього не сказав.

— Коли я виходила, ти ще спав, — пояснила мама. — Я подивилася розклад уроків, залишила тобі конверт у зошиті з математики і прикріпила скріпкою. Тобі потрібен мобільник.

— Я не знав, що це за папірець.

— Я ж написала великими літерами, у чому річ.

— А що написала?

— «Забери багаж тітки» чи щось таке, а внизу номер скриньки і код. А що?

— Ні, нічого.

— Забув забрати? Ну що ж, заберу по дорозі. Бувай!

— Бувай, мамо.

Він усівся в крісло і втупився в стіну, намагаючись зрозуміти, що власне сталося. Яким дивом конверт, який дала йому мама, опинився в штаб-квартирі на горищі?

Він увімкнув комп’ютер і запустив комунікаційну програму Net. com. Очікування зв’язку з Нетом тривало кілька секунд. Потім екран засвітився зеленим і з’явилося обличчя друга.

— Пфифіт! — промямлив Нет, запихаючи до рота бутерброд. — Фо там?

У цей момент під’єдналася Ніка.

— Я знаю ту особу, яка написала повідомлення, — повільно промовив Фелікс. — Це моя мама.

— Гм… — Нет поспіхом ковтнув. — Щось мені підказує, що це не вона перевдяглася на Гелловін у Похмурого Женця…

— Схоже, ні, — погодився Фелікс. — Мама написала мені лист. Хтось витягнув лист із мого рюкзака і відніс його на горище.

— Я говорив тобі, купи мобілку. Листи відправляли ще за царя Гороха. Мобілка сильно полегшує життя, хоча… ти частіше б отримував від старих есемески із завданнями, які потрібно виконати.

— Ти не знаєш почерк своєї мами? — запитала Ніка.

— Він здався мені знайомим… Хтось відірвав верхню половину папірця, де мама написала, що я маю забрати торбу тітки з тієї камери схову.

— Чому саме ти?

— Бо я мав бути вдома о другій, а батьки — ввечері. З цього буде ще непоганий скандал…

— Ти знаєш, хто міг це зробити?

— Ми залишили рюкзаки на десять хвилин і спустилися, — згадала Ніка. — Коли повернулися, твій був розкритий.

— У класі весь час хтось був. Віктор і Куба не рушали з місць… Не знаю, не розумію нічого. Навіщо це комусь робити?

— І звідки він знав про штаб-квартиру? — додала Ніка.

Друзі як по команді стенули плечима.

— Гадаю, що Женцю хотілось покарати нас за невиконання завдання, — сказала Ніка. — Якби ми його виконали, то не було б скандалу.

— Тільки яким чином він дізнався? Є про що подумати.

— І є про що пофантазувати… — додав з кислою міною Нет.

Вони попрощалися і від’єдналися.

Фелікс зателефонував Віктору і довідався, що, на думку того, нікого чужого в класі на великій перерві не було. Потім він спробував подовбатись у Ґолемі, але не міг зосередитися. Ходив по підвалу і почувався, мов у в’язниці, бо хол окупував Макс, а кухню — Зенослава, нав’язана бабусі. Макс божеволів, стрибав і тупав, а оскільки кімната розташовувалася саме над частиною підвалу, Фелікс усе чув.

Надія на звільнення з’явилася лише коли тато повернувся з роботи трохи раніше. На жаль, коли Фелікс дістався до вітальні, тітка закінчила розповідати свою версію подій.

— Я поїду по ту торбу… — промовив тато і почав надягати куртку, яку щойно зняв.

— Мама сказала, що забере її по дорозі.

— Але ж вона прийде вночі, — майже кричала Зенослава.

— Їду, їду, — тато махнув рукою.

— У цей час страшні затори, — тітка заламувала руки у фальшивому занепокоєнні. — Це потребує маси часу. Якби Фелікс не розірвав папірець, — вона подивилася на нього, — не було б проблем…

— Це правда, що ти розірвав записку від мами? — запитав він.

— Я не знав, що це записка від мами.

— А чия вона могла бути?

— Це складно…

— Добре, — тато підняв руку. — Розкажеш, коли я повернуся.

Коли він вийшов, Фелікс залишився в залі сам на сам із тіткою. Дві секунди вони дивились одне на одного, після чого Фелікс із почуттям космічної несправедливості відправився в підвал. Ліг на ліжко і відкрив книжку Браяна Олдісса «Теплиця» на сторінці з закладкою. Цабан, який ховався там, сів поруч і поклав морду на ліжко.

Тато повернувся за годину, відніс торбу тітки і без слів зайшов на кухню.

Фелікс навіть зараз боявся виходити з підвалу, хоча відчував страшений голод. Він вийшов лише через пів години, коли почув двигун «Альфа Ромео».

Мама зайшла не в найкращому настрої.

— Могли б мені сказати, що забрали торбу, — зі злістю промовила вона. — Я дарма витратила сорок хвилин.

Тато і Фелікс перезирнулись, а тітка Зенослава театрально зітхнула і красномовно зиркнула на бабцю, ніби хотіла дати їй зрозуміти, яка в неї безнадійна родина.

Фелікс раптом відчув, що це все не випадковість, а тітка з Пшебжидлова не просто злостива, а має якусь мету. Зрештою, що за задоволення — приїхати до родини, яку не бачила кілька років, і готувати їм обіди? Хіба що для неї оплатою є задоволення розганяти всіх по кутках…

Потік думок перервав Макс, який шукав Цабана і з вереском кинувся на нього. Пес вийшов з підвалу, аби привітатися з мамою, але побачив Макса, забув про хазяйку і чкурнув на кухню.

— Я приготувала вечерю, — урочисто сказала Зенослава.

— А обід? — запитав Фелікс.

— Обід був опівдні. Ледь упоралася з тим металобрухтом, — вона кивнула на кухонне обладнання тата Фелікса.

Фелікс утримався від пояснення, що опівдні, крім бабусі, вдома нікого немає, а металобрухт — це корисні винаходи.

Усі зайшли на кухню й сіли за стіл, сервірований шістьма тарілками, на яких лежало по два бутерброди з паштетом. Без масла. Тато перезирнувся з мамою, потім вони подивилися на бліде обличчя бабусі. Мовчки погодилися, що будь-яка дискусія не поліпшить її стан здоров’я, тож просто почали їсти.

— Завтра намагатимуся повернутися раніше, — пообіцяла мама. — Може, трохи допоможу тьоті Зенославі.

Вони мовчки жували сухі бутерброди. У Фелікса раптом склалося враження, що з шафки під раковиною пролунав дивний звук, наче шкрябання та сопіння. «Щур?» — подумав він. Можливо. Цабан відчув би щура, але навряд чи намагався б зловити. Він полюбляв ганяти котів, а щурів ігнорував. Колись у будинку родини Полоніїв з’явився такий прибулець. Мама вимагала його знищити, але ні тато, ні Фелікс не хотіли завдавати йому шкоди. Вони встановили у вітальні кілька картонних коробок із сиром та дверцятами, що відкривалися всередину, а потім почали виманювати гризуна з-за кухонних шафок. Завданням Цабана було сидіти перед дверима в підвал і відлякувати щура власною присутністю. Була велика ймовірність того, що щур спробує сховатися в підвалі. Нарешті стукання в шафки та шурхання за ними дротом дало ефект. Сіра постать чкурнула у вітальню, оминула пастки й побігла просто на Цабана. Пес поглянув на щура лінивим поглядом і послужливо підняв передню лапу, аби той міг легко прослизнути в щілину під дверима до підвалу. Того вечора була запекла дискусія, чи отримає пес вечерю за свою поведінку. Нарешті за якийсь тиждень щур потрапив у пастку, і тато з Феліксом вивезли його за місто. Вони також залишили йому їжі, в чому не зізналися мамі. Офіційна версія про смерть щура була кривавою та брутальною.

— У нас іще є якась банка м’ясного рулету, люба? — тато перервав мовчання, що повисло над столом.

— Ти голодний? — зреагувала тітка. — Хочеш іще один бутерброд, Петрусю?

— Ні-ні, — швидко відповів тато. — Я наївся. Так просто питаю. Суто теоретично.

— Завтра повернуся раніше, — з почуттям провини мовила мама в черговий раз. — Допоможу тьоті приготувати обід.

— Вечерю, — поправила її Зенослава. — Обід їмо опівдні. Насправді ти не мусиш, сонечко. Якби ти турбувалася здоров’ям Люсі, то не ходила б на роботу. А я сама зроблю ці бутерброди.

— М’ясний рулет… — конспіраційно прошепотів тато.

— Пошукаю і підігрію, — мама зірвалася зі столу.

— Петрусю, не роби цього, — проричала тітка. — Консерви — нездорова їжа. Можу зробити ще бутербродів.

Мама повільно сіла на місце.

Фелікс узявся за другий гумовий бутерброд і почав вирішувати, чи щур у домі змусить тітку повернутися до Пшебжидлова.

— Цими машинами справді важко користуватися… — тато благально подивився на маму. — Бабуся знає, що до чого…

— Але я не хочу, аби Люся перепрацювалася, — обурилася тітка. — Лікар заборонив їй щось робити!

— Я мав на увазі… — тато прикусив губу, — коротке навчання…

Тітка подивилася на нього таким поглядом, що він замовк.

— Не турбуйся, Люсю, — вона поплескала бабусю по руці. — Поки я тут, тобі нічого не загрожує.

Бабуся швидко поклала в рот свої таблетки і проковтнула їх.

— Я могла б тобі розповісти, що для чого, — тихо запропонувала вона.

— На щастя, є звичайний ніж для нарізання хліба, — схоже, тітка на все мала відповідь. — Ти не мусиш навіть вставати.

У шафці знову щось заскреготало. Фелікс уявив собі великого товстого щура, який відчиняє дверцята, виходить і починає ганяти тітку по всьому будинку, а потім — по вулиці аж до вокзалу. Щури розумні, тож для впевненості він може ще й зачекати та перевірити, чи тітка сіла в потяг і поїхала.

Нарешті в шафці щось посунулося і загуркотіло об смітник. Тепер усі звернули на це увагу. Фелікс підвівся, обережно відчинив шафку і побачив велике волохате створіння, що витріщалося на нього. Хвилину він дивися на нього, після чого зітхнув:

— Вилазь звідти…

Цабан слухняно виліз із шафки, опустив голову і пішов у напрямку свого місця в холі. Коли побачив Макса, то прискорився і побіг на другий поверх. Макс зірвався за ним, але тітка посадила його на місце:

— Доїж, Максе. Пса потім помучиш. Ну, хіба що він швидше опиниться в буді надворі.

* * *

У понурому мовчанні вони дивилися вечірні новини, де знову згадувався Василіск, який цього разу нібито з’явився в підвалі якогось винного складу. Опис потвори настільки відрізнявся від попереднього, що це робило зв’язок маловірогідним.

Фелікс вирішував, подивитися фільм чи почитати книжку. З подивом він виявив, що нічний час, який запровадила тітка Зенослава, прийнятий усією родиною без суперечок. Він відмовився від самотньої боротьби, тож умився і вже збирався йти до себе, коли в холі зустрів маму. На ній була нічна сорочка, у руках вона тримала склянку води.

— Мамо, — прошепотів він, — коли вона поїде?

Мама зробила такий вираз обличчя, наче мала розказати йому щось дуже прикре, після чого прошепотіла:

— Чесно кажучи, ми з татом дійшли висновку, що краще, коли вона тут з нами.

— Ну що ти?! — здивувався Фелікс. — Чому всі так їй підкоряються?

Мама поклала йому руку на плече.

— Я не можу взяти відпустку, — промовила вона. — Тато теж. Ти в школі. А бабуся дуже хвора. Хтось повинен бути тут із нею постійно. Лікар заборонив їй робити будь-що, що вимагає зусиль. Я змусила її дати обіцянку, що вона не готуватиме й не прибиратиме. Тітка Зенослава тимчасово виконуватиме домашні обов’язки. Боюся, мусимо її терпіти найближчий тиждень. Потім у мене таки буде відпустка.

Фелікс скривився, але зрозумів, що це вже вирішено. Він поцілував маму на ніч, зазирнув до тата, який з навушниками у вухах длубався в якомусь приладі. Фелікс вирішив йому не заважати. Тихенько відчинив двері до кімнати бабусі, а там… Бабуся плакала. Фелікс ніколи не бачив, щоб вона плакала. Він стояв, наче вкопаний, і не знав, що сказати. Бабуся підійшла до нього, міцно обійняла і тремтячим голосом промовила:

— Не турбуйся, сонечко, все буде добре. Іди спати, любий.

Фелікс хотів розридатися, але подумав, що тоді бабусі буде ще важче. Він слабо усміхнувся, на тремтячих ногах пішов до свого підвалу і ліг на ліжко. Він думав про бабусю і про несправедливість, яка його спіткала з боку тітки. Важко зітхнув і погасив світло. Перед тим як заснути, він довго дивився на потужну фігуру Ґолема, що виднілася в темряві.

² Ставка Гітлера в часи Другої світової війни на території Польщі.

³ Еклектичний — такий, що поєднує зовсім різні елементи, суміш не пов’язаних між собою складників.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У вівторок першим уроком була англійська з пані Кристиною. Друзі стояли перед класом. Фелікс жалівся на життя.

— Замість демократії з’явилася диктатура, — понуро протягнув він. — Паштетна диктатура… Вийшло так, що всі на мене зляться за те, що я не забрав багаж. Атмосфера загалом напружена.

— У мене теж атмосфера розігрівається, — визнав Нет. — Не такий хардкор, як у тебе, але мама почала ті бабські розмови вагітних. Скаржиться, що вона слониха, що в неї ноги набрякають, хоча вони не набрякають, що вона не може зігнутися. Такий кошмар, родинне вогнище дає багато диму, а мало тепла.

— Ти просто ревнуєш до свого майбутнього брата чи сестри, — зауважила Ніка.

Нет уже хотів почати пояснювати, що це не заздрощі, а факти, але дзвоник оголосив початок уроку. Ледь вони сіли за парти, їхній погляд упав на дошку з помітним написом: «Тепер хочете грати». Цього разу він також мав кутасті літери.

Вони похмуро вдивлялися.

— Факт, — визнав Нет. — Тепер я хотів би зіграти, але тільки для того, щоб дізнатися, хто веде цю гру, і добряче йому наваляти.

— Хтось це написав уночі, — Фелікс похитав головою. — Не хвилюймося. Чувак хоче нам показати, що як не будемо виконувати його вказівок, то він нас покарає. Не дозволимо собою маніпулювати.

Вони відкрили зошити й отетеріли.

У трьох зошитах з англійської було написано три однакових повідомлення: «Перше завдання: збирання макулатури. Зберіть якомога більше».

— А щоб тебе! — Нет відсунув від себе зошит. — Він заліз у наші домівки? Усі три? У чому сенс? Яка макулатура? Тато наполягає на сортуванні сміття, це факт, але макулатуру ми не збираємо, тільки кидаємо її в контейнер для паперу. Я не хочу. Ненавиджу такі ігри.

— Як він це зробив? — запитала Ніка. — Учора цього не було. Знаю, бо дивилася. Сьогодні рано поклала зошит у торбу і лише зараз відкрила.

— Гадаю, — Фелікс потер підборіддя, — нам потрібно послати цього Похмурого Женця, зайнятися чимось позитивним і не реагувати на виклик.

— Ґолема ми зараз не можемо конструювати, — нагадав Нет.

— Я його і так не конструювала, — відповіла Ніка.

— Факт… — визнав Фелікс. — То, може, цей міжкласовий конкурс?

— Гм… — Нет замислився на хвилину. — А якщо це буде щось дурне? Тільки нарвемося.

— Приз — екскурсія, — нагадав Фелікс. — Може, багато заявок не буде.

— Знаючи Ромашку, він придумає шаховий турнір чи щось іще, — стенув плечима Нет. — Добре, спробуємо.

Їхню розмову перервав прихід вчительки.

* * *

Наступний урок мав бути в цьому ж класі, і більшість учнів навіть не виходили в коридор. Схоже, програш на виборах короля і королеви балу пішов Аурелії на користь. Вона зараз сиділа за однією партою з Люціяном, і їм коштувало неабияких зусиль, аби зосередитися на уроках, а не одне на одному. Клаудія сиділа в протилежному кутку класу, дбаючи про те, аби зберігати дистанцію з Геральдом. Друзі провели коротке опитування в класі з приводу участі у конкурсі. Окрім Віктора та Оскара, ніхто не виказав ентузіазму.

— З того, що я знаю, — озвався Ґілберт, — Ромашка любить багато обіцяти.

Перспектива екскурсії переважила, і врешті всі погодилися. Перелякався тільки Куба, який нарешті згадав, що він староста класу і саме йому треба нести заяву до секретаріату чи й до самого директора.

Аби не дати йому час передумати, Фелікс вирвав аркуш із зошита і написав на ньому кілька офіційних речень. Потім, аби уникнути подальших вагань, Ніка пішла разом зі старостою до секретаріату, і вони передали заяву пані Геленці.

Секретарка поглянула на них із невдоволенням з-під начесаного вибіленого волосся. Вона тримала руки піднятими з розчепіреними пальцями, а запах, що наповнював секретаріат, вказував на те, що вона тільки-но закінчила фарбувати нігті. Вона не була занадто худою, але полюбляла обтислі яскраві блузочки, що робили її дуже своєрідною.

— Покладіть на стіл, — вказала вона на стільницю. — Я зараз не можу ні до чого торкатися.

— Чи багато класів погодилося? — запитала Ніка.

— Тільки ви і другий «Б».

— А відомо, в чому полягає цей конкурс?

— Сьогодні отримаєте перше завдання, — обличчя секретарки свідчило про те, що їм уже час іти.

Задзвонив телефон. Пані Геленка дивилася то на телефон, то на руки. Нарешті двома пальцями вона взяла спіральний кабель, потягнула слухавку на стільницю і поклала на неї голову.

— Алло? — сказала вона у мікрофон. — Ні, пане, це не поховальне бюро. Навпаки, школа. Так… До побачення.

Вона випросталася і знову подивилася на свої долоні.

— Можете… покласти на місце? — усміхнулася вона до учнів.

Ніка поклала слухавку, після чого разом з Кубою вони попрощались і вийшли.

— Поховальне бюро… — буркнув Куба, коли вони вже були на сходах. — Краще було не погоджуватися.

* * *

Чекаючи на урок польської, Нет грав на телефоні. Фелікс заглядав йому через плече.

— Купи собі мобілку, — нарешті сказав Нет.

— Може, попрошу в тата його стару.

— У нових кращі ігри та більше функцій.

— Ти давно використовуєш цей телефон.

— Але це не значить, що я не хотів би нового, — Нет витягнув телефон і критично оглянув стерті кнопки. — Тато вважає, якщо хочеш мати новий, то повинен сам на нього заробити. І що? Мені відвозити возики в гіпермаркеті? Чи збирати макулатуру?

До класу ввійшла пані Йоля, з порога махаючи конвертом.

— Несподіванка! — заявила вона. — У мене перше завдання на конкурс.

Клас завмер в очікуванні.

— Перше завдання… — вона змовкла, створюючи інтригу.

— Не тримайте нас у напрузі, пані, — попросив Люціян.

Пані Йоля усміхнулася, розвернула аркуш і завагалася.

— «Збирання макулатури», — прочитала вона. — «Зберіть найбільше. Час до п’ятниці».

У залі запала тиша.

— Вляпалися… — буркнув Люціян.

— Могло бути й гірше, — додав Оскар. — Могло бути прибирання газону або полірування паркету.

Друзі перезирнулися.

— Він зробив нас, — нарешті промовив Нет. — Ми сподівалися на щось у стилі поїдання гамбургерів на час.

— Але зараз ми не можемо вже відступити… — додала Ніка. — Ми всіх умовили.

Фелікс тільки зітхнув.

Кілька осіб подивилися в їхній бік не дуже приязними поглядами.

— Ну а що?! — крикнув їм Нет. — Звідки ми мали знати? Я б теж хотів краще турнір з боулінгу.

— Не турбуйтеся, — лагідно промовила пані Йоля. — Напевно, наступне завдання буде кращим.

— Точно… — буркнув під ніс Нет. — Збір металобрухту.

* * *

Підходячи до дому, Фелікс крокував дедалі повільніше. Лише коли побачив червоний «Альфа Ромео», до нього повернулася надія, що ситуація зміниться на краще.

— Поїхала? — з надією в голосі запитав він, коли зайшов у будинок і впевнився, що в ньому тільки мама.

— Пішла з бабусею на прогулянку, — відповіла мама. — Використаю цю нагоду і приготую обід.

Обличчя Фелікса витягнулося.

— Я допоможу тобі, — сказав він. — Тільки руки помию.

— Я сама, — заспокоїла його мама.

— Ти ж не вмієш готувати…

— Це не так і важко, — мама присіла біля холодильника і роздивлялася вміст полиць. — Усі нормальні мами це роблять. Я просто перевіряю наявність ресурсів.

— Мамо… Ти навіть до готування берешся, як економіст.

— Хоча б раз на якийсь час хочу відчути себе господинею. Я впораюся.

— Ти взяла відпустку?

— Відпустку? — здивувалася вона. — Я могла б одразу шукати нову роботу. Раніше пішла, але з телефоном та мейлом.

Дійсно, ноутбук стояв відкритим на кухонному столі, а поруч лежав телефон.

— Я трохи вмію готувати… — зауважив Фелікс.

— Іди, іди. Не переймайся обідом, — мама обережно виштовхнула Фелікса з кухні.

Він спустився до підвалу і поклав рюкзак на стіл. Подивився на Ґолема, який стояв у тій самій позі. Подальша праця над роботом вимагала допомоги Нета, а точніше, росту і тестування чергових частин програми управління. Він перевів погляд на купу невикористаних частин і демонтованих з попередньої моделі Ґолема електричних приводів.

Так чи інакше, Ґолем мусив почекати.

Він згадав про проєкт, над яким давно розмірковував. Фелікс хотів зробити крісло для роботи за комп’ютером, але не якесь там звичайне, а таке, яке мало б електричне керування, змінну форму спинки, лампу для читання, сховок для дрібничок і маленький столик для миски з чипсами. Він навіть планував холодильничок для напоїв, але вирішив, що це вже занадто.

Він відкрив свій зошит із проєктами і знайшов ескізи, яким було майже півтора року. Хвилину проаналізував малюнки, оцінив кількість сталевих конструкцій і зрозумів, що цього вистачить.

Хлопець встановив відповідний шліфувальний диск і поклав першу трубу в лещата. Відміряв, намалював риску і ввімкнув прилад. Пролунав гучний вереск. У момент, коли диск торкнувся труби, почулося пронизливе вищання і сотні іскор освітлили підвал золотим блиском. Те саме він зробив з наступними трубками.

Тривало це дві секунди, і непотрібний шматок металу впав на підлогу. Фелікс підняв голову і побачив у дверях маму. Вона махала рукою перед обличчям, розганяючи сморід розігрітого металу.

Він вимкнув прилад і промовив:

— Зачини двері, інакше дим розвіється по всьому будинку.

— Я стукала, але в цьому шумі ти не чув, — мама зачинила двері, зійшла сходами і роззирнулася.

Фелікс не пам’ятав, щоб мама коли-небудь заглядала до його підвалу. Зараз у неї був дивний вираз обличчя, наче вона відкрила для себе ту частину будинку, що належить до іншого світу. Вона дивилася на застиглого у напівсхиленій позі Ґолема.

— Чудова скульптура, — сказала вона. — Сам зробив?

— Це Ґолем. Ми його з Нетом зробили. Це… не скульптура. Це робот.

Мама кивнула, але Фелікс був упевнений, що вона навіть не допускала думки, що її син у змозі сконструювати робота такого розміру.

— У тебе є молоток? — запитала вона.

— Який саме? У мене їх кілька, — Фелікс підійшов до полиці, на якій лежали інструменти.

— Такий… — мама вказала руками розмір. — Такий середній.

Фелікс витягнув молоток і подав мамі. Вона хвилину зважувала його в руках, після чого кивнула.

— Добре, — задоволено сказала вона.

— Для чого тобі молоток?

— Сюрприз.

Вона розвернулась і піднялася сходами. За мить нагорі пролунали удари.

Фелікс розрізав ще кілька трубок і відключив машину, аби охолола. Коли електрична витяжка очистила повітря від диму, він повернувся до праці, але його дуже інтригували звуки, що лунали з кухні. Він відклав інструменти й піднявся на перший поверх. У кухні мама колотила молотком по пласкому шматку м’яса.

— Ти робиш відбивну? — зі сміхом запитав він. — Не бий його більше. Він уже неживий.

Мама усміхнулася йому з легким збентеженням.

— У рецепті написано добре його відбити, — відповіла вона.

Фелікс потягнувся до однієї з шухляд і витягнув кухонний відбивний молоток.

— Цим буде зручніше. Бабуся ще накривала м’ясо целофаном, аби краще відбивалося.

— Схоже, ти маєш рацію… — вона взяла новий молоток і підштовхнула сина до виходу з кухні. — Не заважай мені. Я хочу зробити це сама. Поки бабуся не повернулася з прогулянки.

Фелікс повернувся в підвал. Через двадцять хвилин різання, шліфування та свердління його перервав гучний голос:

— Вимкни це!

Фелікс вимкнув шліфувальну машину й подивився нагору. Зенослава стояла в прочинених дверях.

— Неввічливий хлопчисько! — заволала вона настільки голосно, аби всі в будинку почули. — Припини цей шум! Тебе не турбує здоров’я твоєї бабусі? Їй точно не допомагають ці звуки. Думай хоча б часом про інших.

Він не встиг відповісти, як тітка пішла, хряснувши дверима.

Фелікс стиснув кулаки. Він був упевнений, що Зенослава не турбується про здоров’я бабусі. Її хвилює тільки те, аби бабуся думала, що це Фелікса не турбує її здоров’я. А точніше, що нікого це не турбує, окрім самої Зенослави.

«Я міг би взяти звільнення у школі, — подумав він. — Допомагав би бабусі. Готував би обід».

Він подивився на двері. Фелікс був готовий піти туди і сказати тітці, аби вона забиралася з їхнього дому і більше тут не з’являлася. Але знав, що нічого не зробить. Він повернувся і подивися на приготовані деталі крісла. Навіть конструювати вже не міг. він сів на диван і почав робити те, що ще було дозволено у цьому домі. Розмірковувати.

За кілька хвилин мама радісно повідомила, що обід готовий.

Фелікс відчув, що саме час. Він піднявся і побіг сходами. Почув ще, як тітка виправляє маму:

— Вечеря, а не обід.

У залі він майже зіткнувся з татом, який саме повернувся з роботи. Вони привіталися, обмінялися зрозумілими поглядами: «Ще тут?» — «На жаль, так».

Тато зняв куртку, вимив руки, і всі разом сіли за стіл.

— Свиняча відбивна і пюре з картоплі в мундирі, — повідомила мама, розставляючи тарілки.

— В мундирі? — перелякалася тітка. — Або в мундирі, або пюре!

Усі подивилися на свої тарілки. Дійсно, пюре мало дивний вигляд, наче в нього додали… картопляне лушпиння.

— А що це таке зелене? — запитав Макс.

— Салат, — люб’язно пояснила мама.

— Я цього не хочу.

Повільно почали їсти. Відбивна була не особливо смачна, але Фелікс їв у житті й гірші речі. Зенослава хвилину жувала, після чого демонстративно виплюнула на тарілку.

— Ти хочеш отруїти Люсю? — зі страхом запитала вона. — На чому ти смажила?

— На тарілці… — здивовано відповіла мама. — У мікрохвильовій пічці.

— Ісусе! — Зенослава заламала руки. — Це згодиться тільки для собаки. Зроблю бутерброди з паштетом.

— Ні! — вирвалось у Фелікса.

Тітка не звернула уваги. Піднялась і почала демонстративно збирати тарілки. На неї не справило враження навіть те, що тато без нарікань з’їв половину відбивної. Безцеремонно вона забрала в нього їжу і викинула в собачу миску все з тарілок.

Спочатку мама була розлючена, але вираз її обличчя швидко змінився, і зараз їй було просто прикро. Феліксу стало дуже сумно, бо це був перший обід у житті, який мама власноруч приготувала для нього. Вона завжди була дуже зайнята, а на кухні цілими днями крутилася бабуся. А зараз ця потвора з Пшебжидлова зіпсувала таку виняткову мить.

Ніхто не запротестував, коли за дві хвилини на столі з’явилася тарілка з бутербродами.

Після обіду, який тітка називала вечерею, за її явним побажанням (а точніше, наказом) вони перешли у вітальню дивитися новини. Як і попереднього дня, тітка коментувала кожну новину, навіть якщо не знала, про що йдеться.

Одна з новин стосувалася низьких пенсій. Показали стареньку, яка платила за хліб і молоко дрібними монетами, які висипала зі старезного гаманця.

— Вони повинні надрукувати більше грошей, — заявила тітка. — Надрукувати й роздати людям. Це б вирішило всі проблеми.

— Друк грошей — погана ідея, — як працівниця банку, мама мала багато фінансової інформації. — Це тільки збільшить інфляцію. Гроші втратять цінність.

— Я знаю, що кажу. Такі старі люди, як Люся, могли б побачити перед смертю світ.

— Перед смертю? — запитав Фелікс.

Бабуся здригнулась і промовила:

— Я піду вже спати.

Фелікс зірвався, аби їй допомогти, але Зенослава поклала йому важку долоню на плече і посадила на місце.

— Я допоможу тобі, — сказала вона бабусі і з перебільшеною турботою взяла її під руку. — Неввічливий хлопчисько! — вилаяла вона Фелікса. — Чому ти згадуєш при Люсі про смерть? Ти ж знаєш, що вона хвора. У тебе немає серця!

— Але ж… — Фелікс не знав, що й відповісти.

— Краще сиди тихо і не відправляй Люсю до домовини.

Бабуся хотіла щось сказати, але тітка рішуче потягла її в напрямку кімнати.

— Добраніч, — прошепотіла мама.

— Але ж це вона перша сказала про смерть… — Фелікс хотів провалитися крізь землю.

Мама промовчала. Тато подивився на неї і мовив:

— Нам потрібно поговорити.

— Завтра на роботу, — відповіла мама. — Спробую владнати всі справи і взяти цю відпустку.

— Ніхто з нас цього довго не витримає.

— Знаю, любий, — мама поклала йому руку на коліно. — Завтра зустрінемось у якійсь кав’ярні і…

Довше їм не вдалося поговорити, бо тітка швидко повернулася. Наче не хотіла, аби інші залишалися самі, без її контролю. Вона сіла на своє місце, подивилася на всіх зверхньо і витріщилася в телевізор.

— Майже годину не курсувало варшавське метро. На станції «Політехніка» кілька пасажирів, які очікували на приїзд потяга, зчинили тривогу. Вони побачили дивне створіння в глибині тунелю. Відділ спеціальної поліції прочесав тунель, але не виявив ані сліду таємничої істоти. З сімнадцятої години рух потягів відновили.

— Людям нема що робити, тільки вигадувати дурниці, аби привернути до себе увагу, — прокоментувала тітка.

— Це може бути рекламна кампанія, — кинув тато. — Якийсь тизер[4].

— Рекламним агенціям бракує ідей, — погодилася мама. — Але це було б занадто.

— Може, це була навчальна антитерористична тривога.

— Я ж сказала, що люди для сенсації це роблять, — відрізала Зенослава, наголошуючи: якщо вона сказала, то так і є.

Тітка не втрималася навіть від коментаря до прогнозу погоди, наче вважала, що дощові хмари над Польщею — це результат якоїсь усесвітньої змови.

У Фелікса склалося враження, що тітка змусила всіх дивитися новини тільки для того, аби мати змогу їх коментувати. Але він не міг зрозуміти, чому батьки погоджуються на цей домашній терор. Домовленість поговорити в кав’ярні означає, що будинок став ворожою територією.

* * *

Наступного дня майже всі принесли невеличкі пакунки газет чи іншу незначну кількість макулатури. У підвалі, в коморі недалеко від роздягальні, шкільна прибиральниця пані Пумпернікель зі злістю важила чергову пачку макулатури і вписувала в зошит результати.

Як виявилося на початку уроку польської, другий «А» зібрав дванадцять кілограмів макулатури, а другий «Б» — п’ятнадцять з половиною. Ця перша поразка була не надто болючою, та все одно прикрою. Але ідею Ґілберта віддати на макулатуру шкільні зошити одноголосно відхилили.

— Ви гадаєте, що Пумпернікель здогадається, якщо здамо на макулатуру книжки з бібліотеки? — голосно запитав Нет.

— Ти серйозно? — Ніка знервовано дивилася на нього.

— Ні, ну що ти! За кого ти мене маєш? Знаю, що Буква добре їх пильнує.

Клас захихотів. Ніка похитала головою, хоч і розуміла, що це був жарт. Пані Йоля теж усміхнулася, але про всяк випадок сказала:

— Сьогодні виявилося, що правилами конкурсу передбачено штрафні бали. Другий «Б» дістав три штрафні бали після того, як Вінцент притягнув до школи газетну розкладку з сьогоднішньою «Сенсаційною хронікою».

— А де висять ці правила? — запитав Оскар.

— Боюся, — вчителька усміхнулася, — що з внутрішнього боку дверей шафи директора. Або в іншому подібному місці.

— А я гадаю, — озвався Оскар, — що він їх вигадує на ходу.

— А на екскурсію поїде клас, у якому менше учнів, — додав Ґілберт. — Щоб дешевше.

— Газети — це непогана ідея, — втрутився в розмову Віктор, який прислухався з самого початку.

— Другий «Б» втратив на газетах три бали, — нагадав Нет. — Навіть не знаю, багато це чи мало…

— Я тут подумав про повернення, — пояснив Віктор. — Наприкінці кожного дня більшу частину накладу забирають із кіосків…

— Кожного дня? Це безглуздя. Тоді для чого стільки друкують?

— Щоб не замало. Краще оплатити більший тираж, ніж комусь не вистачить. Крім цього, вони можуть похвалитися високим накладом.

— І кожного дня кілька пачок повертають до редакції? — з недовірою запитав Нет.

— Пачок? — Віктор подивися на нього. — Повертають кілька вантажівок із непроданими газетами.

— І що з ними роблять? — запитав обережно Фелікс. — Віддають на макулатуру?

Віктор кивнув.

— Поговорю з татом, — пообіцяв він. — А він поговорить із головним. Якщо головний довідається, що це для школи, то погодиться, аби одна вантажівка завезла газети до нас.

— Це вирішить справу, — потер руки Нет. — Цікаво, а куди екскурсія? Гадаєте, вона буде на цілий тиждень?

* * *

Повернувшись додому з бажанням зайнятися будь-чим, аби не потрапляти тітці на очі, Фелікс почав шукати непотрібні газети, які утворювали в різних місцях величезні стоси, що швидко росли. Крім того, він знайшов Цабана, який сховався між пальтами в гардеробі батьків. Йому стало шкода собаку, бо він усвідомив, що пес цілий день проводив сам на сам із тіткою та паскудним Максом. Тож хлопець вирішив завтра зранку замкнути пса у своєму підвалі.

* * *

Несміливе сонце цідило слабкі промені крізь туманне небо. Вологий після нічного дощику тротуар не міг вирішити, сохнути чи продовжувати мочити взуття перехожих.

Перед школою з піднятими комірами стояли Фелікс і Віктор. Вони пильнували, аби макулатура другого «А» не попала до рук конкурентів. Поруч із тієї ж причини стояло двоє хлопців з другого «Б»: відповідальний за акцію Вінцент — високий, міцної статури блондин — та Антек, який очікував на його інструкції.

Представники класів-конкурентів недовірливо спостерігали за черговими надходженнями. Перемогу в першому завданні конкурсу мали оголосити за пів години.

Затріщала рація. Фелікс підніс прилад так, аби почув Віктор.

— Це Черв. У них уже сімдесят вісім кілограмів, — пролунав голос Нета. — Ми маємо шістдесят три.

— Це Трилобіт. Ок. Прийнято, — відповів Фелікс. — Доповіси, як зміниться ситуація.

— Ааа… Доповісти?

— Ну, так говорять…

— Мені більше подобається «інформувати».

— Гаразд… Інформуй, якщо ситуація зміниться.

До школи під’їхало таксі. Краще сказати «підповзло» — воно було настільки завантажене, що майже шкрябало заднім бампером асфальт. З нього вийшла Мариля, дівчина з другого «Б» з рудим хвилястим волоссям. Вона поправила короткий плащ і подивилася зі злістю на Вінцента.

— Дякую, хлопці, — промовила вона. — Чувак усю дорогу скаржився, що в нього зіпсується якась диска чи навіска. У мене голова розривається від цього ниття. Більше мене не втягнете.

Вона побігла до школи. Водій вийшов, подивився на Вінцента й Антека, після чого заявив:

— Перевезення цієї макулатури коштувало в десять разів більше, ніж її вартість.

— Іноді потрібно жертвувати в ім’я ідеалів, — Вінцент подав йому дві банкноти.

Водій обійшов автівку і зазирнув під кузов.

— Той, хто вантажив, казав, що буде не більш як п’ятдесят кілограмів. А тут точно більше.

— П’ятдесят три максимум, — заспокоїв його Вінцент.

— Не знаю… Якщо зіпсували мені підвіску…

Вони миттю витягли пачки на тротуар.

— Риба до Акваріуму, — промовив до своєї рації Вінцент. — Великий вантаж, потрібна допомога.

— Прийняв, Рибо. Відправляю людей.

Вінцент і Антек подивилися на Фелікса й Віктора з в’їдливими посмішками. Фелікс намагався не дивитися в їхній бік. Замість цього він поглядав то на годинник, то на стоянку. Суперники з допомогою друзів почали тріумфально заносити пачки в школу.

Поскрипуючи, таксі від’їхало. За хвилину щось тріснуло, й одне з задніх коліс відірвалося. Таксі, сиплючи іскрами, зупинилося, сильно нахилившись.

— Упс… — Вінцент закинув останню пачку на плече, аби закрити обличчя, і швидким кроком зайшов у школу.

У школу зайшов і Геральд. Він махнув Феліксу та Віктору рукою. Вони кивнули йому, але нічого більшого не могли зробити, бо Геральд не приніс із собою навіть обгортку від цукерки.

— Ми програли, — підсумував Віктор.

Навіть Клаудія принесла символічну пачку, хоча Фелікс був певен, що вдома в неї більше, вона просто не хотіла це тягнути. Клеменс і Целіна, сміючись і згинаючись під вагою, тягнули чотири пачки. Куба приніс три, найбільша стирчала з розкритого рюкзака. Горацій долучився до Фелікса і Віктора з середньою пачкою, рівно такою, аби ніхто не звернув на нього уваги.

— Трилобіте, відгукнися, це Черв, — пролунало з рації Фелікса. — Як чути? Прийом.

— Досить цих кодів! Вони зважили вже ті пачки з таксі?

— Вони привезли майже 300 кілограмів. Ми програли.

— Ще немає кількох учнів… — відповів без певності Фелікс.

— Геральд нічого не приніс.

— Ти теж нічого не приніс.

— У мене все в електронній версії. Удома папір тільки в рулонах.

З боку парку підійшов Фабіан, худий хлопець із другого «Б». У нього в руках був невеличкий стос газет.

— Хай! — промовив він із флегматичним виглядом. — Тут не було Вінцента?

— Був, — похмуро відповів Фелікс. — Зіпсував таксі й пішов.

Фабіан зітхнув.

— Не хочу спускатись у підвал, — він байдуже кинув пачку на тротуар і повільним кроком зайшов у школу.

— Ото ледар, — прокоментував Віктор.

Він з надією подивився на автобус, який саме під’їхав на зупинку. З середніх дверей вискочила Зося. Вона тягнула коробку, не набагато легшу за себе.

— Зараз повернуся, — Фелікс віддав рацію Віктору і побіг, аби допомогти дівчині.

— Рятуєш честь класу, — промовив він, забираючи в неї папір. Важив той понад двадцять кілограмів.

Зося з вдячністю подивилася на нього.

— Хто виграє? — запитала вона тихо.

— На жаль, вони. І з великою перевагою.

Вони пройшли повз водія, який лаявся біля зламаної автівки. Фелікс заніс обидва стоси до підвалу й повернувся на зупинку біля школи. Він розправив плечі.

— Зараз програємо двісті вісімдесят кілограмів, — оголосив він.

Віктор поглянув на список і сказав:

— Люціян, Аурелія і Ламберт мають принести кожен по дев’яносто п’ять кілограмів, щоб ми виграли…

Знову затріщала рація.

— Феліксе, ота маленька пачка, яку ти приніс, підписана «2-Б»…

— Фабіан не хотів спускатись у підвал. Тут зараз нікого немає. То, може?..

— Ні. Граємо чесно.

— Ок, ок. Знаєш, що Куба приніс лотерейні квитки за останні двадцять років?

— Більше важили б банкноти, якими його старий за це заплатив.

У цей момент із-за рогу вийшли Люціян та Аурелія. Хлопець тягнув возик, який використовують старенькі, аби возити торби з покупками. Він був заповнений перев’язаними шнурком газетами і розгойдувався на кожній нерівності тротуару. Аурелія постійно притримувала стоси, що намагалися впасти. Її обличчя свідчило про те, що вона зовсім не задоволена таким заняттям.

— Може, кілограмів п’ятдесят, — оцінив на око Фелікс. — І то на двох.

— На Ламберта я б не розраховував, — додав Віктор. — Імовірно, він принесе вчорашню газету.

Він підійшов до новоприбулих, аби допомогти віднести стоси до підвалу. Фелікс провів їх поглядом. Коли він озирнувся, то побачив Анку з другого «Б», яка тягла величезну пачку.

— Допоможу, — запропонував він, підбігаючи до неї.

— Відштовхнеш і забереш макулатуру? — вигукнула вона. — Ще чого!

Вона відійшла, пригинаючись під вагою.

— Просто доктор Джекіл і містер Гайд, — буркнув під ніс Фелікс. — Не щастить із жінками.

— Вау… — пролунало з рації. — Целіна принесла «Playboy» за останні десять років. Цікаво, чи запитала в батька?

Коли Віктор повернувся з підвалу, з’явився і Ламберт. Не схоже було, аби він щось ніс, але все ж вони з хибною надією виглядали, що він якимсь магічним чином притягне з собою стос макулатури вагою у двісті п’ятдесят кілограмів. Але він прийшов без жодної газети, кинувши їм тільки «хай».

— Ну то ми програли, — похмуро оцінив Віктор.

У першу хвилину він не звернув уваги на вантажівку з причепом, яка насилу повернула на маленькому перехресті. Лише коли великий сірий брезент затулив пів світу, а двигун замовк, Фелікс і Віктор відчули, як їхні серця почали швидше калатати. Водій вийшов з кабіни, підійшов до них і запитав:

— Віктор Ґубала?

Віктор кивнув і підписав підсунутий документ, а водій почав розв’язувати брезент.

Фелікс підняв рацію і промовив спокійним голосом.

— Черв, твоя місія закінчена. Виходь на поверхню.

Нет через кілька секунд вискочив у двері й завмер від здивування.

— Ціла вантажівка вчорашніх газет тільки для нас?! — він підняв руки до неба. — Я відчуваю ейфорію!

Зі школи вибігла Ніка і також здивовано завмерла.

— Краще буде, якщо пані Пумпернікель вийде з вагами зі школи, — промовила вона.

— Гаразд… — Нет стрибнув у кузов і схопив першу пачку. — Я подаю, а ви укладаєте…

За мить його ентузіазм охолов. Він випростався й подивився на стоси газет, що зникали в мороці. Фелікс пошкрябав потилицю.

— Ми будемо це витягати тиждень, — промовив він. — А потім не зможемо зайти в школу і навіть пройти тротуаром.

— Але здобудемо таку перевагу в балах, — відповів Нет, — що інші завдання стануть формальністю.

— Не хотів би заважати, — озвався водій, — але за годину маю бути на Празі[5].

— Спершу занесемо в школу триста кілограмів, — вирішив Фелікс. — Потім подумаємо, що з рештою.

Нет почав подавати Феліксу й Віктору пачки. Ніка побігла до школи по інших хлопців.

— Якщо хочете поради, — люб’язно втрутився водій, спостерігаючи за їхніми зусиллями, — то можу підтвердити отримання вами цієї макулатури. А потім відвезу її до пункту прийому.

— Я щойно підписав, що отримав… — зауважив Віктор.

Водій усміхнувся і витягнув з другої кишені квитанцію.

— Підпиши отут, — він вказав на місце в документі. — Гроші від макулатури надійдуть на рахунок школи.

За три хвилини до закінчення конкурсного завдання учні з обох класів зібралися біля комори. Розлючена пані Пумпернікель досі підраховувала результати, постійно помиляючись. Нарешті з’явилася пані Геленка й отримала від неї список. За допомогою калькулятора вона додала стовпчики й оголосила:

— Другий «А» — сто тридцять чотири кілограми, другий «Б» — чотириста двадцять кілограмів.

— Ще оце! — Віктор замахав квитанцією.

— Але це не важить двісті сімдесят вісім кілограм, — задоволено усміхнувся Антек.

— Цей папірець важить десь… — Віктор схилився над документом, — вісімнадцять тонн. Без трьохсот кілограмів.

Пані Геленка взяла в нього документ і швидко подивилася. Вона кивнула головою, дописала й оголосила звичайним тоном:

— Другий «А» — сімнадцять тон і вісімсот тридцять чотири кілограми. Десять балів для другого «А».

— Тільки десять? — здивувався Нет. — Виходить по одному балу на кожні чотири тонни.

— Бали за більше зібраної макулатури, — знуджено пояснила секретарка. — А не за те, наскільки більше.

— Вистачило б і на один грам більше?

— Звісно ж, — пані Геленка не мала бажання давати дальші пояснення, тож просто пішла.

— Нам було б легше, — буркнув Нет, після чого голосніше додав: — …якби ми знали правила!

* * *

На великій перерві друзі дісталися до штаб-квартири, аби спокійно насолодитися перемогою. Щойно вони всілись у глибокі крісла, телефон Нета запікав, повідомляючи, що надійшла есемеска. Хлопець подивився на екран і зблід. Мовчки показав есемеску друзям. На екрані було повідомлення: «Нам чимдалі краще працювати разом».

— Похмурий Жнець знає мій номер телефону, — заявив Нет таким тоном, наче це мав бути страшний жарт. — Пан Смерть знає мій номер телефону, — повторив він.

— Це не пан Смерть, а хтось переодягнений, — заспокоїв Фелікс. — Цікаво, для чого йому потрібна вся ця макулатура?

— Ні для чого, — Ніка подивилася на парк крізь брудне віконце. — Він тільки хотів показати: ми робимо те, що він захоче.

— Це було випадково, — рішучим голосом заявив Нет. — Ми не знали, що таким буде завдання Ромашки. Нічого більше не будемо робити.

— Я б не була настільки впевнена…

— З якого номера відправлено повідомлення?

— З безкоштовного пункту SMS.

— Тобто? — Ніка дивилася на нього з очікуванням.

— Через інтернет. Немає способу перевірити, хто його відправив.

Вони підскочили, бо прийшло ще одне SMS. Нет ледь не випустив телефон з рук. Повільно він нахилився над екраном, наче боявся, що телефон зараз вибухне. Прочитав: «Завтра, 15: 30, 52°13’47,18”N, 21°01’00,74”E. Приберіть дорожній знак «Головна дорога» зі східного боку перехрестя».

Нет поклав телефон на стіл.

— Що означають ті цифри? — запитала Ніка. — Схоже на якийсь код.

— Це географічні координати, — буркнув Фелікс. — Приблизно десь у Варшаві, але я не впевнений.

Він потягнувся до рюкзака по GPS, але Нет схопив його за руку.

— На це ми можемо забити, — сказав начебто спокійним тоном. — Ромашка не дасть нам такого завдання.

— Знімання дорожніх знаків — це злочин, — погодилася Ніка.

— Ми не знаємо, з ким маємо справу, — Фелікс був не переконаний.

Ніка подивилася на нього.

— Розкажи нам ще раз про Похмурого Женця, — попросила вона.

Фелікс хвилину розмірковував, пригадуючи, що сталося два дні тому.

— Його зріст був метрів дав, враховуючи капелюх, — нарешті промовив він. — Дуже худі пальці. Було схоже, наче під рукавичками в нього самі кістки.

Нет здригнувся.

— А обличчя? — обережно запитав він. — Ти бачив щось під каптуром?

Фелікс похитав головою.

— Але чи це не дивно, що його ніхто не запам’ятав? — зауважила Ніка. — Двометровий чувак із косою, в каптурі… навіть на балу-маскараді він мав би впадати в очі.

— Я міркував над цим, — Фелікс зробив коротку паузу. — І ні до чого не додумався.

Нет зітхнув, упав на крісло і втупився в стелю.

— Він ще одне завдання нам придумав?! — розізлився він. — Ми тільки-но закінчили попереднє. Нічого не робитиму.

Фелікс і Ніка прослідкували за його поглядом — до дерев’яної балки даху був прикріплений чорний конверт. Фелікс підвівся, став на хиткий стіл і уважно оглянув конверт.

 — Він висить тут десь тиждень, — оцінив він. — Папір устиг зігнутись, і на ньому є трохи пилу.

— Ну, як ти вже там, — неохоче промовив Нет, — то знімай його.

Фелікс витягнув кнопку і з конвертом у руках сів у крісло. Зітхнув і відкрив його.

— Ми все одно б зробили це, — стенув він плечима.

Усередині були три картонні карти, трохи більші від гральних. На зворотному боці була складна графіка із зображенням смерті, а на лицевому — імена трьох друзів.

— Якісь ідентифікатори? — Ніка невпевнено двома пальцями взяла «свою» картку і прочитала: — «Відвага — сім, кмітливість — чотири, мужність — п’ять, спритність — сім»…

— Це не ідентифікатори, — похмуро промовив Нет. — Це карти-персонажі, — Ніка питально подивилася на нього, тож він пояснив: — Такі, як в іграх. Настільних, деяких комп’ютерних, в RPG…

— RPG? — запитала Ніка. — Поясни полюдськи.

— RPG — це англійською Role Playing Games. Сидять кілька гравців за столом і домовляються, що, наприклад, один — лучник, другий — розвідник, третій — силач, і так далі. І в команди є місія, яку вони повинні виконати. Здобути скарб чи ще щось.

— Нічого не розумію…

— Я теж не дуже, — зізнався Фелікс.

— Ця гра відбувається в уяві гравців, — пояснював далі Нет. — Є правила, іноді писані, іноді ні. Є майстер гри, який водночас і суддя. Якщо команда на якомусь етапі має здобути те, що сховане у важкодоступному місці, то відправляють того, хто більш спритний. Той, хто може, наприклад, забратися по стіні…

 — А звідки відомо, що йому це вдасться? — запитав Фелікс.

— Аби забратися на стіну, гравець мусить здобути, наприклад, десять пунктів. Оскільки в нього спритність сім, то на кубиках має випасти щонайменше три. Це значить, що йому вдалося. Якщо випаде два, то ні.

— І він втрачає бали здоров’я? — додумався Фелікс.

Нет кивнув, покрутив у пальцях свою картку і промовив:

— Цей чувак вважає, що ми повинні зіграти у LARP…

— А що це? — запитала Ніка.

— LARP — це щось схоже на RPG, але треба лазити по кімнаті, будинку чи кущах. Гравці вдають, що щось роблять, не лише говорять.

— Ця наша гра має бути ще більш правдоподібною від LARP, — зауважила Ніка. — Є для цього якась назва?

— Так. Реальність.

* * *

Фелікс відчинив вхідні двері й перелякано відступив на крок. У його бік бігло щось світло-бежеве, дорогою гублячи хутро. Між вищирених великих зубів звисав рожевий язик, з якого стікала слина. Лише за мить хлопець упізнав Цабана. Пес привітався з хазяїном і втік у сад. Цього разу він тікав не від Макса. Фелікс підняв погляд і зрозумів причину собачої паніки. Через хол з металевим гуркотом гострих лез, що терлися одне об одне, проїхав плаский гусеничний транспорт розміром з пилосос. З підлоги піднімалася хмара бежевого хутра і повільно опускалася, створюючи заноси в кутках. Фелікс спостерігав за цим явищем, не маючи уявлення, на що саме дивиться. Він не мав навіть поняття, звідки могло тут взятися стільки бежевого сміття. Одне було точно: транспорт, який за мить зник у дверях кухні, є самохідною газонокосаркою і не повинен бути в будинку…

— Вимкни цей жах! — пролунав істеричний крик тітки.

Фелікс зазирнув на кухню, і його очі збільшилися. Тітка стояла на столі, навколо якого кружляла косарка і бігав Макс. Було незрозуміло, чи малий ганяє машину, чи навпаки.

Фелікс підійшов до косарки і вимкнув її, натиснувши на велику червону кнопку на корпусі. Металевий гуркіт затих.

— Як ви можете тримати такі речі в домі, де перебуває Макс?! — кричала тітка.

Фелікс допоміг їй спуститися на підлогу.

— Це газонокосарка, — пояснив він. — Вона стоїть у сараї за домом. Не знаю, як вона опинилася тут.

— Вона переслідувала мого онука!

— Хтось її ввімкнув, — Фелікс подивився на Макса, — і залишив відчиненими двері в сад.

— Вона сама ввімкнулася! Цей ваш металобрухт треба викинути!

Фелікс роззирнувся по кухні. Тут теж було багато бежевого хутра. Щось воно йому нагадувало…

— Знаю! — вигукнула тітка. — Це пес його ввімкнув. Собака постійно дражнить Макса. Коли ви нарешті побудуєте йому буду? Місце пса у дворі. Або в притулку!

У дверях кімнати стояла заспана бабуся Люся. Вона роззирнулася по кухні й позіхнула.

— Ну бачиш! — Зенослава вказала на Фелікса. — Ти тільки подивись! Наробив тут галасу і розбудив Люсю.

— Я чула тільки твій голос, — бабуся твердо подивилася на Зенославу.

— Бо я… нервувала. Не могла дивитися, як онук ставиться до своєї бабусі.

— Як ставиться? — запитав Фелікс.

— Вона спала, а ти її розбудив, — пояснила тітка і до того, як хтось устиг відповісти, продовжила: — Я зроблю тобі, Люсю, бутерброди з паштетом. Ти, напевно, голодна.

— Паштетний жах… — буркнув Фелікс під ніс, коли Зенослава вийшла з кухні.

Він поцілував бабусю і знову подивився на підлогу. Цей бежевий колір щось йому нагадував, що він бачив кожного дня і точно знав. Раптом він зрозумів. Хлопець став серйозним і побіг у вітальню, сподіваючись, що помилився. На жаль! Він зупинився на порозі з явним отетерінням. Велика пухнаста бараняча шкура, яку так любила мама, більше не була великою пухнастою баранячою шкурою. Це була велика поголена бараняча шкура. Вона лежала на підлозі перед каміном і навіть не могла вдавати килим. До того ж, на ній були зелені смуги від трави.

Косарка була роботом татової конструкції, що називався Добот, скорочено від «домашній робот». Він мав змінні насадки, і функція косіння була однією з можливих. Добот міг слугувати і для роботи всередині будинку. Наприклад, як пилосос чи вогнегасник. На практиці чищення його від решток трави потребувало стільки часу, що простіше було використовувати звичайний пилосос. Утім зараз Добот вичистився сам — об підлогу і хутро.

Фелікс відкрив сховок і відшукав відповідну насадку. Замінив систему лез і ввімкнув. Цього разу Добот працював тихіше, але тітка все одно його почула.

— Ти знову це робиш, неввічливий хлопчисько! — закричала вона.

— Це пилосос! — відповів Фелікс. — Я прибираю тут.

— Ти вже виріши: пилосос чи косарка?!

— Це залежить від…

— Ну ні! — тітка вперла руки в боки і грізно подивилася на нього. — Ти ще й брехун!

Бабуся знову вийшла зі своєї кімнати.

— Брехун, — тітка вказала на Фелікса. — Не знаю, як ти можеш витримувати з таким хлопчиськом в одному домі.

Вона стиснула вуста і дивилася на Добота, який самостійно залазив у закутки й усував сліди своєї попередньої діяльності.

— Це і косарка, і пилосос, — бабуся стала біля Фелікса. — Дуже корисний прилад.

Тітка хвилину вагалася.

— Якщо хтось постійно бреше, — заявила вона, — то вже не знаєш, коли раптом він говорить правду. І ще таким тоном!

— Яким тоном? — здивовано запитав Фелікс.

— Ти добре знаєш яким! Ходімо, Люсю, з’їси бутерброд і, може, забудеш проблеми з родиною.

— Я не голодна, — холодно промовила бабуся, після чого подивилася на Фелікса. — Ходімо до моєї кімнати, сонечко. Я хотіла б владнати одну справу.

Тітка наморщила брови і вдала, що повертається на кухню. Але щойно бабуся з Феліксом зникли в кімнаті, з грацією гіпопотама вона дісталася до дверей і приклала до них вухо. Однак це були міцні дубові двері, тож ізсередини лунав тільки невиразний шепіт.

* * *

Фелікс повернувся додому після шостої, саме коли приїхала мама. Він пройшов у відчинені ворота й поцілував її, коли жінка виходила з машини. Мимохідь подумав, що, якби в нього був телефон, він міг би домовитися з нею в центрі, а не їхати на метро і трамваї.

— Як справи на роботі? — запитав Фелікс.

— Як завжди… — відповіла вона стомлено. — Важко.

— Вдома не краще…

Вони разом зайшли до вітальні. Перше, що побачили, — це відсутність Цабана. Пса не було ні видно, ні чутно. Тільки Макс із іграшковим пістолетом у руках вештався коридором. Він шукав собаку. Фелікс згадав, що Цабан ще не їв. Хлопець зайшов на кухню, поклав їжу в миску й роззирнувся. Зазвичай у цей момент Цабан, де б він не був, прибігав, гальмував біля миски і нетерпляче чекав, поки його молодий хазяїн дозволить йому поїсти.

— Цабан? — покликав Фелікс.

У відповідь — тиша. Він постукав металевою мискою, і лише тоді десь із холу пролунав тихий шурхіт. Фелікс пішов на звук. Мама стояла перед шафою і непевно дивилася на дверцята.

— Він у шафі? — запитав з недовірою Фелікс.

Він підійшов і повільно відчинив дверцята. Понад п’ятдесятикілограмовий пес лежав втиснутим між рукавичками та шапками на полиці за метр над землею і жалісно дивився на господарів.

— Ти тут! — вигукнув Макс, кидаючись до пса з іграшковим пістолетом.

Фелікс мовчки забрав у нього пістолет і засунув собі в кишеню. Малюк обурено фиркнув, але нічого не сказав.

— Як він туди заліз? — запитала мама.

— Як зачинив за собою дверцята? — додав Фелікс.

Він допоміг собаці злізти. Пес побіг до своєї миски, але спершу вихлебтав воду.

— Бідненький, він, схоже, давно тут сидить, — зітхнула мама і з ненавистю подивилася на Макса. — Ти не розумієш, що це жива істота? Він відчуває і боїться так само, як ти.

У Макса це не викликало почуття провини.

— Це тільки собака, — буркнув він, але знав, що коли дорослі так дивляться, то краще промовчати.

Мама зітхнула, піднялася нагору і зачинилася в спальні, як робила вже кілька днів.

Фелікс помітив стос листів сьогоднішньої пошти. Ніхто їх ще не сортував і не викинув спам із торговельних центрів, автосалонів тощо. Його погляд притягував лише один конверт. Він мав поважний вигляд, офіційний, навіть медичний. Його дійсно відправили з лікарні, де бабуся Люся була на останньому обстеженні. Увагу Фелікса привернув не вигляд конверта, а факт, що він не заклеєний. Хтось, відправляючи лист, забув зняти клейову смужку. На пошті ніхто не звернув на це уваги, і лист прийшов неторканим.

Конверт був адресований бабусі. Фелікс хотів його відкрити, але завагався. У холі нікого не було. Відчуваючи себе злодієм, він витягнув лист, і його погляд упав на напис: «Очікувана вартість лікування — сто тисяч злотих». Фелікс ковтнув слину й перечитав ще раз. Він не уявляв сто тисяч злотих. Роздрук з матричного принтера був невиразним, у білих смугах від пошкодженої друкувальної голівки. Але сума була чіткою. І страшною.

Він почув, як згори спускається мама. Швидко сховав лист у конверт і поклав під низ стосу.

— Зроблю що-небудь поїсти, — сказала мама. — Напевно, не вийде, але не можу сидіти склавши руки.

Фелікс, пригнічений, спустився в підвал, схопив металеву свинку-скарбничку і потряс нею. Монети задзеленчали, зашурхотіли банкноти. Він не записував, скільки там грошей, але це напевно замало для лікування бабусі. Може, зіграти в лотерею? Ні, це найкращий спосіб, аби втратити решту. Він потягнувся до кишені й додав у скарбничку злотий.

Почувши звук двигуна «Ленд Ровера», він побіг нагору і відчинив татові двері. На цей звук вийшла з кімнати бабуся Люся, а за нею — Зенослава. Тітка саме закінчила щось пояснювати бабусі. Вона подивилася примруженим поглядом на тата, маму і Фелікса, після чого зиркнула на бабусю і сказала:

— Про це я тобі й казала…

Бабуся важко зітхнула і запитала Фелікса:

— Він у тебе?

Він кивнув головою та подав їй конверт. Бабуся хвилину крутила його в руках, після чого простягла руку з конвертом у бік тітки.

— Це для тебе, Зеню.

Тітка усміхнулась і взяла конверт.

— Дякую, але мій день народження лише за місяць.

— Це не може чекати місяць, — бабуся зробила глибокий вдих і додала: — І це не подарунок.

Тітка з підозрою примружила очі й відкрила конверт. За секунду її вираз обличчя був здивованим, а потім запалав люттю.

У руках вона тримала квитки, дорослий і дитячий, з Варшави до Пшебжидлова, з двома пересадками.

— Тож їм вдалося тебе обдурити, — процідила вона. — Вони не хочуть, аби я тобі допомагала і зняла хоч трохи цей тягар із твоїх плечей. Вони хочуть перетворити тебе на служницю.

— Ти робиш тільки дві речі, — спокійно відповіла бабуся. — Бутерброди з паштетом і багато безладу.

— Я тут ще не оселилася, — тітка розвела руки. — Не знаю, що і де лежить…

— Не змінюй теми, Зеню. Вирішено.

Фелікс здивовано дивився на неї. Потім — на батьків. Тато злегка кивнув головою.

— У цьому була річ? — Фелікс подивися на тітку, як на велику потворну ропуху.

— Я провела дитинство з Люсею! — крикнула вона. — Я була перша!

— Це моя родина, — заявила бабуся Люся.

Мама витягла телефон і набрала номер.

— Алло? Хотіла б замовити таксі на вулицю Сердечну. За п’ять хвилин.

Зенослава стиснула губи й пішла пакувати речі. За дві хвилини, тягнучи за собою Макса, вона мовчки вийшла з дому, залишивши двері відчиненими. Пес сидів на порозі і радів — скавчав з виразом повного собачого щастя.

— То цей дім не буде нашим? — почули вони голос Макса. — Але ти говорила…

— Замовкни! — гаркнула тітка.

Фелікс гримнув дверима і запитав:

— То річ була в тому, аби бабуся переписала дім на тітку Зенославу?

— Боюся, що так, — пояснив тато. — Тітка довідалася, що бабуся хвора, і вирішила… — завагався він.

— Провернути діло, — закінчила бабуся.

— Ми не могли її викинути, — додала мама. — Ані я, ані тато не могли взяти відпустку, а лікар заборонив бабусі навіть стояти біля плити.

— З понеділка в мене відпустка, — повідомив тато.

— Не марнуйте своє життя через мене, — бабуся похитала головою. — Я не хочу бути тягарем.

— Навіть не говори так, мамо, — тато поцілував її в чоло. — Ти виховала Марленку, Фелікса, вела господарство стільки років. Ми можемо взяти відпустку і трохи подбати про тебе. Лікар чітко сказав, що ти не можеш перевтомлюватися.

— Я не можу нічого не робити, — зітхнула бабуся. — Лікарі завжди мають багато порад, але цей тиждень доконав мене сильніше, ніж увесь попередній рік. Ви можете мені допомагати, але не забороняйте робити те, що я люблю. Це моє життя.

Бабуся усміхнулась, і всі почали обійматись і голосно сміятися. Їх було чути навіть на вулиці, де тітка Зенослава з Пшебжидлова разом з Максом сідала в таксі.

⁴ Тизер — перший етап рекламної кампанії, мета якого — заінтригувати адресатів; уже після того з’являється головна інформація.

⁵ Прага — тут не столиця Чехії, а район Варшави. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Субота розпочалася з приготування до родинно-дружньої вечірки. Традиційний вечір кіно Фелікс, Нет і Ніка одноголосно вирішили поширити на всі родини Полоніїв та Білецьких. З очевидних причин батьки Ніки не могли бути присутні. Насправді, не було певності, що батьки Фелікса та Нета не здогадуються, що тато Ніки вже кілька років як помер і дівчинка мешкає сама, ретельно приховуючи цей факт від усього світу. Навіть якщо вони й знали, то не показували цього.

Мама наполягла, що сама приготує всі страви, і протести домашніх ні до чого не привели.

Коли всі сіли за стіл, який із цієї оказії перенесли у вітальню й запалили кілька свічок, вони почали розказувати про те, що сталося з моменту останньої зустрічі. Господар налив вина, а мама втекла на кухню по закуски. Вона принесла млинці з ікрою та сметаною, що були дуже прості в приготуванні, бо воно полягало в розігріві готових млинців, а ікру і сметану кожен мав покласти собі сам.

За хвилину всі вже їли, тільки Нет мав непевний вираз обличчя.

— Знаю, що це смачно, — обережно поклав він другий шматок у рот, — але якось не можу призвичаїтися до риби в кельках.

Потім мама подала овочевий суп (із заморожених овочів), також легкий у приготуванні, а от про головне блюдо Фелікс знав тільки те, що воно значно складніше. Хоча запах обіцяв щось дуже смачне.

Намагаючись не втратити тему розмови, Фелікс щомиті дивився на маму. Він хотів допомогти, але, знаючи її впертість, добре розумів, що з цього нічого не вийде. Мама дуже переймалася невідомою їй раніше роллю і хотіла виконати її якомога краще. І обов’язково самостійно, хоча їй заважав телефон, який постійно дзвонив.

Бабуся теж почувалася ніяково, бо сиділа за столом, замість того щоб крутитися на кухні.

Мама вміла виконувати кілька справ одночасно, тож, не перериваючи розмови, відкрила пачку картоплі фрі, кинула її до фритюрниці і почала підігрівати олію на пательні для буряків. Вона зробила ще кілька речей, після чого з переможною усмішкою вимкнула телефон і відклала його на стіл.

— Це остання розмова на сьогодні, — урочистим тоном заявила вона. — Усі справи владнала.

— Що ти приготувала на друге? — Фелікс із цікавістю дивився на закриту серветкою піч.

— Дізнаєшся, — вона затулила собою дверцята пічки і поправила серветку. — Це несподіванка.

У цей момент на кухню зайшов тато зі своїм телефоном у руці.

— Це тебе, люба, — заявив він, віддаючи їй телефон.

— Марлена Полоній, слухаю… — сказала вона. — Ааа… Вітаю, пане президенте! Так, звісно, я можу розмовляти. А, мій телефон? — вона кинула погляд на стільницю. — Я вимкнула його… Добре, завтра о п’ятнадцятій можемо зустрітися. Так, до побачення.

Вона вимкнула телефон і зітхнула.

— Ну от, — жінка потягнулася до свого телефона. — Увімкну для вселенського спокою.

Фелікс хотів сказати, що з вселенським спокоєм це не має нічого спільного, але передумав і почав перемішувати буряки, аби не підгоріли. Мама знову вигнала його з кухні, запевняючи, що сама з усім чудово впорається.

— Тату, — покликав Фелікс. — А у вас на рахунках є сто тисяч злотих?

Тато з підозрою подивися на нього.

— Ні, — відповів він. — А чому ти питаєш?

— А непотрібні прикраси?

— Теж ні. Чому питаєш?

— Так просто, — Фелікс стенув плечима. — Хотів дізнатися…

У наступні двадцять хвилин родина Білецьких обговорювала приготування до прийняття вдома брата чи сестри. Фелікс слухав тільки з ввічливості, а Нет навіть не вдавав цього. Він заплющував очі і голосно фиркав, на що його батьки зовсім не реагували. Під час опису проблем вагітності мами він почав стогнати і демонстративно закочувати очі. На щастя, з’явилася господиня. З гордістю вона поставила ароматну страву на стіл. Бабуся, побачивши курча, злегка підняла брови.

— Ти фарширувала його? — запитала вона.

— А повинна? — питанням на питання відповіла мама.

— Не обов’язково, але треба було його випотрошити перед запіканням.

— Випотрошити? Ти маєш на увазі?.. — мама жестом показала, як витягає нутрощі з курки.

Бабуся кивнула.

— Гадаєш, хтось помітить? — прошепотіла мама.

Бабуся енергійно закивала головою. Мама зітхнула і буркнула:

— Цабан не помітить…

Вибачливо всміхнувшись, мама непомітно, наскільки можливо, забрала тарілку з куркою і віднесла на кухню. Там вона взяла великий ніж і розрізала курку навпіл. У цей момент зайшов Фелікс. Запах змусив хлопця якомога швидше ввімкнути витяжку.

— Ух… — мама закрила ніс долонею. — Точно треба було її випотрошити перед запіканням. Слід точніше дотримуватися рецепта. Я гадала, що курка вже придатна до готування. Спеціально ж питала продавчиню на базарі, чи вона свіжа.

На кухню зайшли Нет і Ніка. Вони запитально подивилися на Фелікса, але вигляду розрізаної курки і смороду вистачило для відповіді.

— Ті, з гіпермаркету, напевно, випотрошені, — погодився Фелікс.

— Вони, мабуть, і ростуть випотрошеними, — додав Нет. — Або ні, розчинну курку заливають у форму і чекають, поки дозріє.

— У мене немає що подати до столу… — мама розвела руками і безпорадно роззирнулася по кухні.

— Можемо замовити піцу… — невпевнено запропонував Фелікс.

— Краще одразу дати кожному мівіну.

— Мамо, — поважно промовив Фелікс. — Ми суперкоманда. Ми впораємось. Іди до гостей і вдавай, що все під контролем.

— Ок, — зраділа мама. — Якщо віддаси курку Цабанові, не забудь, що собакам не можна курячих кісток.

Вона подивилася на сина з вдячністю, поцілувала його в чоло, усміхнулася і вийшла.

Друзі перезирнулися.

— Що будемо робити? — запитала Ніка. — Може, вибрати одну з моїх улюблених страв?

— Наприклад? — Нет підозріло поглянув на неї.

— Суплезо. Трохи макаронів, бульйонна кістка і багато гострих приправ. Дуже дешевий і ароматний.

— Майже мівіна…

— Це економкухня, — дівчина стенула плечима.

— Зробимо щось, що буде ASAP[6], — відповів Фелікс, — а одночасно не буде мівіною. Запіканка!

Він секунду розмірковував, після чого почав відкривати шафки й шухляди. Хлопець викладав на стільницю цибулю, картоплю, перець, помідори, часник, олію, смалець, копчений бекон, яйця, сир гауда, тертий пармезан і сушений майоран. Нарешті витягнув з холодильника півметровий шматок ковбаси. По кухні поширився ковбасний аромат. Цабан, що сидів у дверях, утримував кам’яну морду, але слина, яка стікала по його підборіддю, зраджувала його бажання.

— Ти впевнений, що знаєш алгоритм, який дозволяє поєднати це все в щось… їстівне? — запитав Нет.

— Споко, — заспокоїв його Фелікс. — Це запіканка. Висока температура усуне наслідки кулінарних помилок. Перевіримо тільки технічний стан овочів.

Ніка усміхнулась і запитала:

— Розподіл завдань?

— Я обираю картоплю, — заявив Фелікс. — Нет нарізає ковбасу і бекон, Ніка — овочі. Смажимо все, крім картоплі, її спочатку потрібно відварити.

Фелікс виставив температуру і приготував воду на картоплю. За десять хвилин інтенсивної праці картоплю відварили, а з бекону витопили жир.

 — Цікаво, чи хтось зможе це з’їсти… — промовила Ніка, засипаючи овочі в розігрітий жир.

— Принаймні запах класний, — оцінив Нет. — Це мусить бути кращим, ніж риба, що ще не вилупилася.

— Смак теж класний, — Фелікс витягнув із шафки жаростійкий посуд і змастив його стінки олією.

— Вам допомогти? — на кухню зайшла мама Нета.

Вони подякували й повернулися до праці. За десять хвилин усі складники запіканки виклали в каструлю. Ніка посипала це зверху тертим сиром і відправила в духовку.

— А що за рецепт? — запитала Ніка, миючи руки.

— В інтернеті взяв, — відповів Фелікс. — Сьогоднішня вечірка — це свято незалежності нашого дому… Тобто… викидання звідси паштетної тітки.

— То, може, назвемо її… — Нет подивився на запіканку, — «Цибульна радість після розставання»?

— Як на мене, ок, — погодився Фелікс.

— Супер, — усміхнулася Ніка.

Вони повернулися до вітальні. Усі сиділи на канапі, залишивши для мами Нета найзручніше місце всередині. Фелікс потягнувся за пультом і сказав:

— У нас двадцять хвилин спокою. Можемо щось подивитися.

— Зачекайте хвилинку, — пан Полоній забрав пульт. — Тільки глянемо новини.

— Петрусю, в нас гості, — нагадала йому мама.

— Не страшно, — втрутився тато Нета. — Я теж хочу побачити, що діється у світі.

Фелікс, Нет і Ніка хотіли запротестувати, але раптом виявилося, що всі батьки хочуть подивитися новини. Друзі присіли на підлогу біля канапи і присунули миски з чипсами.

Коли вони почали дивитися, ведуча саме закрила рот після прочитання останньої новини. Замість неї на екрані з’явився відеоматеріал з Варшави. Старий чоловік сидів у швидкий. Медик саме закінчив накладати йому шину на плече.

— О четвертій дня на перехресті вулиць Кручої та Новоґродської зіткнулися дві автівки. Двоє пасажирів поранені. Їхньому життю нічого не загрожує. Поліція допитала водіїв. — На екрані з’явився поліцейський. — Обидва водії стверджують, що мали перевагу проїзду. Ми встановили… що так і було насправді. Причиною аварії став дорожній знак «Головна дорога», який хтось встановив на другорядній дорозі, тобто на Новоґродській. Через це неможливо навіть покарати жодного з водіїв.

Наступною новиною був страйк будівельників метро, які стверджували, що в закутках будівельного майданчика оселився ведмідь, але друзі цього вже не чули. Вони завмерли з чипсами біля рота, потім перезирнулися.

— Повернемося на фільм, — заявив не своїм голосом Фелікс, і друзі побігли до підвалу.

Нет потягнувся по телефон, а Фелікс — по GPS, вони перевірили координати з есемески від Похмурого Женця. На екрані з’явився план міста, і вказівник показав саме на перехрестя Кручої і Новоґродської.

Кілька хвилин вони витріщалися на мапу.

— Ми могли цьому запобігти, — застогнав Фелікс. — Усунення дорожнього знака не є небезпечним.

— У найгіршому випадку хтось повинен пригальмувати й озирнутися, — погодився Нет.

— Він хоче, аби ми так думали, — твердо сказала Ніка. — Ми не можемо йому дозволити маніпулювати нами.

— Цей чоловік через нас зламав руку, — нагадав Фелікс. — Хтось міг загинути.

— Він нас шантажує! — Ніка відклала чипси, які тримала в руці. — Він хоче, щоб ми думали: якщо не зробимо того, що він нам каже, то десь із кимось станеться лихо.

— Бо справді так може бути…

— Може, пора комусь про це розказати? — запитав Нет, але згадав, що для Ніки контакт із поліцією або чиновниками може погано скінчитися. — Ні, ми не можемо піти до поліції. Все одно вони звинуватять нас у жарті.

— Факт, — визнав Фелікс. — Що подумає поліціянт? Навіщо шукати винного, якщо підозрюваний прийшов сам? І до того ж, знає стільки, що, безумовно, є винуватцем.

— Не можемо, — сумно визнала Ніка. — Але також не можемо почати грати в цю його гру. Ми мусимо довідатися, хто він, і зупинити його.

У повітрі зависло німе питання «Як?».

Нет зітхнув, витягнув з кишені свою картку фігури і з прикрістю подивився на параметри відваги, що становили всього три бали.

— Ви теж носите ці картки, — зауважила Ніка, витягуючи свою. — Він уже нас переконав, що ми беремо участь у грі…

Нет витягнув з рюкзака ноутбук, поставив на столик і відкрив його.

— Манфреде… — обережно промовив він. — Тільки не ображайся. Я знову викликаю тебе, як з’являються проблеми.

Камера вгорі екрана повернулась і провела поглядом по друзям.

— У тебе зіпсувався звук? — занепокоївся Нет. — Чи ти таки образився?

— У мене процесору вже п’ять років, — пояснив з ноткою претензії Манфред. — Потрібен час, щоб моя думка пробилася крізь це паскудство… Ок. Я вже не сердитий. Що у вас?

Нет із допомогою Фелікса та Ніки коротко розповів Манфреду всю історію.

— А питання таке, — підсумував Нет. — Чи в тебе випадково немає камери на розі Кручої та Новоґродської?

— Випадково є, — відповів Манфред. — Ну так! Там же була аварія.

— Про цю аварію саме йдеться.

— Усі, хто знає місце, пам’ятають, що Круча має пріоритет, і навіть не дивляться на дорожні знаки. Круча ширша. Цей водій, який виїхав з Новоґродської, був з іншого кінця Польщі.

На екрані з’явилося повільне відео. Картинка перескакувала зі швидкістю кілька кадрів на секунду. З’явилося нічне перехрестя. На жаль, стовп із дорожнім знаком був за кадром.

— Це трансляція наживо, — пояснив Манфред. — Уже все поприбирали.

— Але ж там є світлофор! — раптом зауважив Фелікс. — Знаки не мають значення, якщо є світлофор.

— За п’ять хвилин до аварії сталося коротке замикання.

Манфред перемотав відео. Вогні згасли, і на світлофорах почав блимати жовтий сигнал. Комп’ютер знову перемотав, і всі побачили, як у бік «Форда» врізається «Тойота».

Ніка відвернулася.

— Це було жахливо, — прошепотіла вона.

— А що стало причиною короткого замикання? — запитав Фелікс.

— Без поняття, — відповіла програма. — Я повідомив про збій, і відправили бригаду його усунути. Мені ніколи не кажуть, що зіпсувалося.

Фелікс відійшов від столу і подивився на Ґолема. За тиждень вимушеної перерви у праці над роботом той став просто елементом інтер’єру. Навіть зараз на його простягнутій руці висів рюкзак, а з плеча звисала куртка.

Молодий конструктор ніжно погладив робота по сильному плечу і хотів щось сказати, але в цей момент пролунав дзвоник кухонного таймера.

Вони подякували Манфреду, з полегшенням відклали нерозв’язану проблему Похмурого Женця і кинулися на кухню витягувати запіканку.

Запах, який йшов від пічки, розвіяв усі сумніви стосовно того, що страва не вдасться.

— Чудовий аромат, — оцінив Нет. — Успіх, пані та панове!

Він одягнув рукавичку і витягнув каструлю.

Атмосфера у вітальні була радісною, тому з порога друзі забули про свої проблеми.

— Ми назвали це «Цибульною радістю після розставання», — заявив Нет, ставлячи запіканку на стіл перед канапою.

— А я це називаю «Велике прибирання холодильника», — усміхнувся пан Білецький.

Мама з полегшенням на обличчі оцінила запіканку і зрозуміла, що честь дому врятовано.

— Запускаймо нарешті фільм, — попросив Фелікс. — Що подивимося?

— Після довгих дискусій обрали комедію, яка сподобається всім, — промовила мама Нета. — «Смерть їй личить».

* * *

На першому уроці в понеділок пані Йоля ввійшла до класу, урочисто тримаючи білий конверт. Вона сіла за стіл і відкрила конверт.

— Це завдання є трохи більш креативним, — вона покивала головою і прочитала вголос: — «Друге завдання: проєкт інтернет-сторінки класу. Переможе краща».

— А що означає «краща»? — одразу запитав Нет.

Пані Йоля розвела руками і всім показала аркуш, на якому було тільки два рядки тексту, печатка і підпис директора.

— Знаю тільки, що за цим завданням має спостерігати пан Ефтіпі, — додала вона. — Наступним уроком у вас інформатика. Напевно, він усе вам пояснить.

Класом пробіг шум незадоволення.

— Але ж він класний керівник у другого «Б»! — вигукнув Оскар. — Це нечесно!

— Він буде упередженим, — визнала Целіна.

— Тільки він знається добре на комп’ютерах та інтернеті, — відповіла вчителька.

— Не сказав би… — тихо буркнув Нет. — Це інформаційна амеба.

Пані Йоля це почула і стала серйозною.

— Він учитель і точно буде неупередженим, — промовила вона. — А зараз повернімося до польської мови.

* * *

На здивування всього другого «А», місця за комп’ютерами були зайняті… другим «Б». Фелікс, Нет і Віктор, які йшли першими, завмерли мов укопані.

— Ну так, — прошепотів Нет. — У них інформатика була першим уроком, і вони досі тут.

Пан Ефтіпі широко усміхнувся.

— Заходьте, заходьте, — запросив він. — Місця вистачить усім.

— Місця — так, а місць — ні, — промовив Нет.

Ефтіпі пропустив це зауваження повз вуха.

Коли вони зайшли у клас, Вінцент і Антек встали, аби поступитися місцем дівчатам із другого «А».

— Не вставати під час уроку, — посадив їх на місця вчитель.

— Але… — Антек притих під поглядом вчителя.

Було помітно, що більша частина другого «Б» почувається не досить комфортно в цій ситуації, але вже ніхто не намагався говорити. Другий «А» вишикувався під стіною після того, як учитель звернув їхню увагу, аби вони не висіли над іншими учнями. Тож вони навіть не бачили, що відбувається на екранах їхніх комп’ютерів.

— Кожен отримає обліковий запис та пароль доступу, — Ефтіпі піднявся і, як звичайно, почав ходити по класі, заклавши руки за спину. — Маурицію, можеш роздати конверти.

З найближчої до вчительського столу парти підірвався низький хлопець із хвилястим, дуже світлим волоссям і почав кружляти класом, роздаючи кожному маленькі конверти.

— Ті, хто зараз сидить перед комп’ютерами, — протягнув Ефтіпі, — можуть зайнятися цим одразу. Решта зробить це пізніше, а краще вдома. Конкурсне завдання дуже просте. Воно полягає в тому, аби зробити інтернет-сторінку свого класу.

— Але в мене немає вдома інтернету… — озвався Куба.

— Коли ви збирали макулатуру, — спокійно пояснював Ефтіпі, — не кожен мав удома старі газети. Тим більше — знайомого головного редактора. Ще питання є?

Нет мав багато питань, але його стосунки з учителем інформатики з самого початку склалися погано, тож він волів не втручатися.

— Що буде оцінюватися? — запитав Віктор.

— Якість виконаної роботи, — відповів Ефтіпі.

— А… саме?

— А саме… — вчитель зупинився. — А саме виграє кращий проєкт.

— Але… — почав Віктор.

— Ніхто ще не виграв, ставлячи стільки питань, — перервав його Ефтіпі. — На сервері нашої школи розміщений підручник з основами проєктування вебсторінок.

— А скільки в нас часу? — запитав Оскар.

— До п’ятниці.

Не треба було знатися на проєктуванні веб-сторінок, аби зрозуміти, що це дуже мало.

— Другий «А» вже все знає, — заявив Ефтіпі, а коли ніхто не відреагував, додав: — Можете бути вільні. Ідіть, бо я хочу провести нормальний урок.

Вони повільно почали виходити з класу. Ще до того, як за ними зачинилися двері, вони почули слова вчителя:

— А зараз кілька слів про дизайн вебсторінок.

Другий «А» стояв перед класом інформатики, не знаючи, що робити.

— Усе вже ясно, — похмуро промовив Клеменс. — Це завдання можна зливати. Ходімо до кав’ярні.

— Не здамося так легко! — запротестував Нет. — Впораємося.

— Чи хтось уміє проєктувати вебсторінки? — запитав Люціян і повернувся до Оскара. — Ти ж колись робив словник. І сторінку «Виборця» з Віктором.

— «Виборець» — то був блоґ, — Оскар стенув плечима. — Ми тільки записували повідомлення. Навіть моя бабуся би впоралася.

— Нет знається на компах, — згадала Целіна.

— А на вебдизайні? — запитав Ґілберт.

— Трохи… — невпевнено промовив Нет. — Навчуся до завтра.

— Ти гадаєш, це просто? — іронічно спитав Геральд.

— Для тебе, схоже, це занадто важко! — відповів Нет.

— Що? Для мене це занадто важко?!

— Припиніть! — втрутилася Ніка. — Це має бути групове завдання, а ми тільки лаємося.

— Я навчуся і зроблю сторінку, — заявив Нет.

— Щоб виграти, я це зроблю! — Геральд стиснув кулаки, але згадав про зустріч із Нетом місяць тому, коли той раптом став сміливим і вирішив їхню суперечку одним ударом. Тож він заспокоївся, але не збирався здаватися. — Зроблю на завтра пробний проєкт.

— Це я зроблю на завтра пробний проєкт! — заявив Нет.

Решта класу із здивуванням слідкувала за цією зміною ситуації. Мить назад ніхто не хотів робити вебсторінку, а зараз було вже два претенденти.

— А ви не можете співпрацювати? — запитав Люціян.

Геральд і Нет перезирнулися, примружили очі й одночасно похитали головами.

— Ну, якщо ви так проти, — зітхнув Люціян, — то обидва зробіть сторінки. А ми оберемо кращу на завтрашньому уроці інформатики.

— Хай так, — гордо заявив Нет, після чого рушив до Фелікса і Ніки. — Ходімо вип’ємо шоколаду.

Клас почав розходитися. Біля вікна залишилися тільки Геральд та Ламберт.

Коли друзі завернули за ріг, Нет сперся на стіну і голосно видихнув.

— Господи, — він схопився за серце.

— Що таке? — занепокоїлася Ніка.

— Емоції… Сподіваюся, він не йде за нами.

— Хто? Геральд? Боїшся його?

— Відвага — три, спритність — вісім. Це все пояснює…

— Ти ж його тоді переконав, там, за школою, — нагадав Фелікс.

— Це був імпульс! — Нет розвів руками і подивився на друзів. — Раптове стрибок відваги, нічого більше…

— По-перше, у тебе немає причин його боятися, — промовила Ніка. — Він боягуз. По-друге, забудьмо про ці картки й Похмурого Женця. Ігноруймо його.

— Ігноруймо? — Нет подивився на неї важким поглядом. — Тобі легко говорити, у тебе показник відваги сім.

Ніка закотила очі. Вона хотіла щось сказати, але Нет раптом випростався і знову набув грізного виразу обличчя. За мить стало зрозуміло чому: з-за рогу вийшов Геральд і пройшов повз них, навіть не кинувши погляду.

— Ок, — Ніка підняла руку в жесті, який означав, що вона здається. — Більше не будемо про це говорити. Краще подумаймо про вебсторінку. Ти колись таке робив?

— Ні, але знаю, про що мова, — Нет усміхнувся. — Врешті, ніхто інший цього не зробить.

— Так, на інших немає чого розраховувати, — визнав Фелікс. — Оскар має про це якесь уявлення, але не візьметься за роботу…

— Ми тобі допоможемо, — пообіцяла Ніка.

— Ні, — відповів Нет, — з цим я мушу впоратися сам. Сам проти всього другого «Б» і проти Ефтіпі…

— Не роби з себе мученика, — Ніка поплескала його по плечу. — Ти впораєшся.

— У нас є ще пів години, — Фелікс подивився на годинник. — Ходімо до «Зайвих калорій». Принаймні з’ясуємо, що повинно бути на тій сторінці.

— Але коли закінчимо зі сторінкою, то візьмемося за Ґолема, — заявив Нет. — Я вже виростив підпрограму управління руками і верхньою частиною корпусу.

— Руками він і так може рухати, — згадав Фелікс, спускаючись сходами.

— Те, що він робив… хотів тебе схопити… — Нет хвилину розмірковував. — Він зробив це, бо не мав відповідного софту.

— А зараз матиме? Що з трьома принципами роботехніки?

— Я не можу їх виростити. Цим законам його потрібно навчити.

— Я якось собі цього не уявляю, — зізнався Фелікс. — Будемо сидіти з ним у вітальні і розмовляти?

— А я можу з ним порозмовляти? — несподівано запитала Ніка.

Друзі подивилися на неї із здивуванням.

— Краще залиш це спеціалістам, мала, — промовив Нет тоном Ефтіпі.

— У своїй роботі ви нехтували важливу річ, — пояснила вона. — Його почуття.

* * *

У вівторок уранці перед інформаційним класом тривала дискусія на тему просування робіт.

— Ескіз нарису початкової версії проєкту ніби зроблено, — похмуро промовив Нет. — На жаль, Ефтіпі нарешті зробив захист сервера, і я не зміг його обійти.

— А в нас хіба не має бути вільний доступ до сервера? — здивувався Оскар. — Як ми можемо розмістити там сторінку, якщо не маємо доступу?

— Старий! — Нет розвів руками. — Спитай у нього, як він прийде.

— Може, і краще, що не вийшло, — Геральд сперся на підвіконня і недбало махав диском. — Не потрібно буде зносити твою сторінку, аби повісити мою.

Нет подивився на нього і буркнув:

— У мене є ідея, де повісити твою сторінку. Тільки роздрукуй її на довгому аркуші.

Целіна, яка стояла поруч, засміялася. Геральд перестав махати диском.

Нарешті з’явився інформатик. Він відчинив клас і з кислим обличчям запустив учнів.

— У нас є два проєкти вебсторінок, — промовив Оскар. — І ми б хотіли…

— Темою сьогоднішнього уроку є створення презентації в РowerPoint, — перервав його Ефтіпі.

— Але в нас проєкти…

— Конкурс — у ненавчальний час, — заявив учитель.

— А другий «Б»…

— Вони більш просунуті у шкільній програмі, тож можуть собі дозволити інші завдання під час уроків.

— Ми можемо прийти сюди після уроків? — запитав Фелікс.

— Так, у понеділок.

— Але ми мусимо закінчити конкурсне завдання до п’ятниці, — вигукнула Ніка.

— На цьому тижні я роблю… — Ефтіпі замислився на хвилину. — Роблю… діагностику обладнання.

Усі похмуро дивилися на нього.

— А зараз переходимо до теми уроку, — Ефтіпі закінчив дискусію. — Що ви знаєте про комп’ютерні презентації? Може, цього разу відповість… — він почав водити пальцем над журналом. Нет підвівся ще до того, як учитель прочитав його прізвище. — Може, цього разу відповість Нет Білецький. — Ефтіпі підняв очі і побачив Нета. — Чому ти вже стоїш?

— Передбачення, — відповів Нет. — Це ускладнення після грипу, який я переніс минулої осені.

* * *

Після інформатики Фелікс позичив у Нета телефон і відкрив калькулятор. Скривився, повторив обчислення і знову скривився.

— Що ти рахуєш? — поцікавився Нет.

Вони повільно йшли сходами.

— Рахую, скільки макулатури ми мусили б зібрати, аби заробити сто тисяч злотих, — промовив Фелікс.

— І що вийшло?

— Вийшло, що або цей калькулятор має мало цифр, або мені треба забути про збір макулатури.

— А для чого тобі саме сто тисяч?

— Треба!

— Ок, ок, не нервуй, — Нет підняв руку. — Я просто спитав.

Вони спустилися на перший поверх і рушили до крамнички.

— Це було не дуже культурно, — озвалася Ніка. — З цим передбаченням.

— Але ж Ефтіпі гівнюк.

— Він учитель.

— Дякую, моралістко, але цей чувак уже рік знущається з мене, а не з тебе.

— То попроси батька, щоб поговорив про це з директором.

Нет на хвилину замислився, після чого промовив:

— А знаєш, я про це не подумав.

— Спритність — вісім, так? З Геральдом теж не можеш домовитися про вебсторінку.

— З цією помилкою еволюції мені домовлятися? Сам можу зробити сторінку!

— Можемо принаймні подивитись обидва проєкти на твоєму комп’ютері? — запитав Фелікс.

— Не дам осквернити мій комп його диском! — обурився Нет. — Ніколи! Мені потім треба буде дезінфікувати його.

За ними стояли учні з другого «Б». Нет повернувся і з претензією промовив:

— Ви робите сторінку разом з Ефтіпі. А ми навіть не маємо доступу до класу інформатики.

— Чесно кажучи, мені не подобається ця ситуація, — Вінцент дивився в землю і катав ногою кульку з паперу. — Але наступне завдання може бути таким, що ви будете мати перевагу.

— Тут річ не в перевазі, а у звичайній чесності.

Вінцент довго дивися на власні черевики.

— За п’ятнадцять хвилин після останнього уроку нам треба бути в класі інформатики, — з неохотою промовив хлопець. — Ми будемо робити ту сторінку.

— Ефтіпі говорив щось про діагностику апаратури… — нагадав Нет.

— Ніякої діагностики! Раз на місяць приходить якийсь хлопець і за копійки наводить порядок у системі.

— То це він зробив суперзахист шкільного сервера?

— Який там суперзахист… — Вінцент махнув рукою. — Ефтіпі витягує штепсель роутера, як іде додому, а вранці втикає. От і весь суперзахист.

— Ооо… — Нет примружив очі. — Бо я вже подумав, що я лузер… Але це означає, що ми не зробимо цю сторінку, бо після уроків не дістанемося до сервера.

— Ви можете прийти сьогодні, бо ми займемо тільки два компа, — Вінцент серйозно подивився на них. — Але ані слова Ефтіпі про те, що ви це довідалися від нас.

— Ми могила! — заспокоїв їх Нет. — Дяка, старий!

Вони потиснули руки.

Анка приєдналася до них. Вона подивилася на Фелікса, який швидко застеріг:

— Я не маю наміру тебе штовхати.

— Ну що ти?! — усміхнулася вона. — Навіщо тобі мене штовхати? Те, що ми в конкурентних класах, не означає, що маємо не любити одне одного.

Вони припинили розмову, бо підійшли до віконечка і зробили замовлення.

За хвилину, коли вони йшли в напрямку виходу зі школи, Фелікс подивився на Анку, після чого буркнув під ніс:

— Жіноча психіка для мене така ж незрозуміла, як будова реактора холодного ядерного синтезу.

— Вона з другого «Б», — відповів Нет, наче це багато пояснювало.

— Але вони грають чесно, — зауважила Ніка. — Збільшують наші шанси і зменшують цим свої.

— Може, вони не такі вже погані й підлі, — визнав Нет. — Але треба бути обережними.

Діти сіли на сходинках і їли морозиво, користаючись останніми теплими днями року. Їхню увагу привернув гуркіт, що долинав десь із середини вулиці. Хтось відсунув каналізаційний люк. Не дивлячись на те, чи ніхто не їде, слюсар у жовтій касці і яскравому комбінезоні вискочив на поверхню і спритно побіг у напрямку парку, розташованого навпроти школи. На щастя, на дорозі був несильний рух.

Друзі дивилися на відкритий люк, але було схоже, що ніхто більше не має наміру з нього вилазити.

— Закриймо його, бо інакше хтось провалиться, — запропонував, як завжди, передбачливий Фелікс.

Вони роззирнулись і вийшли на проїжджу частину. Зупинилися над люком і невпевнено зазирнули в темний вхід під місто. Щось там текло, капало і смерділо.

Ніка подивилася на слюсаря. Він уже був метрів за триста, але досі біг не озираючись.

— Що він там побачив? — тихо запитала вона.

Ніхто не знав відповіді. Вони зсунули люк. Той упав на своє місце з глухим гуркотом.

Після перерви вони повернулися до класу інформатики.

— Я, здається, залишив тут ручку, — Нет нещиро усміхнувся Ефтіпі.

Учитель стиснув губи.

— О, — Нет удав, що тільки зараз помітив хлопців із другого «Б». — Ви ще не почали діагностику апаратури?

Інформатик не знав, що відповісти.

— Спокійно, — усміхнувся Вінцент. — Є час. Ми посидимо тут іще трохи.

Ефтіпі лише зараз підвівся і знайшов слова.

— Саме починаю діагностику, — заявив він.

— З якого комп’ютера? — запитав Фелікс.

— З усіх одразу.

Друзі опустили плечі. Обмінялися багатозначними поглядами з хлопцями з другого «Б» і вийшли в коридор.

— Програємо так чи інакше, — буркнув Нет. — Ефтіпі, може, й… амеба, але він це оцінюватиме. Ми можемо зробити кращу сторінку, але він усе одно завалить нас. Бо тільки він у цій школі має поняття, що таке інтернет, і він буде єдиним суддею. — Нет схопився за голову. — Сьогодні це безнадійно…

* * *

Ранок середи був винятково теплим і сонячним як на листопад. Друзі зустрілися біля школи, і хоча до уроку було кілька хвилин, вони присіли на лавочці в парку.

Нет зиркнув на ноги Ніки. Цього дня вона надягла товсті чорні колготи й спідницю в клітинку.

— А минулої зими ти теж ходила в спідницях? — запитав він.

— Я надягаю дві пари колгот, — усміхнулася вона. — Як немає сильного вітру, то тепло.

Вони зручніше вмостилися, насолоджуючись сонячними променями.

— Потепління клімату, — кинув Нет. — Тануть льодовики, оливкові гаї витягають із землі коріння і мігрують на північ…

— Теоретично можлива катастрофа… — Фелікс кивнув головою.

Ніка усміхнулась і з заплющеними очима підставила обличчя під теплі осінні промені.

— Бабаки від безсоння загортаються у фольгу, — продовжив Нет. — Пінгвінам немає куди тікати, тож вони пишуть заповіти…

— Геральд усім прислав свій проєкт сторінки на мейл, — перервав його Фелікс.

— Він класний, — додала Ніка.

— Тобі теж переслав? — здивувався Нет.

Ніка подивилася на нього.

— У понеділок усі обмінялися мейлами, — нагадала вона. — Аби ми могли спільно працювати над сторінкою. Тобі він теж переслав.

— Так, я подивився, — Нет махнув рукою з удаваною безтурботністю. — Але це тільки картинки, а не сторінка.

— Воно мало вигляд готової вебсторінки…

— Різниця між вебсторінкою і тим, що він зробив, досить велика, — уже спокійно пояснював Нет. — Більш-менш така, як між автівкою і фоткою автівки.

— А коли покажеш нам свою сторінку? — запитав Фелікс.

— Я ще не закінчив. Закину на сервер, і всі побачать.

— Але ж Ефтіпі витягає штепсель, — нагадав Фелікс.

— Учора проблема — сьогодні розв’язання, — Нет витягнув з рюкзака матову коробку з кабелем, яка була розміром з книжку.

— Це наче радіобудильник, — оцінила Ніка.

— Наша проблема в тому, що сторінка майже готова, але ми не можемо її розмістити на сервері, бо Ефтіпі витягає шетпсель, — нагадав Нет. — А розв’язанням проблеми є штепсельний антивитягач.

— А по-людськи? — попросив Фелікс.

— Це бездротовий роутер. Щоправда, до інтернету він повинен приєднуватися кабелем, але з комп’ютерами поблизу поєднується вже безпосередньо. Тож вистачить зайти до класу, де стоїть сервер, і в гніздо інтернету в стіні засунути наш роутер.

— Я здогадуюся, що при підключенні воно почне миготіти кольоровими діодами, — зітхнув Фелікс. — Ефтіпі зверне на це увагу.

Нет наморщив брови.

— Накриємо чимось.

Вони зірвались і побігли до школи на математику, коли почули дзвоник.

* * *

На великій перерві Фелікс, Нет і Ніка відправилися до «Зайвих калорій», аби поговорити про план Нета. Вони замовили три гарячі шоколади й один сирник на всіх. Присіли за своїм улюбленим столиком, який стояв у найдальшому куті зали. З динаміків лився сонний джаз, а в повітрі витав запах кави, шоколаду та ванілі.

Пані Бася обрала найбільший шматок сирника і за хвилину разом із паруючими філіжанками поставила тацю перед учнями.

— Вона точно нас любить, — Фелікс ковтнув слину, розглядаючи тістечко, удвічі більше, ніж зазвичай.

— Маркетинг, — Нет показав на стареньких, які сиділи біля віконечка над чашками з чаєм. — Ми понижуємо середній вік її відвідувачів.

— Припини, — Ніка весело ляснула його по руці. — Ті старенькі дуже романтичні.

— За сто метрів звідси відкрилася цукерня «Бабська їжа». Пані Бася не хоче, аби клієнти пішли до конкурентів.

— Гадаю, вона просто нас любить.

— Знаєш, де стоїть шкільний сервер? — Фелікс перейшов до справи.

— Гарне питання, — зізнався Нет. — Ніколи не думав перевірити. Вистачало знайти його в мережі.

— Я б поставила в підсобці класу інформатики, — втрутилася Ніка.

— Точно! — швидко погодився Нет. — Я б теж поставив у підсобці класу інформатики. Тільки спершу я хочу… подумати. Перш ніж ми туди сунемося, — він кинув на неї зверхній погляд. — Аби не ходити даремно.

Дівчина усміхнулася, але нічого не відповіла.

— Тільки ніяких вечірніх візитів до школи! — Нет підняв палець для надання ваги цим словам. — З мене досить прокрадання в темряві похмурими, жахливими коридорами. Зробимо це вдень.

Фелікс кивнув, бо і сам не мав бажання приходити в школу поночі.

— Тільки питання в тому, — промовив він, — як дістатися до підсобки класу інформатики, якщо Ефтіпі або там сидить, або замикає клас.

— У тебе є універсальний ключ, — нагадав Нет.

— Там складний замок. Удень ми не можемо навіть протягом хвилини у ньому длубатися, аби ніхто не помітив.

— Мені не подобається ідея про злам, — заявила Ніка. — Немає простішого способу?

Нет подивився на роутер, що тримав у руках, і його раптом осяяло.

— Нам усе одно, де стоїть сервер! — викрикнув він. — Нам потрібне тільки інтернет-гніздо. Це ж очевидно!

Ніка питально подивилася на нього.

— Це роутер бездротової мережі, — пояснив Нет. — Він не мусить стояти в тому самому приміщенні, що і комп, з яким з’єднується. Звісно, якщо комп’ютер у змозі це зробити…

— Ти перевіряв, чи шкільний сервер у змозі? — запитав Фелікс.

— Звісно, — Нет широко всміхнувся. — Під час інформатики я навіть налаштував його на автоматичний вхід, — він вказав пальцем на роутер.

Фелікс кивнув головою і подивився на годинник.

— За три хвилини починається фізика, — зауважив він.

— Четвер хворий, — заявив Нет. — Я перевіряв. Його заміняє Цединя, а Цединя засне за столом і навіть не перевірить присутніх. Тож можемо провернути все просто зараз. Потрібно тільки знайти телефонний щиток. Звідти розходяться всі внутрішні телефонні лінії та кабель до класу інформатики. Там під’єднаємо наш роутер. Після уроків Ефтіпі витягне штепсель, але сервер залишиться під’єднаним до мережі через нашу коробочку. Просто.

— У теорії так, — погодився Фелікс. — Але ми не знаємо, де в нашій школі телефонний щиток.

— Якщо краще подумати… — Нет визирнув у вікно, — то роутер можна поставити і в сусідньому будинку. Досить близько.

— Ви знову починаєте ускладнювати простий план, — зауважила Ніка.

— Цілком можливо, що скоро ми будемо шукати коди доступу до уругвайського телекомунікаційного супутника, — згодився Нет. — Як зробити простіше?

— Вистачить піти до Ромашки і з ним поговорити. Або поговорити з самим Ефтіпі.

— Цього разу це нічого не дасть, — заперечив Фелікс. — Ефтіпі амбітний. І він нечесний. Знайдемо той щиток.

Нет витягнув ноутбук, відкрив його і запитав:

— Манфреде, можеш знайти плани телефонної проводки нашої школи?

— Спробую, — пролунало з динаміків. — Ви хочете під’єднати цей роутер?

— Саме так, — підтвердив Нет, після чого пояснив друзям: — Я розмовляв учора з Манфредом. Аби він не відчував себе кинутим.

— Це мило, хоча колись ми частіше розмовляли…

Мовчки вони пили шоколад. Нарешті на екрані помінялася система цифр, а з динаміків пролунав голос Манфреда:

— Немає цих планів, але я знаю…

— …у якій шухляді міської ради вони лежать, — закінчив за нього Нет.

— Гм. Так… До школи заходять три телефонні лінії. Тільки це мені вдалося з’ясувати.

— У мене ідея, — раптом зірвався Фелікс. — Ходімо.

Вони заплатили, попрощались і вийшли.

— У школі не було капітального ремонту багато років, — заявив Фелікс, коли вони опинилися у холі. Він роззирався по стінах і стелі. — Гадаю, телефонні лінії не приховані під штукатуркою, а йдуть зверху в пластикових жолобах. У вахтерці один телефон…

Вони підійшли до вахтерки. Пана Нетлі не було. Проте з-за віконечка крамнички за ними недоброзичливо спостерігав продавець, пан Роберт.

Вони зазирнули у вахтерку. Кабель схованого під сподом телефона був підключений у гніздо на білому жолобі, який тягнувся по стіні за кільканадцять сантиметрів від підлоги. У кутку він повертав униз і зникав у підлозі.

— Міряємо відстань до сходів, — наказав Фелікс і почав іти рівномірними кроками. — Двадцять сім кроків.

Вони спустилися сходами і пройшли замкнену в цей час роздягальню. Виявилося, що лічити кроки не потрібно — такий самий жолоб тягнувся по стелі і зникав у стіні над дверима до комори, в якій кілька днів тому пані Пумпернікель приймала макулатуру.

— Це одна з тих речей, яку не помічаєш, — Фелікс роздивлявся жолоб.

Він витягнув з рюкзака універсальний ключ, розкрив його і приклав до замка. Кілька секунд дзижчання, попискування та тріскання — і замок здався. Друзі запалили світло і швидко ввійшли до комори.

— Замкни двері, — попросив Нет. — Мені потрібен комфорт.

Фелікс знову використав універсальний ключ.

Вони роззирнулися в невеликому приміщенні. Гола лампочка освітлювала жовтуватим світлом неоштукатурені стіни з пучками труб. Макулатура досі лежала на тому самому місці, що й у п’ятницю. На вільній від труб стіні дзижчала біла коробочка розміром з дипломат. Усередину заходило кілька сірих кабелів.

— Добре пішло, — заявив Нет. Він став перед щитком і подивився на другу, меншу коробочку. — Тут треба підключатися. Сподіваюся, що сигнал роутера проб’є два поверхи та кілька стін.

Він витягнув прилад з рюкзака, увімкнув і підключив кабель з коробочкою на стіні. На корпусі в ту ж мить почало блимати кілька діодів. Нет поставив роутер на верх коробки й оцінив, наче художник, який тільки-но закінчив картину.

— Сьогодні ввечері викладу сторінку, — заявив він.

— А чому не зробиш цього зараз? — запитав Фелікс.

— Якби вся справа була тільки в тому, аби викласти сторінку, то не потрібно було б усього цього робити. Треба ще дещо налаштувати. А на це піде якийсь час.

— То хоча б перевір, чи воно працює.

— Для чого? Усе налаштовано.

— Бо якщо виявиться, що не працює, — спокійно пояснив Фелікс, — то потрібно буде повертатися сюди вночі.

— Добре, переконав! — Нет сів на пачку макулатури і відкрив на колінах ноутбук. Клацнув пару разів і зітхнув. — Накаркав. Не працює.

Він поправив окуляри і почав клацати на клавіатурі. Фелікс і Ніка мовчки спостерігали за ним.

— Можу зробити це за тебе, — озвався раптом Манфред.

Нет здригнувся.

— Не лякай! — гаркнув він на програму. — Просто, сидячи тут, я відчуваю дивну тривогу.

— Так зараз середина дня, — зауважив Фелікс.

— Зовні, може, і сонячний день, але тут я відчуваю, наче зараз середина ночі. Зрештою, я маю скромні амбіції і хочу впоратися з цим сам.

Він стиснув губи і почав клацати ще швидше.

— Може, Ефтіпі не незамінний в оцінюванні веб-сторінки, — замислилася Ніка.

— Але ж тільки він знається… — Нет не припиняв клацати. — Може, ще Четвер, але він хворий.

— У школі багато людей, які розуміються на інтернеті. — Хлопці подивилася на неї, тож Ніка пояснила: — Я говорю про учнів.

— А це непогана думка… — визнав Фелікс. — Наш новий президент самоврядування зможе проявити себе.

Нет кивнув і перервав клацання, аби прочитати довгий текст, що висвітлився на екрані.

— У мене погане передчуття… — раптом промовила Ніка.

Нет завмер над клавіатурою і голосно ковтнув слину.

— Якого типу передчуття? — запитав він, піднімаючи на неї очі. — Таке, що завтра буде дощ, чи?..

— Гірше…

У цей момент вони зрозуміли, що вже якийсь час чують приглушений ритмічний звук. Наче десь у сусідньому будинку великим молотком гатять по стіні. Вони перезирнулися.

— Може, хтось робить відбивні… — сказав Фелікс.

— Хіба що копером, — стишеним голосом промовив Нет. — І одразу з цілої корови.

Звук став виразнішим, а після кожного удару вони відчували ледь помітне тремтіння підлоги.

— Десь поблизу працюють будівельні машини, — прошепотів Нет. — Це не було б проблемою, якби не ці твої передчуття!

— Це не будівельні машини, — переконливо мовила Ніка. — Це щось рухається.

Нет повільно закрив ноутбук і заховав його в рюкзак. Усі втрьох обережно піднялись і підозріло подивилися на двері.

— Ти їх замкнув? — запитав Нет.

— Замкнув, — підтвердив Фелікс.

— Це звідти… — дівчина рухом голови показала на підлогу.

Хлопці простежили за її рухом. Звук лунав з-під великого квадратного люка в підлозі.

Нет відступив до дверей і натиснув на ручку, але двері не відчинилися.

— Навіщо ти замкнув? — застогнав він.

— Ти ж сам захотів… — Фелікс підняв руку з універсальним ключем.

— Чшшш… — Ніка зупинила його руку. — Він почує…

— Хто? — ледь чутно запитав Нет.

— Хтось, — відповіла Ніка. — Щось важке сюди йде.

— Це кроки… — погодився Фелікс. — Це точно кроки…

Друзі пильно вдивлялися в люк. Лампочка раптово на частку секунди згасла.

— Відвага три, відвага три… — повторював, наче мантру[7], Нет.

Після нескінченно довгої хвилини кроки почали віддалятися.

Фелікс відчув, що стискає пальці на універсальному ключі. Він перевів подих і приклав його до замка. З полегшенням вони вибралися в коридор. У цілковитій тиші вони поспіхом залишили школу.

— Що це було? — лише тепер збуджено вигукнув Нет. — Земляний ведмідь? Мазовецький буйвіл? Конекріт? Крокодил?

— Крокодили так не тупають, — зауважив Фелікс.

— А це копитний крокодил! — Нет стиснув кулаки і подивився на землю. — Чому завжди я?! Я ж не роблю нічого поганого! Тільки вліз до шкільної комп’ютерної мережі…

— Це міг бути якийсь охолоджувальний клапан… — невпевнено промовив Фелікс.

Нет похитав головою, глибоко зітхнув і спокійно сказав:

— Як нормальні люди, ми спускаємося собі в підвал — і відразу зустрічаємося з підземним Кінг-Конгом! Я вже знаю, що як виросте у мене борода, то вона відразу буде сива!

— Не перебільшуй, — Ніка обійняла його і погладила по голові. — Це могло бути будь-що.

— Будь-що? Наприклад?!

— Василіск, — кинув Фелікс. — Про нього два тижні тому в новинах говорили.

— Василіск?! — Нет подивився на нього як на ненормального.

— Я говорю не про казкову потвору, яка самим поглядом перетворює людей на камінь, — сказав Фелікс, — а про те дивне щось, що бачив слюсар у каналізації.

— Пам’ятаю, — кивнув Нет. — У кінці репортерка поставила кольорову крапку.

— А пам’ятаєте того слюсаря? — одізвалася Ніка. — Який вискочив з каналізаційного люка на дорозі і втік? Від чогось втік.

— Щось його жахливо налякало, — погодився Фелікс.

Вони вийшли зі школи, перейшли через вулицю і рушили до парку. Нет намагався обирати такий шлях, аби якнайдалі обходити всі люки та стічні решітки.

— Господи! — жалівся він. — Це місто нагадує швейцарський сир.

Нарешті вони зупинилися посеред вільного від будь-яких підозрілих люків місця. Помалу заспокоювалися.

— Що він може мати спільного з нашою школою? — запитав Нет.

— Нічого… — трохи поміркувавши, відповіла Ніка. — Тільки пройшов там.

— Каналом під будівлею… — додав Нет. — Тож він може зайти і до самого будинку.

— Для чого йому це робити?

— Аби нас з’їсти!

— Може, почне з когось іншого, — втрутився Фелікс, усміхнувшись.

— Тільки ми вештаємося по підвалах, горищах та інших підозрілих місцях, — нагадав Нет. — Скоріше, він почне з нас.

Фелікс замислився на хвилину, після чого сказав:

— А може, це був якийсь пилосос? Машина для чищення стічних каналів?

— Це ніяка не машина, — заперечила Ніка. — Це точно були кроки. Але, скоріш за все, не людські.

* * *

На передостанній перерві розійшлися чутки, що на фізиці другий «Б» має заміну з Ефтіпі. Усім було цікаво, чи інформатик і далі допомагатиме своєму класу з вебсторінкою.

Друзі разом з Віктором та Оскаром прийшли до класу інформатики, аби це перевірити. Була перерва, але двері класу були замкнені.

З-за рогу вийшов низенький хлопчик з хвилястим волоссям. Вони впізнали його одразу — у понеділок він усім роздавав конверти, виконуючи роль асистента Ефтіпі. І, схоже, в цьому досяг успіху, бо зараз ніс чашку з чаєм, точно призначену для вчителя.

— Це Маурицій, — пояснив Віктор. — Підлабузник Ефтіпі. Лузер, який вважає себе ґіком[8], але мало що вміє.

— Ефтіпі — його кумир, — додав Оскар. — Досить подивитися на їхній одяг. Однакові мармурові джинси та светри грубої в’язки. Він втручався, коли ми робили «Виборця».

Маурицій пройшов повз них, навіть не помітивши. Він зосередився на чаї, налитому по самі вінця. Коли він відчинив двері, хлопці з коридору побачили те, що і сподівалися побачити: другий «Б» сидів за комп’ютерами, а Ефтіпі, заклавши руки за спину, ходив навколо них.

— Гм… — буркнув Віктор.

— Ідемо до Губерта, — сказав Фелікс, — і попросимо його створити журі з учнів для оцінювання вебсторінок.

— Краще йди сам, — порадив Віктор. — Тебе він любить, бо завдяки тобі він отримав цю посаду.

— Ну так… — погодився Фелікс. — Та й було б чесніше, якби пішов хтось із другого «Б».

— Але ж ця ідея зменшить їхні шанси, — зауважив Нет. — Краще їм не говорити, бо ще запротестують.

— Учора вони сказали нам, що залишаються після уроків, — нагадала Ніка.

— Але це нічого не дало, — швидко зазначив Нет. — Зрештою, їхня чесність там, за дверима.

Уся п’ятірка перезирнулась, очікуючи, що хтось скаже щось розумне.

— Пам’ятаєте старе народне прислів’я, — сказав Нет. — Хан Соло завжди стріляє першим.

Фелікс кивнув і заявив:

— Завтра до нього піду й попрошу, щоб до журі відібрав учнів найбільш неупереджених.

— Господи, добре, що цей день уже скінчився, — зітхнув Нет, після чого ляснув себе по лобі. — Чорт! Неприємності ще не скінчились. У мене сьогодні полоскання носових пазух.

— Що у тебе? — здивувалася Ніка.

— Я в басейн записався… — Нет витягнув з рюкзака плавки. — Виховую характер. Але це приємне тільки на етапі планування.

* * *

П’ятниця почалася з дощу. Мокрий автобус виплюнув учнів перед входом до школи і зник у сірих потоках.

Від середи небагато змінилось у конкурсі. Нет так і відмовлявся домовлятися з Геральдом з приводу вебсторінки, хоча його просили про це майже всі. Але і сам він нікому не показував свого проєкту, стверджуючи, що ефект вдасться побачити лише на шкільному сервері.

— Ночами я інсталював вебсторінку і виправляв її, — пояснив він. — А вранці усував, аби Ефтіпі не зорієнтувався. Тож зараз там нічого немає.

— А на своєму ноутбуці не можеш показати? — запитав Фелікс.

— Вебсторінка насправді працює лише після встановлення на сервері. Зараз можна тільки почитати команди.

— А коли ти збираєшся її інсталювати? На наступному уроці завершення конкурсу.

— В останню мить, — відповів Нет, дивлячись кудись убік. — Для безпеки.

* * *

У класі інформатики за комп’ютерами сиділо троє хлопців і одна дівчина, яких Губерт Тріска вмовив залишитися ще на двадцять хвилин. Сам президент, як зазвичай, в елегантному костюмі теж виступав у ролі судді. Ефтіпі був злий, але нічого не міг вдіяти, бо ідею з журі схвалив директор. Учні з обох класів стояли під вікнами, відокремлені одні від одних двометровою смугою нічийної підлоги.

— То, може, за алфавітом, — почав Ефтіпі. — Спершу другий «Б», Маурицію, прошу.

Хлопець зірвався, підбіг до вільного комп’ютера і ввів адресу. На всіх інших комп’ютерах з’явилася вебсторінка другого «Б». Навіть на перший погляд вона була гарна, трохи «небесна» в колірній гамі: біле і блакитне.

— Тут є кнопка, яка відкриває… — Маурицій клікнув, і на екрані з’явилося повідомлення про помилку.

— Гарна вебсторінка з повідомленням про помилку, — усміхнувся Нет.

Ефтіпі зиркнув на нього і сів за стіл.

— Ок, уже виправив, — заявив Маурицій. — Тут чотири кнопки. Перша відкриває фото класу, друга виводить список учнів, третя — це лінк до маленького тексту, який ми написали про обов’язковість розвитку інтернету, — він подивився на Ефтіпі, — а четверта — план евакуації школи на випадок пожежі.

— Тобто як почне горіти, — прошепотів Нет настільки голосно, аби всі почули, — то спершу біжимо сюди, аби перевірити, де найближчі сходи…

Пролунали тихі хихотіння. Маурицій ковтнув слину і додав:

— П’ята кнопка мала бути поштою, але ми не змогли налаштувати… тож… вона не працює.

Судді хвилину клацали, але на сторінці були тільки чотири речі, тож вони швидко знудилися.

— Це презентація, а не вебсторінка, — зауважив Нет.

Ефтіпі підвівся й заявив:

— Оскільки другий «А» не зробив вебсторінку, то голосування…

— Як це не зробили?! — радісно вигукнув Нет. — Ми зробили, як пан сказав. Під’єдналися з дому і розмістили сторінку на сервері.

Другий «А» з напругою дивився на Нета. Целіна так міцно стиснула кулаки, аж побіліли пальці.

— З дому? — Ефтіпі примружив очі. — Після уроків? Яким це чином?

— Згідно з вашими інструкціями. Користувач, пароль… Не було проблем.

Ефтіпі ледь помітно зблід.

— І там… — він вказав на підсобку, а точніше, на сервер за стінкою, — є та ваша сторінка?

— Готова до конкурсу.

— Зараз перевірю… — Ефтіпі схилився над своїм ноутбуком.

— Я вже її відкриваю, — Нет кинувся до найближчого комп’ютера і за частку секунди ввів адресу.

Ефтіпі зі злістю дивився на нього, але було вже пізно протестувати. Нет відступив до друзів і прошепотів:

— Не встиг скасувати.

Тим часом на комп’ютерах суддів з’явилося щось… чорне, з двома зеленими рамками.

— Вигляд, як на комп’ютерах із фільму «Чужі», — похвалився Нет. — Є два вікна програми. Верхнє — для змісту, нижнє — для команд. Підготував CMS[9] і динамічну систему розподілу облікових записів з декількома рівнями доступу, додаванням коментів та опцією форуму. Також є RSS[10] і місце для рекламного банера. Можна створювати автоматичну галерею…

Судді, схоже, не мали поняття, що мають робити з чорним екраном і миготливою підказкою внизу. Вони намагалися клікати в різних місцях, але без результату. Нет підійшов до комп’ютера і написав кілька команд. На екрані з’явився текст, потім фотографії зі шкільної екскурсії, потім діаграми, що подавали результати навчання.

— Це простіше і швидше, — пояснив він. — Не потрібно тягати мишкою.

— Посередній користувач може мати проблеми, — зауважила дівчина, яку Нет знав тільки зовні.

— Жодних! — відповів Нет. — Досить ввести «help», і з’явиться список команд.

— А чому ви не зробили меню?

— Я віддаю перевагу консольному режиму, — відповів Нет, а оскільки вона не зрозуміла, то додав: — Ну, замість того, аби клікати мишкою чи тиснути кнопки, вписуються команди. Так швидше.

Судді перезирнулися. Тільки Ґілберт спробував вписати пару команд, і нарешті йому вдалося вивести на екран груповий знімок з кінця першого курсу.

Другим «А» прокотилося незадоволення. Ентузіазм Нета ослаб.

— Досить ввести «help»… — тихо повторив він.

— Зараз у класі лишаться тільки судді, — Ефтіпі піднявся і потер руки. Його настрій значно покращився. — Решта чекає в коридорі.

Нет вийшов першим. Сперся на підвіконня і подивився на розмитий дощем сірий обрис протилежного крила школи.

— Ти тому не показував вебсторінку, аби ми не змусили тебе використати графіку Геральда? — тихо запитала Ніка.

Нет стиснув губи.

— Ти ж знаєш, що я його ненавиджу.

— Річ у тому, що… — Ніка замовкла, бо них приєднався весь клас. Погляди всіх свідчили, що вони думають про поведінку Нета.

— Якби не я, не було б навіть цього! — вигукнув він, дивлячись на учнів.

— Хоча б показав нам цей проєкт раніше, — з гіркотою в голосі промовив Оскар. — Тоді ми могли б…

— Ти міг і сам його зробити! — гаркнув Нет.

Другий «Б» скупчився біля іншого вікна і весело дивився в бік конкурентів.

Двері класу відчинилися. Судді вийшли. Ґілберт зупинився разом з Ефтіпі у дверях, а решта суддів, перемовляючись, рушили в бік сходів. Повз них пройшла пані Геленка з папкою в руках. Вона забрала у задоволеного Ефтіпі картку з результатами голосування. Секретарка записала щось у таблицю, що лежала поверх паперів у файлах, і заявила:

— Десять балів для другого «Б». Шість голосів проти одного.

Другий «Б» почав від радості підскакувати й вигукувати, а другий «А» стояв нерухомо.

— Хто голосував за мій… за наш проєкт? — запитав Нет.

— Я, — відповів Губерт. — Я побачив у ньому перспективу розвитку. Тільки інтерфейс користувача вимагає суттєвих переробок.

Він попрощався з учнями і пішов. Ефтіпі подивився на Нета з погано прихованим або й неприхованим задоволенням і повернувся в клас, зачинивши за собою двері. Другий «Б» пішов святкувати перемогу.

— Боюся, ти єдина людина в школі, яка надає перевагу написанню команд, а не кліканню мишкою чи натисканню кнопок, — уїдливо промовила Клаудія.

— Це дуже просто переробити, — Нет стенув плечима. — Достатньо п’яти хвилин.

— Достатньо було нам показати сторінку, — зі злістю додав Ламберт. — Може, тоді мали б шанс. Це повинна бути командна гра.

— Ти тут нічого не говори про командну гру! Скільки макулатури ти приніс?

— Це все post factum[11], — заспокоїв їх Віктор. — Але сторінка згодиться, оскільки вже є. Тільки перероби меню і графіку.

— Змарнована робота, — Геральд поклав диск зі своїм проєктом на підвіконня. — Вистачило б п’яти хвилин…

— Не плач над розлитою колою, — втрутився Ґілберт.

Усі подивилися на нього із здивуванням.

— Плач? — запитав Геральд.

— Розбитою колою? — замислився Віктор.

— Усе пройшло, — пояснив Ґілберт. — Немає чого стогнати.

Геральд похитав головою і разом з Ламбертом рушив у бік сходів.

— Спробуймо краще співпрацювати на наступному завданні, — вирішив Люціян.

Віктор узяв із підвіконня диск і протягнув Нетові.

— Заверши проєкт, — сказав він. — Стане в нагоді.

За мить Фелікс, Нет і Ніка залишилися самі біля вікна, по якому стікали сірі струмені дощу.

Нет замислено крутив у пальцях диск. Нарешті витягнув ноутбук і відкрив його. Дві хвилини він клацав по клавіатурі, потім відступив і подивився на екран.

— Дійсно, виглядає краще, — задоволено визнав він. — Навіть не п’ять хвилин, тільки дві.

Вебсторінка була набагато приємнішою і прозорою.

Покірно він сховав ноутбук у рюкзак.

— Ми ведемо на три бали, — нагадав Фелікс.

— Я завалив діло, — Нет похитав головою. — Через дурні заздрощі…

— У тебе немає приводу заздрити Геральдові, — Ніка подивилася йому у вічі. — Він мені навіть не подобається.

Вона поцілувала його й усміхнулася. Фелікс удав, що дивиться у вікно.

Нет подивився на Ніку з вдячністю, а потім — кудись убік, і вираз його обличчя раптово змінився. Фелікс і Ніка повернулися. У стіні були маленькі дверцята, до ручки яких хтось прикріпив папірець із написом: «Відкрий мене». Вони впізнали характерні, гострі, написані наче дитячою рукою літери.

Деякий час вони були готові забути про Похмурого Женця, принаймні заховати його в закамарки пам’яті.

Фелікс потягнувся до ручки і відкрив люк швидким рухом. Усередині, поруч з клапаном на трубі, лежала маленька чорна торбочка. Вона мала вигляд дуже старої. Була зроблена з цілого шматка замшевої шкіри. Фелікс потягнув за ремінець, і торба відкрилася, показуючи вміст: два гральні кубики, чорні з білими цятками, що позначали цифри, і з мінімально закругленими кутами.

Фелікс подивився на кубики, потім на прикриті дверцята з папірцем.

— Питання таке: звідки він знав, що ми це помітимо?

— І помітимо першими, — уточнив Нет.

— Може, він взагалі не знав, — Фелікс подивися вглиб порожнього коридору. По стінах повзли нечіткі тіні, що їх відкидали струмені дощу на вікнах. — Можливо, він заховав багато торбочок у багатьох місцях, — протягнув Фелікс, — а ми просто помітили цей напис першим.

Він рушив швидким кроком і обійшов увесь поверх, заглядаючи навіть до протипожежних щитків і в кожен закамарок. Не було ані папірців, ані схованих кубиків.

— Тож питання таке, — сказав він, коли повернувся. — Звідки він знав, що ми це помітимо?

— Я тільки радію, що він не дав нам якогось завдання, — похитав головою Нет. — Сорян, іду додому спати і готувати програму для Ґолема.

— Поговоримо завтра, — погодився Фелікс. — Вечір кіно о п’ятій, а Ґолемом займемося в другій половині дня. Перед тим готую обід… Прийдеш раніше? — він подивився на Ніку.

— Трохи раніше, — погодилася вона. — Біля третьої. Подивлюся, як у вас справи.

Фелікс зав’язав торбочку і поклав у рюкзак. Навіть не подумав повернути її туди, де знайшли.

⁶ ASAP (англ. as soon as possible) — так швидко, як тільки можливо.

⁷ Мантра — у буддизмі та індуїзмі рядок, слово або склад, що повторюється для того, аби допомогти опанувати внутрішній стан.

⁸ Ґік (англ. geek — дивак) — особа, яка чимось маніякально цікавиться, максимально поглиблюючи свої знання. Найчастіше вживається позитивно, в стосунку до комп’ютерних «маніяків».

⁹ CMS (англ. Content Management System) — система управління змістом. Спрощує орієнтацію на комп’ютерній сторінці для нефахівців.

¹⁰ RSS – засіб пересилання заголовків новин, здебільшого використовується як джерело інформації про оновлення й нові записи на сторінці.

¹¹ Після того, як уже все відбулося. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Незважаючи на гарну погоду, суботній ранок Фелікс і Нет провели в підвалі, інсталюючи на бортовий комп’ютер Ґолема інші фрагменти програми штучного інтелекту. Фелікс встановлював бляшані щитки на елементи конструкції, а Нет налаштовував інсталятор, аби приєднати чергові фрагменти програми. Робот досі перебував у напівсхиленому стані, у якому залишився після того, як Фелікс аварійно від’єднав живлення.

— Ти не вимкнув його, — зауважив у якийсь момент Нет.

— Я вийняв усі акумулятори, — відповів Фелікс. — Вони на столі.

— Але не ті маленькі, що підтримують пам’ять, — Нет вказав на вилучену з ПК материнську плату. — Тут є додаткові!

— Я не люблю конструювати машини, яких не знаю повністю, — буркнув Фелікс, прикріпляючи щиток до ноги.

— Він, напевно, весь час бачив і чув, що відбувалося в підвалі, — визнав Нет. — Не міг рухатись, але міг дивитися і слухати.

— Це тільки машина, — відповів Фелікс. — Не перебільшуй…

Нет подивися в темні нерухомі очі Ґолема.

— Гадаю, ми не повинні трактувати його як звичайну машину. Він нас за це зненавидить. Це не якийсь там дриль.

— Ти запрограмував йому почуття? — Фелікс не припиняв длубатися в його нозі.

— Ні, але він сам їх розвиватиме. Або вже розвинув.

— Потім будемо його виховувати.

— Він уже виховується. Можна його… — Нет замислився на хвилину. — Можна його перезапустити і ще раз завантажити всі модулі програми штучного інтелекту. Але тоді все виховання піде коту під хвіст. Це ж програма штучного інтелекту. Не можна просто видалити якийсь файл, бо немає жодних файлів. Він сам собі все організує і не дасть потім витягнути з його пам’яті конкретні речі. Він пам’ятатиме все, що ми зараз робимо.

Фелікс випростався і подивився в об’єктиви Ґолема. Відблиски лампи сяяли, наче сльози. Він зазирнув углиб чорних оптичних колодязів. На їхньому дні були тільки матриці зі світлочутливих елементів, але ж сенс існування Ґолема не обмежувався простими, впорядкованими електричними імпульсами. Він має бути розумним, тож і свідомим.

— Він це пам’ятатиме? — запитав Фелікс.

— Так, як ти пам’ятаєш своє дитинство, — Нет поглянув на маленький дисплей під кришкою на спині робота. — Я закінчив інсталяцію. Наразі в нього буде щось типу… роздвоєння особистості. Може бути емоційно нестабільним.

— Ще більше?

— Щиро кажучи, не знаю, — визнав Нет. — Ніколи раніше такого не робив. От якби зараз поворухнувся його палець, то я б…

— От якби зараз поворухнувся його палець, — Фелікс відклав викрутку, — то я б подумав, що ми знімаємося в дешевому фантастичному фільмі. Ніщо в нього не повинно ворушитися, бо в його гідравлічній системі немає тиску. Це просто, — він уважно подивився на робота. — А може, і не просто.

— Я не знаю, як ти можеш спати з ним в одній кімнаті, — прошепотів Нет.

Довгу хвилину вони дивилися на машину. І підскочили на звук дверного дзвоника.

— Це Ніка, — перевів подих Фелікс.

Вони побігли нагору, аби впустити подругу. Привіталися поцілунками в щічку.

— Ходімо, — сказав Фелікс. — Починаємо тест.

На півдорозі до підвалу він зупинився і подивився на старе трюмо. Під дзеркалом лежали листи, які мама вийняла з поштової скриньки хвилину тому. Між конвертами, які переважно містили рекламу, був один знайомого чорного кольору.

— Чорт! — Фелікс витягнув конверт і роздивився його з усіх боків.

— Не відкриваймо, — попросила Ніка. — Чим більше ми його слухаємося, тим гірше для нас.

Фелікс зітхнув і сховав конверт у кишеню. Вони спустилися в підвал. Хлопці почали підготовку до тестування робота, а Ніка сіла, аби спостерігати за цим.

— Чому Манфред не хоче оселитись у Ґолемі? — запитала вона. — Він же завжди прагнув мати тіло.

— Я питав його про це кілька разів, — визнав Нет. — Він давав ухильні відповіді. Якби він погодився, це б заощадило нам багато часу на софті. І не було б таких номерів, як із тим нервовим тиком придушення…

— Нервовим тиком придушення? — запитала Ніка. — Тобто він хотів ухопити Фелікса?

— Так. Манфред не дозволив використати навіть частинку його коду. Запитай його чому, якщо хочеш. Може, тобі відповість. Він не захотів стати почесним донором коду. І крапка.

— Але ти зробив Манфреда. Тоді чому з Ґолемом стільки проблем?

— Коли я вирощував Манфреда, то мав уже готовий… напівпродукт, бо позичив татову програму. І здебільшого він виховав себе сам, блукаючи інтернетом. Манфред вийшов у мене… трохи випадково. Це мала бути програма управління світлофорами. Того, щоб він отримав свідомість і з нами затоваришував, у планах не було. Ідея Ґолема постає з нуля.

Тим часом Фелікс прикріпив усі акумулятори і під’єднав кабель аварійного вимикача до гнізда.

— Пам’ятаєш? — запитав Фелікс. — Якщо він почне робити щось дивне, відпускаємо кнопки.

— Ок, ок, — Нет натиснув на кнопку. — Перший тест… Ґолем підходить до столу, бере зелений блок і ставить його вертикально.

Фелікс кивнув, пересунув важіль головного вимикача і відступив на два метри. Нет і Ніка також трохи відсунулися.

По корпусу Ґолема пробігло тремтіння. Електричний двигун прискорився, і друзі почули тихе вищання гідравлічної помпи. Ніка із захватом спостерігала, як велика машина випростовує своє механічне тіло.

— Я не думала, що він запрацює, — прошепотіла вона.

— Ґолем-Ґолем готовий до роботи, — пролунало з динаміків, розміщених на місці рота.

— Знову повторив двічі… — буркнув Фелікс.

— Приступаю до виконання тесту номер два, — заявив Ґолем. — Увага. Старт.

Він смикнувся і зробив перший крок. Вийшло ліпше, ніж під час попереднього тесту. Тихо шуміли приводи, а підлога здригнулася, наче на неї впало щось важке. Ґолем виконав другий крок, повернувся, підійшов до столу і подивився на різнокольорові дерев’яні блоки, що лежали на стільниці. Трохи незграбно він схопив зелений і встановив його вертикально.

Повернувся до друзів і заявив:

— Тест номер два закінчено. Параметри координації руху скориговано. Усі системи в нормі.

— Працює ідеально, — зрадів Нет, мимоволі тримаючи палець на вимикачі.

— Я й не думав, що вправи з віртуальної реальності можуть бути такими корисними, — з подивом визнав Фелікс, після чого повернувся до Ґолема. — Зараз постав червоний блок.

— Що ти… — фиркнув Нет. — Він не зробить цього, нема шансів.

Ґолем хвилину стояв нерухомо, після чого повернув голову і подивився на стіл. Друзі з недовірою спостерігали, як сталева рука тягнеться по червоний блок і встановлює його біля зеленого.

— Я фігію! — вигукнув Нет. — Він не міг цього зробити! Це неможливо, — він подився на Фелікса. — Звідки ти знав?

— Не знав, — Фелікс стенув плечима. — Просто спробував.

— Це мав бути тиждень виснажливих вправ…

Фелікс уважно подивився на Ґолема. Механізм у животі машини шумів рівномірно.

— Поклади червоний блок на зелений, — промовив Фелікс.

Робот витягнув руку і підняв червоний блок.

— Як покласти? — запитав Ґолем.

Нет тихо зойкнув від здивування. Ніка присунулася ближче до хлопців.

— Горизонтально, нагорі, — відповів Фелікс.

Механічна рука обережно поклала блок так, що вийшла червоно-зелена літера «Т».

— Не вірю, — прошепотів Нет. — Просто не вірю.

— Він боїться, що ви його вимкнете, — Ніка вказала на вимикачі, які вони тримали. — Тому такий слухняний.

— Але річ не в тому, чи він буде слухняним, — відповів Нет. — Він не повинен ані розуміти, що ми говоримо, ані тим більше робити це.

— Я говорю про ваш метод навчання. Таким чином ви можете виховати тільки невільника, який зрадить за першої-ліпшої можливості.

Хлопці уважно подивилися на неї.

— Що ти пропонуєш? — запитав Фелікс.

— Поговорити з ним. З людьми потрібно розмовляти.

— Якось не віриться, — сказав Нет, — що він може слухати і говорити. Може, за кілька годин він починає вловлювати взаємозалежності. Але ж він не людина.

— Проте має стати якомога подібнішим до людини.

— І ти хочеш із ним поговорити?

Вона кивнула.

— Але якщо я маю з ним поговорити, — вона вказала на кабель аварійного вимкнення, — то без цього.

— Це обов’язково з міркування безпеки, — пояснив Фелікс.

— Не можна з ним розмовляти з позиції сили. Зніміть це.

Фелікс дивився на неї якусь хвилину.

— Але ти розумієш, що він у двадцять разів сильніший за тебе?

— Тому я хочу з ним тільки поговорити, — сказала Ніка.

Фелікс із напруженням потягнувся до спини Ґолема, зняв два кабелі і швидко відступив аж під сходи. Ґолем, однак, не поворухнувся, тільки провів його поглядом.

Ніка зробила крок уперед і зупинилася за два метри від машини.

— Я Ніка. Хочеш поговорити?

Ґолем роззирнувся навколо, зосередив погляд на Ніці, після чого без попередження нахилився до неї з простягнутою рукою. Дівчина мимоволі відступила. Ґолем зробив крок у її напрямку. Коли мав її торкнутися, його рухи раптом втратили динаміку. Він почав уповільнюватись і разом із затиханням насоса повільно завмер.

— Що це було? — вигукнула Ніка.

Лише зараз вона розслабила пальці, якими вчепилася в стільницю. Вона стояла, неприродно вигнувшись назад. Нет схопив її, аби не впала.

Фелікс витягнув з кишені коробочку з кнопкою та гнучкою антеною.

— План «Б», — сказав він. — Завжди варто мати план «Б»,

— Може, ви були праві… — прошепотіла Ніка.

— На жаль, це вимикає тільки привід, — Фелікс підняв коробочку. — Комп’ютер і всі інтерфейси працюють, тож він нас бачить і чує.

— І розуміє, — похмуро додав Нет. — Хоча не маю поняття чому…

— Не вийде з ним так просто поговорити, — Ніка поволі заспокоювалася.

— Можна вимкнути живлення рук і ніг, — вирішив Фелікс.

— Тоді він стане невільником. Десь ви робите… ми робимо помилку.

— Ти хочеш допомогти з Ґолемом? — запитав Нет.

Ніка кивнула.

— Але спершу треба вирішити як.

— Я не думав, що тебе зацікавить роботехніка, — похитав головою Фелікс.

— Мова не про роботехніку. А про… — Ніка замислилася, — про пізнання його внутрішнього світу.

Нет зробив такий вираз обличчя, наче жував лимон.

— Внутрішній світ? — він підняв брови. — Це непідготовлена програма ШІ. У неї немає внутрішнього світу.

— Він ще формується.

— Краще ходімо подивимося кіно. Про внутрішній світ подумаємо пізніше.

Вони піднялися до вітальні. Фелікс прихопив дорогою горішки та сік з холодильника, і вони всілися на шкіряній канапі навпроти телевізора.

— Увімкни новини, — сказав Фелікс. — Останнім часом там можна побачити цікаві речі.

— Нудні, — заперечив Нет, але перемкнув канал. — Може, щось розкажуть про… Василіска.

Вони хрумали горішками та пили сік. Нічого не було про Василіска, натомість пролунала ще одна тривожна новина:

— У Варшаві триває епідемія перевішування дорожніх знаків. Сьогодні вдень сталася серйозна аварія поблизу площі Інвалідів, — на екрані з’явилися три автівки, побиті так, що не можна було розпізнати марок. — Трагічні наслідки спричинило перевищення швидкості. Двоє людей борються за життя.

Друзі завмерли.

— Де той конверт… — Нет подивився на Фелікса.

— Спалімо його, — запропонувала Ніка. — Він намагається змусити нас відчувати вину.

— Спалити? — Фелікс витягнув конверт із кишені і покрутив у руках. — Гадаєш, ми повинні його спалити?

— Спалити і розповісти про все поліції, — серйозно промовила дівчина.

Хлопці дивилися на неї із здивуванням.

— Тоді вони доберуться до тебе, — нагадав Фелікс. — Так вони працюють. Ніхто не згадає, що це ти повідомила поліцію про тероризм Похмурого Женця. Хтось зауважить, що ти повинна бути в дитячому будинку. І всі забудуть про твої заслуги.

— Що робити, — твердо сказала вона. — Я й так довго викручувалася.

— Не говори так! — заперечив Нет. — Дотягнеш до вісімнадцяти, а потім ніхто не зможе цього зробити.

— Це наша справа, — погодився Фелікс.

Він подивився на палаючий камін, потім на конверт у руках.

— Хтось може загинути, — завагався він.

— Ти піддаєшся шантажу, — відповіла Ніка. — Це ніколи не виправдовується. Похмурий Жнець хоче звинувати нас у тому, що сам робить.

Фелікс довгу хвилину розмірковував, після чого рішучим рухом відкрив конверт. Усі сіли на канапі, схилилися над папірцем і прочитали:

«Імовірно, ви відкрили конверт після перегляду новин. Може, навіть хтось загинув. Цього вже не змінити. Але якщо ще не минула сьома, можете запобігти наступній трагедії».

— Ок! Хоче війни — то отримає її. — Нет грюкнув кулаком по столу. — Манфреде? — закричав він, після чого зрозумів, що ноутбук лежить у нього в рюкзаку. Він витягнув його, увімкнув і повторив: — Манфреде?!

— Я тут, не кричи.

— Ти пам’ятаєш, я розповідав про Похмурого Женця? У нас із ним проблеми.

— Трохи розповідав… Решту я домислив.

— Дізнайся все про нього. Простеж, де живе, чим займається, з’ясуй групу крові, перевір, які пластівці на сніданок полюбляє…

— Досить… — перервав його Манфред. — Постараюся.

Фелікс розглядав конверт і аркуш з усіх боків: під світлом, шукав відблиски, складки. Він спустився навіть у підвал, аби подивитися під ультрафіолетовою лампою. Нарешті сів на канапу і замислився.

— Він не написав, що саме ми повинні зробити, — буркнув хлопець.

— Ти тримав папірець над полум’ям? — запитала Ніка.

Фелікс поглянув на неї, після чого схопив аркуш і пішов на кухню. Він повернувся за пів хвилини з виразом тріумфу на обличчі.

— Є, — він поклав аркуш на стіл. Нижче тексту, який вони прочитали, з’явився додатковий рядок із черговими географічними координатами та допискою: «Знак з північного боку».

— Читання історичних романів стало в нагоді, — прокоментувала Ніка.

Напис повільно зникав.

— Чому саме сьома? — Нет подивився на годинник. Було пів на сьому. — А якщо хтось побачить? В усьому нас звинуватять.

— У нас є доказ, що це не ми, — Фелікс вказав на лист.

Вони подивилися на папірець, потім одне на одного, піднялись і почали вдягатися.

Діти вже не помітили, як чорний аркуш перетворився на попіл.

* * *

Автобус висадив їх за кілька метрів від цілі. Нет не міг втриматись і в останню мить наклеїв на вікно наліпку: «Аварійний вихід. Вдарити головою в саму середину». Решту шляху вони пройшли пішки, перебігаючи від дерева до дерева, уникаючи світла ліхтарів.

— Ми поводимося наче злодії, — у якийсь момент промовила Ніка. — Ходімо нормально.

Насилу вони змусили себе йти звичайним кроком.

— Відчуваю, що хтось за нами стежить, — зізнався Нет. — Ми могли анонімно повідомити поліцію мейлом із застереженням…

— Пізно, — Фелікс поглянув на годинник. — Залишилося дві хвилини.

— Може, буде досить закрити цей знак.

— Є чим?

— Ми не подумали про це…

— Ви усвідомлюєте, що ми чинимо безглуздя? — запитала Ніка. — Граємося в якихось суперменів.

Вони дійшли до перехрестя і роззирнулися. За кілька секунд вулицею проїхала автівка. На зупинці чекало кілька осіб. Друзі заховалися за товстим бетонним ліхтарем, на якому висів клятий знак. З другого боку їх закривав припаркований автомобіль. Фелікс придивився до кріплення знака: дві скручені гвинтами металеві смуги обхоплювали бетонний стовп.

— Ну добре, це була погана ідея, — визнав придушеним голосом Нет.

— Ти мусив сюди приїхати, аби переконатися? — запитала Ніка. — Чи ми впевнені, що хочемо це зробити?

Інстинктивно вони сховалися за припаркований автобус, коли хтось вийшов із найближчого будинку. Вони збагнули, що чинять нерозумно, але було пізно.

— Ні… — прошепотів Нет, коли кроки віддалилися. — Ми не впевнені. Анітрохи.

Вони випросталися.

— Зараз, якщо ми вже тут… — Фелікс торкнувся бетонного стовпа і звернувся до Нета. — Допоможи.

Нет неохоче допоміг другу видряпатися на прикріплену до ліхтаря електричну коробку. Ніка стала трохи збоку, аби слідкувати за всім.

За три метри над землею Фелікс витягнув з кишені розвідний ключ і електричну викрутку. Тихе дзижчання інструментів потонуло в шумі міста, але хлопець почувався, як на пательні. Він затиснув зуби і до кінця викрутив перший гвинт. Зиркнув навколо і завмер. За п’ятнадцять метрів від них стояла старенька з рахітичним, тремтливим песиком. Вона витріщалася просто на Фелікса. Нет і Ніка сховалися за мікроавтобусом.

Фелікс дивився на стареньку, а вона — на Фелікса. Нарешті маленький йорк гавкнув голосом гумової качки, що привело його хазяйку до тями. Вона відвернулась і потягла собаку за собою. Фелікс видихнув, зиркнув униз і наштовхнувся на питальні погляди друзів.

— Жінка, — пояснив він. — Із собакою.

— У тебе був вигляд, наче ти побачив жінко-собаку, — буркнув переляканий Нет.

Фелікс почав викручувати другий гвинт. Однак цього разу він постійно озирався. На щастя, товстий стовп затуляв його від поглядів водіїв. Раптом Фелікс відчув, що гвинт послабився і металева смуга вислизає в нього з рук.

— Лови! — прошипів він.

Нет в останню мить відскочив і схопив знак. Він був більший, ніж видавалося, коли висів у трьох метрах над землею.

— Сорі, — Фелікс зіскочив на землю. — Він вирвався.

Нет подивився на припарковану поряд автівку і зробив крок у її напрямку, аби заховати знак під нею.

— Ні, — затримав його Фелікс. — Ще проб’є собі шини.

— Обіпремо його просто об ліхтар, — запропонувала Ніка.

Раптом вони почули вереск шин, після чого удар і скрегіт металу. Рефлекторно втягли голови в плечі. «Опель Омега» і «Сітроен Зантія» стояли посеред перехрестя, врізавшись одна в одну. Пасажири з обох автівок вийшли самотужки. Скоріш за все, нічого серйозного не сталося.

Друзі з жахом дивилися на сцену, що розігралася за десять метрів від них.

— Ми зняли не той знак? — прошепотів крізь стиснуті губи Нет.

Лише зараз вони подивилися на дорожній знак.

— От чорт! — вигукнув Нет. — Ми переплутали!

Знак, який Нет тримав у руках, відрізнявся від знака «Головна дорога» — був трикутним.

— Це знак «Поступися дорогою», — здивовано зауважив Фелікс.

— Я не розуміюся на знаках, — пояснила Ніка.

— Він наказує пропустити іншу машину, — Фелікс подивився на розбиті автівки. — Протилежність знаку «Головна дорога». Ми зняли цей знак, тож…

— Тільки не говоріть, що ми переплутали… — не міг повірити Нет.

— Ми не переплутали… — Фелікс почав повільно відступати. — Пропоную обережну евакуацію…

Нет і Ніка лише зараз побачили спалахи синіх вогнів поліцейських автівок, які наближалися. Нет зрозумів, що тримає в руках доказ злочину. Тож він випустив його з рук. Пролунав гуркіт, і раптом усі пасажири нещасних автівок та свідки, які з’явилися наче з-під землі, повернулися в їхній бік.

— Валимо! — вигукнув Фелікс.

Вони побігли в напрямку темного двору. Коли сховалися за рогом найближчого будинку, вже чули за собою тупотіння кількох пар ніг і сирени поліцейських.

— Ми ж хотіли як краще… — вигукнув Нет.

— Не кричи, біжи, — прошипів Фелікс.

Задихаючись, вони минули смітники, гойдалки, пісочниці, газони та будинки. Врешті мусили зупинитися, аби перевести подих. Схилилися, впершись руками в коліна, і жадібно хапали повітря. Схоже, втекли.

— Нам потрібно розділитися, — видушив Фелікс.

— Ніколи! — запротестував Нет.

— Трійка має менше шансів, — Фелікс роззирнувся. — Вони бачили нас трьох!

— Не розділяємося, — заявив Нет. — Я навіть не маю уявлення, де ми зараз.

— Ми втекли, але вони точно обшукують район. Зараз з’являться гелікоптери.

— Спокійно сядемо в перший-ліпший автобус, — запропонувала Ніка.

Вони повільним кроком рушили в напрямку вулиці, яку бачили між будинками. Коли вийшли на неї, то очікували, що всі перехожі кинуться до них, аби схопити. Але, звісно ж, нічого такого не сталося.

— У мене таке відчуття, наче всі знають, що ми скоїли, — простогнав Нет. — І тільки чекають на відповідний момент, аби нас схопити.

— Сорі, що вас у це втягнув, — буркнув Фелікс.

— Припини, ми разом прийняли це рішення, — відповіла Ніка. — А втягнув нас у цю халепу Похмурий Жнець.

Вони дійшли до зупинки саме в ту мить, коли там зупинився трамвай.

— Другий вагон, — сказав Фелікс.

Усередині було небагато людей. Ніхто не звернув на них уваги.

Нет сів позаду, посадив Ніку на коліна і намагався справляти враження, що його ніщо не хвилює, крім неї. Фелікс присів за два сидіння за ними і вийняв з рюкзака книжку. Він відкрив її, але не бачив навіть літер. Нервово зиркав навкруги і мріяв опинитися якомога далі від цього місця. Кинув непомітний погляд на друзів, але ті так вжились у свою роль, що складалося враження, наче й справді не бачать світу поза собою. Коли трамвай доїхав до наступної зупинки, він зрозумів, що це не їхній день. Зупинка розташовувалася саме на перехресті, з якого вони три хвилини тому втекли.

Фелікс втиснувся в сидіння і вдавав, що читає найцікавішу книжку на світі. Лише за мить він зауважив, що тримає її догори ногами. Швидко перевернув, але все одно був не в змозі ігнорувати миготливі сині вогні кількох поліцейських автівок. Він визирнув у вікно й одразу побачив погляд старенької пані з тремтячим псом. Жінка відкрила рота, повернулась і рушила в напрямку схилених над знаком поліцейських.

Єдине, що Фелікс міг зараз зробити, це не виділятися і разом з іншими витріщатися на розбиті автівки. І чекати, поки трамвай рушить далі. За мить йому сяйнула думка, що вони можуть вийти й піти, але це тільки погіршило б ситуацію. Тож він удав, що вже все побачив і знову читає. Нет і Ніка пошепки розмовляли, сховавшись за власним волоссям.

Фелікс зітхнув, коли двері зачинилися. Серце підскочило до горла, бо вони відчинилися знов, аби впустити захекану дівчину.

Старенька з псом саме підходила до поліцейської машини. Хтось її випередив і чимось відволік поліцейського. Жінка зупинилась і культурно чекала, не бажаючи переривати. Але ще послала Феліксу підозріливий погляд.

Нескінченно довгу секунду трамвай провітрював салон. З-під опущеної голови Фелікс дивився в бік жінки. Нарешті двері зачинились і трамвай рушив.

Хлопець із полегшенням заплющив очі.

* * *

До будинку на вулиці Сердечній вони дісталися за пів години. Мама була зайнята на кухні, наче надолужувала згаяні роки.

— Привіт, мамо, — Фелікс намагався зробити вигляд, що все добре. Він підійшов до неї і поцілував. — Що робиш?

— Соєві котлети, — відповіла вона, після чого додала з усмішкою: — Цього разу я їх посмажу. Будуть за пів години. Трохи пізно, але…

— Факт. Ми дуже голодні.

Бабуся сиділа за кухонним столом і вдавала, що читає газету, а насправді з занепокоєним виразом обличчя слідкувала за кулінарними зусиллями доньки. Було помітно, що вона воює з собою, аби не встати і не допомогти.

— Чому ж ти не зробила свинячі котлети? — запитала вона.

— Хочу спробувати щось інше, — пояснила мама. — У всякому разі, у мене є детальні інструкції.

— І я тут є, — нагадала бабуся.

— Лікар заборонив тобі працювати.

— Але не заборонив говорити.

Фелікс, Нет і Ніка впали на канапу у вітальні.

— Схоже, нас спекли, — заявила Ніка. — Більше не відкриваємо ніяких повідомлень від того психа. Дуже вас прошу. Дивимося фільм і вдаємо, що нічого не сталося.

— Підтримую, — Нет почав гризти горішки.

Дзвоник його телефона пролунав, наче постріл. Хлопець подивився на екран і відповів.

— Манфреде? — промовив він у слухавку. — Що там? Чому ти дзвониш, ти ж можеш бездротово приєднатися до ноутбука.

— Ти знову забув і вимкнув ноутбук, — промовила з образою в голосі програма. — Але це неважливо. Увімкніть новини.

Фелікс натиснув кнопку на пульті. Екран наповнився миготливими вогнями поліцейських машин.

— …трійка молодих людей. Очевидиця злочину може описати одного з них. — На екрані з’явилася знайома їм старенька. Зараз вона була рада, що її показують по телевізору. Фелікс точно пам’ятав її байдужий вираз обличчя. — «Це був диявол. Навіть очі трохи світилися червоним. Він піднявся в повітря і зняв знак».

Друзі дивилися новини з дедалі більшим жахом. Тепер з’явився запис із камери. У кадрі був ліхтар із трикутним знаком. Було помітно три постаті, які ворушилися в тіні автобуса. У якийсь момент із тіні вийшла… Ніка. Вона встала, роззирнулася навкруги, після чого повернулася в тінь. На щастя, її було не впізнати. Її місце зайняла Ілона Богуцька.

— Нагадую, ми ведемо мову про подію, що сталася сорок хвилин тому. Поліція обшукує околиці, але, скоріш за все, злодії вже втекли.

— Ви не розповіли, що планували, — озвався Манфред. — Я міг хоча б вимкнути камери на дві хвилини.

— Ми забули… — зізнався Нет.

— Усе через поспіх, — заявив Фелікс. — Ми наробили стільки помилок.

— Принаймні жінка-собака запам’ятала тебе як диявола, це ускладнює ідентифікацію, — зрадів Нет, після чого додав, дивлячись на Ніку: — Тебе теж ніхто не впізнає на цьому записі.

Ніка похитала головою. Фелікс зітхнув.

— Зараз ця справа видається ідіотизмом, — буркнув він. — Але дві години тому це створювало відчуття, що ми робимо щось гарне.

— Легко оцінювати по факту, — визнала Ніка, — але, щиро кажучи, і перед тим це не видавалося надто мудрим…

— Що з тим знаком? — замислився Нет. — У тебе є запис того, хто повісив цей знак?

— Він висить там дуже довго, відколи я почав працювати в міській раді.

— То ми справді зняли не той знак?

Фелікс подивився на попіл, прямокутний слід від листа.

— Ми не помилилися, — тихо промовив він. — Саме цього він хотів.

— Хотів зробити нас співучасниками, — скривився Нет. — Чудово.

— Може, ми повинні зізнатись? — озвалася Ніка. — Потім може бути гірше.

— Знаєш, коли буде гірше? — рознервувався Нет. — От зізнаємось, і стане гірше.

— Подумаймо, у чому річ, — сказав Фелікс. — Навіть божевільні терористи мають якусь мету.

— Похмурому Женцю не йдеться про те, щоб ми знімали дорожні знаки, — сказала Ніка. — Це тільки привід. Він хоче від нас чогось більшого.

Фелікс вийняв з кишені свою картку фігури і подивився на неї уважніше. На зворотному боці була зображена Смерть у каптурі з косою в руці.

— Зрозуміло, що хоче чогось більшого, — повторив він. — А зараз у нього є спосіб змусити нас слухатися.

— Манфреде! — Нет схилився над ноутбуком. — Щось у тебе є на Похмурого Женця?

— На жаль, зовсім нічого, нуль, — відповів Манфред. — Усі дорожні знаки, які він перевішав, були поза камерами. Лише вас вдалося… зняти.

— Дяка, старий, — буркнув Нет.

— Треба було мене попередити…

— Маєш якусь ідею, як його вистежити?

— Є поліцейські програми стеження. Але дати їм це завдання — одразу вказати на вас.

До вітальні зазирнула мама Фелікса і конспіративно, тихцем запитала:

— Ви знаєте, до якого кольору треба смажити котлети? Знизу вже димить, а зверху вони виглядають сирими. Бабуся пішла подрімати…

— Як часто ти перевертала котлети? — запитав Фелікс.

— Їх треба перевертати? — мама була щиро здивована.

— Ну… так. Інакше з одного боку вони згорять, а з другого справді будуть сирими. Смажиш на оливковій олії чи звичайній?

Мама подивилася на нього, хвилину поміркувала і підняла вказівний палець.

— А! 

— Ти не використала олії?

— Ну… ні. Хотіла, аби були дієтичні.

— Ідеться про перенесення тепла… Зрештою, неважливо, — Фелікс махнув рукою. — Використай оливкову олію, вона краща за звичайну.

— Дякую, — мама розвернулась і швидко пішла.

Зараз, незважаючи на витяжку, навіть у вітальні відчувався сморід.

— Це називається екстремальна кухня, — підсумував Нет.

Ніка намагалася втриматися, але все одно пирснула сміхом. Фелікс тільки кивнув головою.

— Я чула! — зі сміхом вигукнула мама.

— Упс… — прошепотів Нет.

— Споко, — відповів Фелікс. — У неї є почуття гумору.

— Але котлети все одно доведеться їсти, — Ніка тицьнула у Нета пальцем.

— Забудьмо вже про все це, — попросив Нет. — Може, подивимося продовження «Того, хто біжить по лезу».

— Згода, — кивнув Фелікс.

Вони витягли диск і увімкнули програвач.

Устигли подивилися тільки чверть фільму, коли мама покликала всіх на кухню. Бабусю не будили. Тато ще не повернувся з Інституту. Тож вони сіли в їдальні тільки з мамою Фелікса, яка поставила перед кожним тарілку з соєвими котлетами в паніровці, картоплею пюре без мундирів і консервованою кукурудзою.

Нет відрізав шматок котлети, поклав у рота і почав жувати. Щось хруснуло. Хлопець витріщив очі і схопився за щоку.

— Соєва котлета з кістками? — запитав він.

— Схоже, розмішала ті соєві шмарклі, — невпевнено відповіла мама, а коли Нет подивився на неї, додала: — Ну і що? Експериментальна кухня?

Після обіду хлопці хотіли далі подивитися фільм, але Ніка наполягала, аби поговорити з Ґолемом. Фелікс вимкнув джерело живлення компресора робота і забрав Нета до вітальні. Хлопці зіграли дві партії у скрабл, коли до них приєдналася Ніка.

— Він дуже вразливий, — сказала вона. — Ми повинні краще до нього ставитися. Мусимо виховувати його… душу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Атмосфера у шкільній бібліотеці була напружена. Другий «Б» неохоче дивився на другий «А», який не тільки відповідав їм неприязними поглядами, а ще й сварився між собою. Нет нарешті погодився використати у своєму проєкті ілюстрації Геральда, але це анітрохи не зменшило ворожнечі між ними.

Буква, тобто пані Ненайкраща, із своєї фортеці зі столів, книг та шафок, повних карток, неприязно дивилася на зграю, яка окупувала читальний зал. Вона навіть не намагалася їх угамувати. Тим більше, що вони нікому не заважали, а лише порушували п’яте правило шкільної бібліотеки. А деякі порушили пункт 12-д, у якому говорилося: «не приносити ґаджети для ігор».

Було п’ятнадцять хвилин на восьму, коли до бібліотеки зазирнув директор, магістр-інженер Юліуш Ромашка. Він привітався з бібліотекаркою, проминув її фортифікації і відразу рушив до читального залу.

Стало тихо, наче хтось різко повернув ручку потенціометра на підсилювачі. Ромашка, можливо, і не мав авторитету в учнів, але все ж був директором.

— Доброго дня, дорогі учні, — почав він без вступу. У відповідь було хорове бурмотіння. Директор продовжив: — Третім завданням конкурсу буде легенда. Клас-переможець зможе розмістити свою роботу в шкільній хроніці й отримає десять балів. Оберіть собі тему і напишіть щось розумне. Фотографії теж приймаються.

— А може бути легенда про чорну «Волгу», яка викрадала дітей? — запитав Нет.

— Викрадала? — запитав директор, після чого додав: — Ні-ні-ні. Нічого такого. Мова про варшавські легенди. Міські легенди — це щось інше.

— А можна, наприклад, легенду про короля Попеля та хом’яків? — запитала Клаудія.

— Це були щури, а не хом’яки, кретинко, — сказала Віола, худенька блондинка з другого «Б». Вона зверхньо дивилася на Клаудію.

— Миші, точніш, — пояснив Віктор, але його ніхто не слухав, бо класи почали сперечатися.

— Річ була в коті! Чувак мав алергію на котячу шерсть.

— Він не міг виловити мишей механічною мишоловкою? Принада, пружина…

— Це було перед Першою світовою, кретини. Пасток на хом’яків ще не винайшли.

— Хом’яки рослиноїдні. Це було щось інше.

— Інший вид хом’яків. Хижі.

— Не буває хижих хом’яків!

— Є, тільки ніхто їх не хоче розводити, відтоді як вони з’їли Попеля.

— А для чого він їх розводив?

— Для хутра! У нього ж була алергія на котів, а в чомусь він мусив ходити. Штучне хутро було тоді дуже дорогим.

— Ти колись бачила хом’яка? Одного б тільки на навушник і вистачило.

— Він зшивав їх по кілька штук.

— Так… а з зубів робив наконечники для стріл.

Директор смиренно дивився на стелю.

— Легенди про наше місто будуть отримувати вищий бал, — сказав він і повернувся до виходу. — Беріться до роботи.

— Вищий бал? — повторила Целіна.

— Це означає, що можемо працювати з легендою про вавельського дракона, — пояснив Віктор, — але тоді точно програємо.

— Ми не запитали його про правила, — згадав Оскар.

— Напевно, виявилося б, — сказав Нет, — що за питання про правила нараховуються штрафні бали.

— Гаразд! — озвався Люціян, який мав власні плани, як провести решту цього уроку. — Які є варшавські легенди?

— Про Золоту Качку, — відповів Віктор, — про Василіска, про Варсу і Саву, про русалку…

— А чоботар Дратівка? — запитала Клаудія.

— Ні, чоботар Дратівка — це інша байка, — відповів з удаваною серйозністю Нет. — Він мав зшивати те хутро з хом’яків.

Ніка фиркнула під ніс.

— Козлик Матолек з Муранова теж відпадає, — пояснив Геральд, злісно дивлячись на Нета.

— Можеш так підписатися під роботою, — відповів Нет. — Я хочу легенду про русалку. Можемо за основу взяти ілюстрації.

— А та про Варсу і Саву дуже романтична, — промовила Віола.

— Ок, беремо, — погодився Вінцент. — Ми все одно не маємо поняття, про що в якій легенді йдеться.

Фелікс раптово побачив Анку, а точніше, двох Анок. Одна дивилася на нього з усмішкою, а друга — з неприкритою ворожістю. Він закліпав і спробував знову роздивитися це явище, але всі мали бажання залишити вже читальний зал і решту двадцять хвилин витратити на те, що не має нічого спільного з наукою. Перш ніж Фелікс розв’язав загадку з подвійним образом, другий «Б» обрав тему і залишив бібліотеку.

— Візьмімо легенду про Василіска, — попросила Ніка.

— Чому? — здивувався Нет, але за мить зрозумів. — Ааа… Тому що…

— Чому «тому що»? — вигукнув Маурицій, який проходив повз, і подивився на Ніку з підозрою. — А може, це ми хочемо Василіска?

— Це може бути небезпечно, — промовив з удаваною турботою в голосі Нет. — Він поглядом перетворює на камінь тільки інформатиків.

Маурицій відповів грізним поглядом.

— Ходи сюди! — закричав із дверей Вінцент. — Варс і Сава — непогана ідея.

— Ок, — Люціян піднявся. — Беремо того Василіска.

— Я не хочу Василіска, — втрутився Геральд, похмуро дивлячись на Нета. — Треба проголосувати.

— Для чого? — запитав Нет. — Ти все одно ж не будеш шукати матеріал.

— Я теж не хочу Василіска, — додав Ламберт.

— Голосуймо, — неохоче погодився Люціян. — Хто не хоче Василіска? — Піднялося три руки: Геральд, Ламберт і Клаудія. — А зараз хто хоче Василіска? — цим разом руку підняли Фелікс, Нет і Ніка.

Люціян зітхнув і подивився на Віктора. Той кивнув і запитав:

— Хто хоче зайнятися збиранням матеріалів?

Піднялися тільки три руки трійці друзів.

— Василіск виграв, — заявив Люціян і швидко вийшов із читального залу, аби ніхто не вирішив ще за щось проголосувати.

На щастя Букви, всі почали підводитися. Тільки Фелікс сидів із серйозним обличчям й інтенсивно про щось думав.

— Що з тобою? — штурхнув його Нет. — Ходімо вип’ємо гарячого шоколаду.

Фелікс замислено подивився на нього і відповів:

— Хвилину тому я бачив дивне явище і саме задумався над його природою.

— Так, відповідь у твоєму стилі. Поговоримо по дорозі?

— По шоколад підемо на великій перерві, — Фелікс підвівся. — Ми вже в бібліотеці. Можемо одразу почати і щось знайти до кінця дня.

— А я сподівався відкласти це на пізніше, — скривився Нет. — Лише понеділок…

— Це непогана ідея, — визнала Ніка. — Я маю на увазі, зробити це сьогодні.

— Але ж тільки перший урок…

— Уяви себе на початку великої перерви, — відповів Фелікс, прямуючи в бік фортеці бібліотекарки. — Тоді гарячий шоколад буде ще попереду…

Буква не зраділа, що частина галасливої зграї лишилась. Але вона пом’якшала, коли зрозуміла, що це Фелікс, Нет і Ніка, які торік довели, що насправді люблять читати.

— Ми шукаємо щось про варшавські легенди, — сказав Фелікс. — А саме — про Василіска.

Бібліотекарка подивилася на нього з-під окулярів, після чого заявила, насилу утримуючи офіційно суворий тон:

— «Книга варшавських легенд», четвертий стелаж зліва, п’ята полиця зверху, дванадцята книга справа. Наскільки пам’ятаю.

Книжка, чи скоріше книга в суперобкладинці, дійсно була на вказаному місці. Друзі взяли її.

— Кажуть, американці, коли читають книги, не використовують закладок, — сказав Нет. — Просто відривають і викидають прочитані сторінки.

— Дуже практично і по-американськи, — відповів Фелікс. — Але волію закладки.

— Знаю. Така в мене асоціація, але з цією книжкою це б не вдалося, — Нет поглянув на корінець книги. — Тут була б потрібна механічна пила.

«Книга варшавських легенд» не набагато поступалася розміром шкільній хроніці. Вона пахла старовиною. Фелікс відкрив важку, потерту обкладинку й перегорнув титульну сторінку.

— Отакої! — вигукнув Нет. — Рік видання 1905!

Буква визирнула з-за мурів своєї фортеці, приклала палець до вуст і зашипіла — звук пролунав так, наче десь зірвало газовий клапан.

— Зробили вони нас із цим завданням, — буркнув Нет. — Вони пішли собі до… до чогось там, а ми тут сидимо.

— Будемо розумнішими, коли стільки прочитаємо, — відповіла Ніка. — А потім, розумнішими, можемо теж піти кудись там.

— Це правда, — неохоче визнав Нет. — Але лінива частина моєї натури не хоче цього знати. Ця частина хоче піти кудись там уже зараз.

— Дивіться! — Ніка перегорнула кілька сторінок. — Золота Качка. Вона стерегла скарб, схований у підземеллі палацу Острозьких.

— Це той на вулиці Тамка?

— Саме так.

— Завжди можемо змінити тему на Золоту Качку, — Нет стенув плечима. — Усім-бо однаково.

— Тут є все, — відповіла Ніка, гортаючи сторінки. — Золота Качка, Василіск, Варс і Сава тощо.

— Зупинімося на Василіску, — сказав Фелікс. — Опрацювання будь-якої легенди з цієї книги триватиме годину.

— А фізика? — запитав Нет. — Четвер на лікарняному… Його замінює Лінійка, вона нічого не зробить.

— Але перевірить присутніх, — зауважила Ніка.

— У нас є коректор…

— Припини!

— Попрацюємо до кінця перерви, — вирішив Фелікс. — Повернемося сюди на великій перерві й до кінця дня все зробимо.

— А гарячий шоколад? — нагадав Нет.

— Уяви себе в кінці великої перерви, коли вся робота вже буде закінчена…

У цей момент пролунав дзвоник на перерву. Фелікс із здивуванням подивився на годинник і сумно похитав головою.

— У мене краща ідея, — Ніка піднялася. — Зараз повернуся.

Вона вибігла з бібліотеки, нічого не пояснюючи.

— Як Паула? — Нет схилився до Фелікса, користуючись тим, що вони залишилися самі.

Фелікс стенув плечима.

— Більше не бачив її, — похмуро відповів він.

— Наступним разом запитай номер телефону або мейл. А-а-а… в тебе ж немає телефона.

— Хочу купити, — Фелікс роздивлявся книгу, але було помітно, що питання друга скерувало його думки в інший бік. — Я познайомився ще з однією дівчиною. Така маленька блондинка. На балу була вдягнена стюардесою.

— А, ти говориш про близнючок Бірських.

— Близнючок? — Фелікс уважно подивився на нього.

— Анка і Ханка Бірські, — сказав Нет. — Я познайомився з ними два дні тому. Вони перейшли в нашу школу після канікул. Разом із Геральдом і Ґілбертом.

— Близнючки… — Фелікс наморщив лоба. — Це багато пояснює.

— З котрою з них ти мав справу?

— Здається, з обома, — відповів Фелікс.

— Я реально не помічаю різниці між ними. Могли б собі татуювання зробити.

— Я знаю, як їх відрізнити. Одна, як бачить мене, усміхається, а друга — тягнеться до зброї.

— Розумієш, старий, — Нет поклав йому долоню на плече, — ти неправильно це сприймаєш. Ти повинен здобути прихильність обох. Якщо з одною посваришся, завжди є друга. Така резервна копія, диверсифікація знайомств.

— У мене немає здібностей у цій царині. Жінки для мене — більша таємниця, ніж Тунгуський метеорит.

— Найголовніше — добре почати. Уяви, що ви зустрілися в коридорі. Питаєш її, як остання контрольна. Вона каже: «Непогано», — а ти: «Супер, мала, давай так і далі». Це перший етап. Наступним разом…

До читального залу зайшла Ніка.

— Є звільнення з фізики, — сказала вона, сідаючи.

— Ти домовилася з Лінійкою? — здивувався Нет.

Дівчина кивнула і додала:

— Мізки на службі людини.

Фелікс витягнув чернетку і відкрутив ковпачок з ручки.

— Я писатиму, — Нет відкрив ноутбук, — а ви говоріть, що писати.

Фелікс відшукав розділ про Василіска, перегорнув кілька сторінок і знайшов опис потвори. Прочитав початок:

— «У нього збільшена голова півня зі страшними очима, що сяють золотом, величезним пурпуровим гребенем, зміїною шиєю і товстим, вкритим пір’ям тулубом. А ще довгі волохаті ноги, які закінчуються кігтями», — він підняв погляд і подивився на друзів. — Що за фігня…

— Пам’ятаєш, як описувала його та баба по телевізору? — запитав Нет. — У тебе світилися червоним очі, і ти літав. Цей опис Василіска стільки ж має спільного з реальністю.

— Але ж це легенда, — нагадав Фелікс. — Хоча так і складаються легенди… за двісті років люди читатимуть легенди про літаючого варшавського диявола.

— А що тоді тупало під підвалом школи? Мамонт?

— Ну вже ж не пернатий динозавр із головою півня.

Весь наступний урок вони вибирали з легенди про Василіска цікаві моменти. Історія в основному була проста і прозора, схожа на грецький міф про Персея та Медузу. Троє дітей подалися до зруйнованого будинку в Старому місті, на вулиці Криве Коло, аби серед руїн знайти скарб. Коли вони спустилися до підвалу, то замість скарбу зустріли Василіска. Чудовисько подивилося на поводиря експедиції і поглядом моментально перетворило його на камінь. Інші двоє заховались у глибині підвалу. Стурбовані відсутністю дітей, батьки почали пошуки, які швидко дали результат. Було відомо, що сталося, але вони не знали, як знешкодити потвору. На щастя, у Старому місці жив алхімік і чорнокнижник, який знав спосіб, як убити Василіска. Обвішаний дзеркалами сміливець повинен був спуститися у підземелля і стати навпроти чудовиська, аби те вбило себе власним поглядом, відображеним у дзеркалі. Якщо не вести мову про бічні сюжети, план вдався, і діти повернулися в обійми радісних батьків. На жаль, скарбу так і не знайшли.

— З наукової точки зору, це повна маячня, — підсумував Фелікс за пів години.

— Байдуже, — Нет записав файл і закрив ноутбук. — Шкільна екскурсія — наша. Десять балів у кишені.

— Ще ілюстрації, — нагадала Ніка. — Можна попросити Геральда…

Вона подивилася на Нета. Як і можна було очікувати, він був не в захваті.

— Ніякої співпраці з тією медузою, — рішуче заявив він. Витягнув телефон і почав робити фото ілюстрацій.

Ніка зітхнула і подивилася на Фелікса:

— Я можу сьогодні прийти поговорити з Ґолемом?

— Звісно… але для чого?

— Ну, я ж казала, що ви сконструювали йому тіло і розум, але не дали відчуття та душу.

— Якщо хочеш… — Фелікс зачекав, поки Нет закінчить, і перегорнув на легенду про Золоту Качку. Він довгу хвилину вивчав прикрашені літери. — Треба чекати до купальської ночі, — буркнув він. — Пів року.

— Що? — запитав Нет, уже готовий іти.

— Нічого, нічого… так просто, — Фелікс закрив книгу і відніс на місце.

* * *

У вівторок зранку весь другий «А» роздивлявся роздрук, який приніс Нет.

— Ви переписали це з книжки? — запитав Геральд.

— І що? — обурився Нет. — Ми мали вигадати? Якщо вам не подобається, то кожен може щось додати.

— Сьогодні вівторок, — швидко сказав Геральд. — У мене тренування з тенісу.

— Я не про тебе говорив.

— Не сваріться, бо знову програємо, — сказав Віктор. — Вінцент з Антеком і Віолою вчора кілька годин сиділи в університетській бібліотеці. У них у п’ять разів більше матеріалу.

Друзі дивилися на роздруковані, розмиті фотки. Кількість тексту не вражала.

— Закінчіть це, — попросив Віктор. — Наступним завданням займеться хтось інший.

* * *

Після школи друзі поїхали додому до Фелікса, сподіваючись, що зможуть додивитися «Того, хто біжить по лезу». Однак вони не встигли вмоститися на канапі, як Нетові сяйнула думка. Вони спустилися до підвалу, Нет відкрив ноутбук і запитав наче з неохотою:

— Манфреде, чи ти не пошукав би щось про Василіска? Нам потрібно десять сторінок.

— Хвилинку… — пролунало з динаміків ноутбука. — Це для конкурсу. Ви самі повинні це зробити.

— Припини моралізувати, — сказав Нет. — Пошукай трохи інформації про Василіска, якісь фотки, може, малюнки і сформуй це в гарненький документик.

— Я можу прислужитися як технічно просунута пошукова система, але нічого формувати не буду.

Ніка придивлялася до Ґолема, що стояв посередині. Більшість щитків була змонтована, але місцями конструкція ще просвічувалася.

— Є прогрес у роботі? — запитала вона.

— Сидимо над ним кожен день, і точно вже є прогрес, — відповів Нет.

— Він припинив на нас кидатися, — заявив Фелікс. — Твої розмови, схоже, допомогли.

— Ми додали йому бездротове підключення до інтернету, — сказав Нет. — І швидший бортовий комп’ютер. Він трохи розвивається. Каже, що хоче літати.

— Я інсталював йому пневматичний акумулятор, — Фелікс вказав на кількалітровий бак у животі робота. — Він може стартувати негайно, не чекаючи, поки прискориться помпа. Також він зможе якийсь час працювати з вимкненою помпою.

Ніка уважно слухала, як хлопці з гордістю розповідають про свою працю, після чого запитала:

— У який колір хочете його пофарбувати?

— Жінко… — Нет похитав головою.

— Він може бути чорний, — вирішив Фелікс.

— Краще хакі.

— Або жовтий, як будівельні машини.

— Я передивився все, що знайшов про Василіска, — перервав їх Манфред. — Обрав п’ятнадцять файлів, які найбільше вам підійдуть. Будь ласка.

Фелікс сів на не закінчене досі суперкрісло, а Нет і Ніка — у старі крісла на колесах. Кілька хвилин вони проглядали матеріали. Відмінності між різними версіями легенди були суттєві.

— У першій версії легенди йшлося не про будинок на вулиці Криве Коло, а про якийсь підвал, — сказав Фелікс.

— Легенди, які передаються з вуст у вуста, часто і легко спотворюються, — кивнув головою Нет.

Ніка похитала головою.

— Поставмося до роботи серйозніше, — попросила вона.

Вони розділили документи і за годину мали готовий матеріал, набагато кращий від попереднього. Перечитали його і зрозуміли, що проблему вирішено.

— Якщо є стільки версій однієї легенди, — зауважив Нет, — то, що б ми не написали, журі скаже, що це помилка. Може, краще вигадати власну легенду? Тоді ніхто не причепиться до нас, що ми щось перекрутили. Може… «Про дракона з Лазєнок[12] і відважного лицаря, який уразив дракона списом». Або каналізаційною трубою, щоб пов’язати з Лазєнками.

Ніка пирхнула, Фелікс уже не слухав. Він сів за ноутбук і набрав у пошуку: «золота качка варшава підвали».

— Старий, яка Золота Качка? — Нет зиркнув на екран. — Це не та легенда.

— Там є спуск до підземелля.

Нет ковтнув слину.

— Що ти вигадуєш? — запитав він. — Яке підземелля?

— І Василіск, і Золота Качка жили в підземеллях.

— Та ні! Ми повинні шукати інформацію, а не самого Василіска.

— Нууу… Фотки входу до старого підземелля можуть перетягнути ваги на нашу користь.

— Скажи це віршем, і все одно мене не переконаєш. Знаю, що як я погоджусь і ми підемо туди, ти захочеш мене вмовити, аби ми зазирнули всередину. А потім щоб зазирнули ще за один поворот, а там будуть такі гарні сходинки з гарним поруччям, які, звісно, кудись ведуть. Як спустимося сходами, то виявиться, що далі будуть гарні двері з латунною ручкою…

Фелікс зітхнув і неохоче потягнувся до шухляди.

— Не хотів вам говорити, — він витягнув знайомий чорний конверт. — Це було вранці в поштовій скриньці.

Нет узяв лист і разом з Нікою вони прочитали: «Ви вже знаєте правила. Гра почалася. Відшукайте вхід до старого підземелля. Використайте картки персонажів і кубики».

— Ми що, — обурився Нет, — археологічна «швидка допомога»?

— Жнець упевнений, що ми повинні його слухатися. Подія зі знаками…

— Ніхто ж не знає, що це ми, — вигукнув Нет. — Є зізнання якоїсь бабці з собакою та нечітке відео.

— Я теж так подумав, — визнав Фелікс, — але потім прочитав в інтернеті, що в них є відбитки твоїх пальців на дорожньому знаку.

Нет скривився.

— Поліція нас не знайде, — він стенув плечима. — З відбитків пальців не вдасться прочитати прізвище.

— Поліція нас не знайде, — погодився Фелікс. — Якщо хтось не вкаже на нас.

— Ти не розповів нам усього, — Ніка подивилася на Фелікса.

Фелікс кивнув. Подивився на двері, потів увімкнув CD-програвач і зробив музику гучнішою.

— Ідеться ще от про що, — зізнався він стишеним голосом. — Бабуся хвора, почувається дедалі гірше. Я випадково побачив лист із лікарні з ціною за лікування. Сума жахливо велика.

— Не бачу зв’язку, — промовив Нет.

— Не розумієте? Похмурий Жнець шукає скарб Золотої Качки.

— Але ж це легенда!

— Так. Золота Качка — легенда, а от скарб — хтозна.

— Старий! — Нет схопився за голову. — Я переймаюся за твій розум. Може, купимо човен і попливемо шукати скарби Атлантиди?

— Розкажи, що ти задумав, — попросила Ніка.

Нет фиркнув і театрально опустив плечі.

Фелікс повернувся в кріслі й уважно поглянув на друзів.

— Усі попередні завдання від Женця заганяли нас у глухий кут, — сказав він. — І зараз ми фактично в такому ж стані. Можемо піти в поліцію і зізнатися, перш ніж він видасть нас, але ніхто не повірить у нашу версію подій. Зараз починається справжня гра. Жнець упевнений, що скарб існує, оскільки вкладає багато зусиль у це все.

— А чому він сам по нього не піде? — запитав Нет.

— Може, він слабкий.

— Або розумний.

— Мій план такий: удавати, що не знаємо, про що йдеться, і грати в цю гру. Завдяки його інформації знайдемо скарб. Візьмемо з нього стільки, аби оплатити лікування бабусі, а решту віддамо.

— Ти знаєш, як називається такий план? — Нет похмуро дивився на нього. — «Занадто гарно».

Він узяв лист і прочитав його уважно.

— Попередні листи розсипалися на попіл за кілька хвилин після того, як ми витягували їх з конверта. — зауважив він. — А цей ти відкрив уранці, і він досі існує.

Мовби у відповідь на його слова папір беззвучно перетворився на попіл.

Нет струсив руку і витер об сорочку.

— Це ненормально, — буркнув він.

Фелікс вимкнув музику. Тиша, що запала в підвалі, аж дзвеніла у вухах. Лише за хвилину друзі зауважили дещо іще. У підвалі не було Ґолема.

* * *

Вони вибігли на нічну вулицю й роззирнулися. Ніде не було й сліду. Газові ліхтарі освітлювали ряди припаркованих машин із запітнілими вікнами. З вуст друзів ішла пара.

— Схоже, він уже далеко звідси, — сказав Фелікс. — Він бігає швидше, ніж людина. Принаймні в теорії.

— Наче в нас мало було проблем, ще й маємо екскаватор, який бігає містом. — Нет розвів руки. — Звісно ж, із нашими відбитками пальців. Як ми не почули помпу? Вона ж свистить, як хор астматиків.

— Йому не потрібно її використовувати, — пояснив Фелікс. — Я інсталював йому той резервуар під тиском. Запасів енергії вистачило, аби він тихенько вийшов з будинку.

— Як він узагалі ввімкнувся?

— Відтоді, як він припинив на нас кидатися, я не вживав усіх заходів безпеки…

— А на скільки йому вистачить акумуляторів? — запитала Ніка.

— Якщо бігтиме, то кілометрів на двадцять, — оцінив Фелікс. — Але він може зарядитися від розетки.

Він потягнувся до кишені і витягнув звідти бездротовий вимикач. Корпус був розчавлений, наче хтось поклав його в лещата. Фелікс подивився в ніч і буркнув:

— Непогано.

Нет поглянув на Ніку і сказав:

— Ось наслідки того, що він має душу, мала.

¹² Лазєнки — відомий парк у Варшаві, раніше — заміська територія. Назва Łazienki означає «купальні», «ванни», звідси дальша гра слів. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Усю середу друзі сиділи як на голках. Цього дня Нет не забув залишити ноутбук увімкненим у рюкзаку. Манфред обшукував інтернет і підключався кожні кілька хвилин до своєї частини в міській раді, аби перевіряти камери спостереження. Нет протягом усіх уроків не витягав з вуха бездротовий навушник, тож, замість очікувати повідомлення про Ґолема, Манфред коментував учителів. Кілька разів на це звертали увагу, коли Нет починав хіхікати без причини. Найгірше було на географії, коли Констанція Константинопольська мусила двічі його заспокоювати. Щиро кажучи, небагато бракувало, аби Нета виставили за двері.

— Наступні тести з географії я завалю так чи інакше, — нарікав він після уроку.

— І як у вас справи з легендою? — запитав Віктор.

— Дуже добре. Сам подивися, — Нет витягнув ноутбук і відкрив файл.

Віктор проглянув текст і сказав:

— Непогано, але другий «Б» дістався до місця, де жили Варс та Сава.

— Не вішай нам локшину на вуха! — запротестував Нет. — Це ж було сімсот років тому. Варшава була рибальським селом.

— Вісла мала тоді інше русло, — додав Фелікс.

— Знаю, але, на жаль, це класно виглядає, — зітхнув Віктор.

Друзі вийшли зі школи. Нет витягнув навушник з вуха, а телефон переклав у чохол на паску рюкзака, аби Манфред міг через об’єктив бачити оточення.

— Хочу гарячий шоколад, — буркнув Нет. — Але в мене немає грошенят.

— Сорі, я заощаджую, — відповів Фелікс.

— Що будемо робити з цією легендою? — запитала Ніка. — В інтернеті більше нічого немає.

— Попереджаю: я не полізу в підземелля, — зазначив Нет.

— Залишається Національна або університетська бібліотека.

— Університетська краще, — вирішив Нет. — Я б хотів робити щось інше, але в нас немає виходу.

— Нам потрібно шукати Ґолема, — нагадала Ніка.

Фелікс похитав головою.

— Я встав уранці рано та обійшов найближчі вулички, — сказав він. — Або робот добре сховався, або втік далеко. Ми не знайдемо його, навіть якщо обійдемо все місто. Маємо розраховувати тільки на Манфреда.

— Жодна з моїх камер не зареєструвала робота, — заявив з телефона Манфред. — Жоден інтернет-сервіс не надав повідомлення про термінатора на вулицях столиці. Він уміє ховатися.

Нет прикрив телефон рукою.

— Як гадаєте, Манфред може співпрацювати з Ґолемом? — запитав він пошепки. — Може, вони потоваришували.

— Думаю, що Манфред просто лояльніший до нього, ніж ми, — відповів Фелікс. — Та навіть якщо йому подобається Ґолем, він знає, що той не має шансів наодинці.

Нет відкрив мікрофон.

— У тебе не залишився якийсь… — Фелікс поглянув на Ніку і на мить завагався, — …якийсь одяг батька?

Вона кивнула.

— Може, знадобиться… — пояснив він. — Принеси завтра. Тільки якщо з ним не пов’язані якісь спога…

— Я можу принести, — швидко відповіла вона. — Тільки висить у шафі. Його забагато.

Фелікс уважно поглянув на неї.

— Принеси найбільший плащ і найбільші штани, — попросив він. — Я подумаю про капелюх та черевики.

— Навіщо? — поцікавився Нет. — Ти хочеш його вдягти?

— А як ти думаєш повертати його? Інакше за п’ятнадцять хвилин ми будемо на всіх телеканалах.

— Якщо Манфред його знайде, треба буде швидко дістатися туди, — Фелікс подивився на інший бік вулиці, де розташовувався магазин мобільних телефонів. — У нас немає зв’язку…

Нет теж поглянув на магазин, потім на друга.

— Так просто підеш і купиш? — здивувався він. — Без порівняльних тестів, пошуку по всіх магазинах Варшави?

— Я давно про це думаю, тож знаю, що мені потрібно. Вагаюся між двома моделями. Одна — водонепроникна, має компас, ліхтарик і ще пару речей, а друга — «розкладушка» з доброю камерою.

— Є гроші? — запитала Ніка.

Фелікс кивнув.

— Старі заощадження.

— А шоколадом у «Зайвих калоріях» не захотів нас пригостити, — нагадав глузливо Нет.

— Власне, тому й маю гроші, — сказав хлопець, але подумав і додав: — Але маю і докори сумління, бо повинен збирати гроші для бабусі.

— Гм… Про яку суму ти говориш?

— Сто тисяч злотих.

Нет аж присвиснув від здивування.

— І що твої батьки на це? — запитала Ніка.

— Не питав. Не міг зізнатися, що дивився листи.

— Ми не зберемо стільки грошей навіть за десять років.

— Знаю, — Фелікс рушив у бік магазину. — Тому й хочу знайти скарб Золотої Качки. Це єдине, що я можу зробити.

* * *

Отримати читацький квиток до університетської бібліотеки виявилося не так важко. Значно складнішим було взяти книгу дев’ятнадцятого століття «Підземелля старої Варшави».

Нет почав переглядати товстий том, перевіряючи дати.

— Вона ще старіша, — сказав він задоволено.

Книжка була надрукована на пожовклому товстому папері. Мала лише сто вісімдесят сторінок, але видавалася товстою. Кожен розділ розпочинався з оздобної буквиці. Книжка була сповнена нечітких планів, кожен на цілу сторінку. Її можна було б прочитати за якусь годину, коли б не архаїчна мова, якою вона була написана.

— Зробімо ксерокопію якоїсь ілюстрації, — запропонував Нет. — Ніхто не довідається.

Ніка несхвально похитала головою, а Фелікс мовчки перегорнув сторінку.

— Видається мені, що це має небагато спільного з легендою про Василіска, — сказала Ніка. — Але… ти, схоже, про це знав?

Фелікс замислено кивнув. Він дістався останньої сторінки і хотів був закрити книгу, коли щось раптово помітив. Торкнувся вклейки і почав уважно роздивлятися її. Буркнув щось собі під ніс і витягнув з кишені складаний ніж.

— Що ти робиш?! — прошипіла Ніка.

Фелікс роззирнувся, а потім наче випадково відкрив ніж, піддів вістрям край вклейки і пересунув ніж угору. Вдалося не пошкодити папір, а розрізати тільки клей. Нет і Ніка здивовано спостерігали за ним. Фелікс склав ніж і вийняв пінцет, сунув його в щілину під вклейку і за мить… витягнув звідти складений удвоє аркуш. Обережно розрівняв його, боячись пошкодити старий папір.

— Ми повинні комусь його віддати, — прошепотіла Ніка.

Друзі схилилися над аркушем. На ньому старанними каліграфічними літерами було написано кілька рядків. Літери були з завитками, тож читати їх було нелегко.

«Спершу при корчмі старого Каспера поверни вниз, потім пройди відстань пів польоту стріли, що є майже шістдесят кроків уздовж муру, і знайдеш іржаву хвіртку. Люди вважають, що то забута задня хвіртка, яка веде до саду славетного алхіміка Маґнуса. В усякому випадку, якщо пройти в неї, знайдеш там альтанку або каплицю без фігури святого посередині. Саме там схований таємний вхід, яким я вже не раз проходив і ним нещодавно дійшов до самої Золотої Качки. Однак не мав я розуму й фантазії, забув узяти мішок або торбу для багатства і мусив піти, тільки маючи перед очами шлях, який привів мене до золота. Також зазначаю, що якби хто хотів повторити мою подорож, то в пригоді стане малюнок на сторінці 53. Всіляко наголошую, що на ньому бракує маленької доріжки, яка відходить праворуч і веде мандрівника просто до залізних воріт.

Сьогодні після заходу сонця, щойно задзвонять до вечірні, вирушаю туди знову вже з торбами на дукати. А слова ці записую, щоби знання цінні оції зі мною не відійшли в небуття, на випадок, якщо через яку-небудь турбацію не пощастить мені в моєму плані.

Шляхтич Мельхіор Єсьонович, з герба Наленч, власною рукою».

— Непоганий потік свідомості був у чувака, — підсумував Нет. — Але, схоже, він не повернувся.

Хлопець уважно роздивлявся аркуш.

— Чого ти так дивишся? — запитав Фелікс.

— Чекаю, коли розсиплеться.

— Не розсиплеться.

— Можемо додати це до нашої роботи. Змінимо тільки Золоту Качку на Василіска.

— Не можна підробляти історію! — запротестувала Ніка.

— Яку історію? Це легенда. Хтось це колись вигадав. Ми трохи її допрацюємо.

— Василіск не охороняв ніякого скарбу, — зауважив Фелікс. — Герої легенди тільки думали, що він щось охороняє.

Нет махнув рукою і, бачачи вирази облич друзів, став серйозним.

— А ти не хочеш зараз ввести в пошуковик номер телефону «корчми старого Каспера»? — запитав він.

Фелікс почав гортати сторінки, знайшов п’ятдесят третю і проаналізував план. Важко було зорієнтуватися, що саме там, бо бракувало будь-яких описів.

— Старий Каспер уже років двісті як помер, — почав пояснювати Нет. — Назва змінювалася вже мільйон разів: «корчма Лисої Софії», «двір щербатого Якуба», «трактир горбатого Здзіха», «ресторан товстого Макдональда»… я знаю, про що кажу. Ти хочеш туди піти. Але на щастя, нічого не вийде.

— Зроби фотку, — попросив Фелікс. — Але обережно, бо не можна…

— Але ж у тебе вже є телефон із камерою, — відповів Нет.

— Точно, — Фелікс витягнув свою покупку, якою тішився всю дорогу (обрав нарешті водонепроникну модель), і зробив кілька фотографій.

Він закрив книгу і відніс на місце. Але замість того, аби прямувати до виходу, на нещастя Нета, він став передивлятися комп’ютерну базу даних старих міських трактирів за двісті років. За п’ять хвилин у нього в руках був потрібний том, а ще за п’ять хвилин він знав адресу. Вулиця і досі існувала, але Манфред швидко встановив, що там немає вже корчми.

Фелікс подивився на друзів і багатозначно підняв брови.

— Може, трохи прогуляємося? — запитав він.

* * *

— Як завжди, залишаю за собою право потім сказати: «А я вам говорив»! — нарікав Нет, коли вони піднімалися вулицею Беднарською.

Було холодно і похмуро, але Фелікс узяв такий темп, що вони не мерзли. Оскільки він купив дешевший телефон, у нього залишилося трохи грошей. Тож вони зупинилися на короткий відпочинок і з’їли по хот-доґу. Потім вийшли на галасливу Замкову площу і вузькими старими вуличками дісталися до будинку, в якому колись розміщувалася корчма старого Каспера. Зараз тут був бруднуватий магазин продуктів, вітрини якого були прикрашені ящиками пива.

Вони спустилися вузькою вуличкою. Справді, з правого боку, просто з бруківки, височів високий мур. З-за нього піднімалися товсті дуби. Діти роззирнулись. Унизу вулиці припаркувався старий «Пасат», ішли перехожі, зайняті своїми справами. Ніхто не звертав на них уваги.

Придивилися уважніше до поверхні муру. Хвіртки не було, тільки трохи світліша штукатурка і по-іншому складений камінь вказували на те, що можливо, ще до війни тут замурували якийсь прохід.

— Не думав, що паперова бібліотека може бути такою корисною, — визнав Нет. — Але настрою це мені не додає. Чекаю, коли ти скажеш: «Побачимо, що за тим муром».

— Ні, не сьогодні, — Фелікс зробив фотку. — Треба підготуватися. Зрештою, я хотів би владнати ще одну справу, яка не дає мені спокою з понеділка.

* * *

Сутеніло, і холодний вітер наскрізь продував одяг. Дерева на кладовищі вже давно скинули листя. Фелікс ішов дорогою, яку запам’ятав ще місяць тому: спочатку по головній алеї, викладеній бруківкою, потім бічна асфальтована, і нарешті викладена з бетонних плит, бруківки та землі стежка.

Він легко знайшов чорне дерево і надгробок. Прочитав напис: «Франк Кніпшиц». Зараз, коли було світліше, ніж у вечір Усіх Святих, нижче він помітив ще один напис: «Ґлорія Кніпшиц». Дата смерті була така сама, але це не могли бути чоловік і дружина, бо Ґлорії виповнилося лише тринадцять років. Напевно, старша сестра Паули.

Він засунув руки в кишені, та швидко їх витягнув, зрозумівши, що це неввічливо.

Навколо було майже порожньо. Тільки десь за п’ятдесят метрів повільно сунула згорблена постать із целофановою торбою. Постамент із написом трохи перекривився, напевно, коріння великого дерева його підняло. Але все одно це був один із найефектніших надгробків у цій частині цвинтаря. Інші, бетонні чи навіть земляні, мали вигляд, наче їх не навідували багато років. Більшість хрестів похилилися, деякі почали руйнуватися.

Фелікс прибрав залишки листя, яке лежало тут віддавна, витягнув з кишені свічку і запалив її. Він почув кроки. Підняв очі, і серце забилося ще швидше.

Вузькою стежкою йшла Паула. Вона була в тому самому плащі.

— Привіт! — усміхнулася вона, зупиняючись за метр від нього.

— Привіт. Звідки ти знала, що я прийду?

— Я тут кожного дня. Ти запалив свічку, — зауважила вона. — Це мило.

— Не заважаю?

Вона заперечила різким рухом голови.

— Залишся…

Вони стояли мовчки. На головній алеї почали загорятися ліхтарі. Вітер зашумів сильніше у гіллі чорного дерева, яке мало такий вигляд, наче ніколи, навіть у середині літа, не мало листя.

— Тобі тоді було років два-три, — раптом озвався Фелікс. — Ти пам’ятаєш його?

Паула опустила очі.

— Знаю його здебільшого з розповідей і фотографій. Решта — це уривки спогадів. Він був великим винахідником.

— Мій тато теж винахідник. Може, вони були знайомі?

— Скоріше за все, ні, мій був відлюдником. Не зустрічався з іншими. Не виходив з дому, якщо не було потрібно. Він цілими днями працював на самоті. Загинув через свій найважливіший винахід. Останні роки життя проводив за його конструюванням і вдосконаленням. А коли нарешті, закінчив, то… — вона подивилася на Фелікса. — А як твій Ґолем?

— Якщо чесно… позавчора втік… Не маю поняття, що зараз робити.

Вона покивала головою, наче сподівалася саме такої відповіді.

— У тебе є мобільник? — запитав він, витягаючи телефон. — Даси номер?

Паула, чомусь перелякавшись, відступила на два кроки.

— Я не люблю мобільників, — пояснила вона.

— То, може, мейл?

Вона заперечила.

— Зустрінемося, — пообіцяла вона. — Точно зустрінемося.

— Як? Де?

— Я прийду до тебе. А зараз… уже пізно.

— Тебе провести?

— Ні, хотіла б тут залишитися на хвилинку.

Фелікс завагався, чи не поцілувати її в щічку на прощання, але не ризикнув.

— Тоді… ну… бувай, — кинув він і пішов, насилу втримавшись, аби не озирнутися і не подивитися на неї ще раз.

* * *

— Старий! — Нет протягнув йому руку, наче хотів його задушити. — Ти так просто пішов?! Не взяв мейла, номера телефону, фейсбука, нічого взагалі?

Вони піднімалися сходами на перший урок.

— У мене не вистачило сміливості наполягати, — пояснив Фелікс.

— Лох, — підсумував Нет. — Гарне виховання часто плутають з лохізмом.

— Відвали.

Коли вони піднялися на четвертий поверх, пролунав дзвоник, але Фелікс, замість прискорити кроки, зупинився. Нет зупинився трохи далі і побачив, що Фелікс просто втупився в стінку.

— Що? — Нет теж подивився на стіну, але та мала нормальний вигляд, якщо за норму вважати облущену місцями фарбу і кілька виконаних чорним маркером написів.

— Пам’ятаєш Гелловін і двері 308 з половиною? — запитав Фелікс.

— Це люмінесцентна лампа, — відповів Нет і раптом зрозумів, на що дивиться друг. А скоріше, на що не дивиться. Вони стояли між класами 308 і 309, і була тут тільки стіна, яка вимагала фарбування.

Коридор поволі заповнювався учнями, які стояли й намагалися зрозуміти, на що вони дивляться.

— Ми забули про ці двері, — нарешті визнав Нет. — І адміністратор цієї нашої Матриці теж забув. Як у Будинку Снерів…

— Це не будинок Снерів, — Фелікс підійшов до стіни і вдарив по ній долонею. Ляснуло. — Це нормальний, цілком звичайний будинок.

— Може, тоді, на Гелловін, нам це тільки здалося… Атмосфера була страшнувата…

— Страшнувата вона була саме через ці двері.

На верхівці сходів з’явилась Анка. Або Ханка. Нет штурхнув Фелікса в плече.

— Давай! — прошипів він.

— Не знаю, хто це з них… Скоріш за все, нічого не вийде.

Дівчина швидко наблизилася. Фелікс зібрався і неприродним голосом промовив:

— Хай! Як остання контрольна?

— Відвали, — це була Ханка, бо вона неприязно дивилася на Фелікса.

— Супер, мала. Роби так і далі! — ледь видушив хлопець.

Вона витріщила на нього очі, стиснула губи й побігла.

— Еее… — розгубився Нет. — Я не зовсім це мав на увазі…

Фелікс заплющив очі і сховав обличчя в долонях.

— Нічого… не говори.

* * *

Вони зустрілися в Старому місті о п’ятій.

— Я все більше турбуюся за Ґолема, — Фелікс подивився на небо, на якому збиралися важкі хмари. — Увечері обіцяли опади, а він ще не герметичний.

— У мене є резервна копія з минулої п’ятниці, — відповів Нет. — Йому знову треба буде вчитися.

— Гірше з резервною конструкцією. Зараз шкодую, що не вмонтував йому передавач.

З рюкзаками, навантаженими потрібним обладнанням та одягом батька Ніки, вони підійшли до бічного муру покинутого дому. З боку Вісли доступ до саду захищали будинки, оточені маленькими доглянутими двориками та високим муром. Так само — з півдня. Спереду, звичайно, була велика прикрашена брама з чорного клепаного листового металу і хвіртка, але обидві наглухо замкнені. Не було дверного дзвоника, тільки домофон у стіні. Фелікс ретельно роздивився його і сказав, що він більше схожий на кодовий замок.

— Схоже, тут не люблять гостей, — заявив Нет.

— Ходімо відігріємося, — Фелікс вказав на кав’ярню за сто метрів. — І подумаємо.

Офіціантка в білій блузці та чорній спідниці була не старшою за них.

— Доброго дня, — усміхнулася вона, коли вони зайшли. — Що бажаєте?

— Три апельсинові соки, — замовив Фелікс, не чекаючи, що скажуть друзі.

— Два, — поправив його Нет. — Я був сьогодні в басейні. Напився.

Не оцінивши жарту, офіціантка кивнула головою і відійшла. Друзі сіли за столик біля вікна. Вони були єдиними клієнтами.

— Будемо використовувати старий перевірений спосіб, — Фелікс щось витягнув з рюкзака, воно нагадувало йо-йо з прикріпленими з двох боків ковпачками від фломастерів. — Манфреде? Хочеш попілотувати йо-йо-робота?

У відповідь пристрій засвистів турбінними двигунами, піднявся в повітря і вилетів крізь відчинену кватирку.

— Чекай, — Нет витягнув ноутбук. — Зараз це побачимо.

— Що мені робити? — запитав Манфред.

— За сто метрів на південь є сад, оточений муром. Ми хочемо побачити, що всередині.

У той момент друзі зауважили, що біля їхнього столика стоїть офіціантка зі склянками соку на таці.

— Ви говорите з комп’ютером? — невпевнено запитала вона.

— Еее. . — видушив Нет. — Іноді таке трапляється.

— У тому будинку, — офіціантка вказала в той бік, куди полетів йо-йо-робот, — завжди жили диваки. Це місце їх наче притягує. Давно колись — маги, принаймні так вони себе називали, потім — алхіміки, астрологи, фізики… Останнім часом, понад двадцять років тому — якийсь божевільний вчений.

— Звідки ти все це знаєш? — запитав Нет.

— Живу тут з дитинства. Пам’ятаю, як пару разів уночі освітився купол, наче всередині хтось запалив прожектор.

— Купол? — зацікавився Фелікс.

— Так, будинок має купол, такий зі скла. Як у теплиці. Зараз виросли дерева, і його не видно.

— І що з цим ученим? Він там досі живе?

Дівчина нарешті поставила склянки на стіл.

— Він помер, — відповіла офіціантка. — Я не повинна про це говорити. Це була дуже… дуже дивна історія.

Вона засоромилась і швидко відійшла.

— Я тут, що саме перевіряти? — нагадав про себе Манфред.

Вони подивилися на екран. Йо-йо-робот пролетів над муром і зависнув у кільканадцяти метрах над занедбаним садом. Небагато було видно, окрім скляного купола, який вінчав захований серед дерев будинок.

— Біля муру, зліва, є замурована хвіртка, — промовив Фелікс. — Недалеко має бути згадана капличка.

Йо-йо-робот пірнув між гілками. Мур з внутрішнього боку був вкритий товстим шаром почорнілих гілок. Сад перетворився на один великий кущ без листя. З цього боку в мурі досі існувала замаскована рослинами заіржавіла хвіртка. Але замурована вона була тільки ззовні.

Манфред кружляв йо-йо-роботом у задній частині саду, але якщо там і була якась будівля, то ці зарості ідеально маскували її.

— Подивимося будинок, — сказав Фелікс.

— Зараз! — Манфред розвернув робота і підлетів до фасаду сірого будинку.

Високі двостулкові двері були віддавна зачинені. Шар вологого листя лежав чорними заметами. В одному місці було видно маленьке дерево, тож листя лежали там кілька років. Будинок був колись меншим, бо його крила з обох боків відрізнялися від центральної частини, наче їх добудували пізніше.

Фелікс поворушив пальцями, але згадав, що перед ним немає пульта дистанційного управління. Тому він сказав:

— Спробуй зазирнути крізь вікно.

Манфред слухняно відправив йо-йо-робота до скла, але воно було таке брудне, що не вдалося нічого роздивитися. Він трохи відступив і піднявся на другий поверх. Тут було трохи краще. За вікном була бібліотека. Книжки не стояли на полицях, частина з них лежала купами на столах та підлозі. Манфред підняв йо-йо-робота ще вище, над прикрашеним карнизом. Купол, що вінчав центральну частину, надавав будинку вигляд храму чи астрономічної обсерваторії. Якщо подумати, то будинок, може, колись і виконував функцію обсерваторії.

— Залишилося тридцять відсотків енергії, — проінформував Манфред. — Щось відбувається з акумуляторами.

— Зазирни крізь купол і повертайся.

Робот наблизився до купола. Друзі схилилися над екраном. Вони сподівалися побачити елегантний хол чи салон, але крізь бруд було видно розмиті елементи, схожі на обладнання фабрики. Раптом йо-йо-робот розвернувся і на повній швидкості рушив у зворотну дорогу.

Фелікс зірвався, вибіг з кафе і зник за рогом. Нет і Ніка залишились і продовжували дивитися на екран. Там повільно пролітали дахи Старого міста. Потім політ зупинився, і йо-йо-робот почав падати. В останню хвилину в кадрі з’явився Фелікс із витягнутими долонями. Екран заповнили сірі «мурахи».

Фелікс роздивлявся прилад з усіх боків. Маленький механізм видавався неушкодженим. Хлопець мав повертатися, коли краєм ока побачив рух у задніх дверях кав’ярні. У них стояла… Паула. Вона усміхнулася до нього. Здивований, він не міг рушити з місця. Дівчина спустилася сходами і зупинилася за метр від нього. На ній була біла блузка і чорна спідниця, як в офіціантки. У руках вона тримала якусь ганчірку.

— Привіт, — промовила вона, киваючи головою.

— Привіт… — пробубнив Фелікс. — Що ти робиш?

— Мию посуд, прибираю, — вона стенула плечима. — Сьогодні тут, завтра ще десь. У мене прохання… Не говори нікому, що ти мене бачив.

— Не скажу, — швидко пообіцяв хлопець.

Він зрозумів, що не знає, як продовжити розмову. Фелікс багато думав про те, що хотів запитати в неї чи розказати, але зараз у його голові була порожнеча. Вони тільки стояли і дивились одне на одного.

— Ти хочеш піти в той будинок, — першою сказала вона. — Не роби цього, то небезпечне місце. Дуже небезпечне.

— Звідки ти знаєш?

— Знаю, — промовила вона. — Мені час іти. Я вийшла тільки на хвилинку. Вони не люблять, коли я не працюю.

— Коли ми знову зустрінемося?

Вона поцілувала його у щічку і забігла в темне приміщення. Двері зачинилися.

Фелікс отетеріло стояв і дивився на табличку «Вхід тільки для персоналу». Він доторкнувся до щоки, глибоко зітхнув і повернувся в кав’ярню.

— Щось сталося? — запитала Ніка.

Фелікс подивився на неї і відповів лише за хвилину:

— Нічого. Я спіймав його. Нічого не сталося… Це вічні проблеми електричних машин.

— Ємність акумулятора, — визнав Нет.

— Не можна встановити йому більший? — запитала Ніка.

— Тоді він стане важчим і енергії вистачить іще на менше часу, — пояснив Фелікс. Сховав робота в рюкзак і заявив: — Треба буде ще прийти.

Нет заплющив очі й безпорадно зсунувся в кріслі.

— Зробимо фотку історичного туалету у Вілянові[13], — у його голосі почулася надія. — Ніхто не впізнає.

Фелікс згадав слова Паули, але… вона говорила про будинок, а не про сад. Що може бути небезпечного в огляданні саду?

— Вам не цікаво, що там? — запитав він.

— Ясно, що цікаво, але… — Нет зробив ковток соку. — Але треба взяти мотузку з гаком.

— Хочеш сказати, що якби в нас була мотузка з гаком, то ти пішов би?

— Ага, але оскільки в нас її немає… — Нет не закінчив фразу, бо Фелікс із задоволеною усмішкою витягнув з рюкзака мотузку.

Нет скривився і допив сік. Фелікс витягнув картку та кубики.

— Для чого це? — підозріло запитала Ніка.

— Ми повинні вдавати, що граємо в його гру, — пояснив Фелікс. — Ваші картки?

— Якщо ми повинні виконати завдання Женця, — промовила Ніка, — то він хотів, аби ми знайшли вхід до підземелля, а не спускалися туди.

— Наступним завданням, імовірно, буде саме це.

— Не поспішаймо, — попросив Нет. — Можливо, він колись зробить помилку, і ми дізнаємось, хто це такий.

— Не розраховуй на це… давайте свої картки.

Вони неохоче поклали картки на стіл.

— Хтось мусить закинути мотузку з гаком, потім хтось має по ній видертися.

— І ти хочеш це… — Ніка підняла брови, — викинути на кубиках?

— Такі правила гри… — Фелікс поклав перед собою картку.

— Це ж ідіотизм! — вигукнув Нет. — Ти точно хочеш стати його спільником.

— Ні. Він намагається нас використати, тож і ми використаємо його, — Фелікс кинув кубики. — У мене сім балів спритності, і на кубиках випало сім. Разом чотирнадцять. Зараз ти, — він поклав кубики перед Нікою.

— Ти що? — вона дивилася на нього. — Серйозно, мені треба їх кидати?

Він кивнув. Ніка стенула плечима і кинула. Випала двійка та одиниця, разом три.

Нет мовчки взяв кубики, за злістю трусив їх у руках двадцять секунд, після чого викинув вісімку.

— Твої бали спритності… — Фелікс взяв його картку. — Сім, після додавання — п’ятнадцять. Ти кидаєш мотузку.

— Єс! — зрадів Нет, після чого посерйознішав. — Це дурня — кидати кубики для того, аби щось там зробити.

— Ми не подумали: звідки він знає наші риси? — запитав Фелікс. — Подивіться на свої картки. Це відповідає нашим реальним здібностям. Як гадаєте, звідки він це знає?

— Феліксе! — Ніка схопила його руки і подивилася в очі. — Ти завжди був розсудливим. Зараз теж. Для чого довіряти кубикам те, хто з нас кидатиме мотузку? Кожен з нас може це зробити. Це не щось надзвичайне.

Фелікс подивився на неї, потім на картку і кубики на столі.

— Може, ти і права… — він узяв картку і сховав у кишеню разом з кубиками. — Не має значення, хто кине. Але знайти вхід у підземелля — це точно нам забезпечить перемогу в конкурсі. Ось і все!

— Чувак! — прошепотів Нет. — Тобі ж не йдеться про якийсь там конкурс. Ти хочеш знайти скарб Золотої Качки! Ти ненормальний!

Фелікс зітхнув.

— Знаєте, чому я це роблю? — тихо промовив він. — Будинок порожній уже кілька років, там немає сигналізації. Ми підемо туди не для того, аби щось украсти. Так склалося, що саме там вхід у місце, де лежить скарб уже триста років. Він нікому не належить. І цей скарб може врятувати життя моєї бабусі.

— Ти серйозно віриш в існування скарбу Золотої Качки? — обережно запитав Нет.

— Не скарбу Золотої Качки, — відповів Фелікс, — а скарбу, який хтось там заховав триста років тому. Пам’ятаєте скарб, який ми знайшли в підземеллі у центрі Варшави?

— Точно, — погодився Нет. — Твій тато відвіз його до музею.

— Минув майже рік, а нам досі не заплатили за нього. Я відправив їм кілька мейлів, але вони не відповіли. Тому я хочу знайти цей скарб, і цього разу продамо його тому музею. Мені ці гроші потрібні не на комікси чи пиво. Мені вони потрібні на лікування бабусі.

— Якщо скарб існує.

— Легенда завжди містить частку істини.

Нет подивився на Ніку, після чого заявив:

— Ок. Ми і так уже по самісінькі вуха в… чомусь там. Подивимося з тобою той будинок і знайдемо вхід до підземелля, але туди полізеш уже сам.

Ніка схопила руку Нета і кивнула.

— Ок, — погодився Фелікс. — Зробимо це до сутінків.

Вони заплатили, пам’ятаючи про чайові, після чого вийшли з кав’ярні. Офіціантка помахала їм у вікно.

За хвилину вони дісталися до муру і спустилися вузькою вуличкою. Фелікс витягнув з рюкзака мотузку з гаком і всунув Нетові.

— Серйозно? — обурився Нет. — Тільки тому, що випало більше балів?

Фелікс притакнув.

— Кидай. Тільки не зіпсуй.

Нет розкрутив мотузку і закинув угору. Гак загуркотів по мурі і завмер.

— Непогано як для першого разу, — визнав Фелікс.

— Ти вже це колись робив? — запитав Нет.

— Так. Сьогодні вранці.

— Але кидати мусив я, бо так випало.

Замість відповісти, Фелікс схопив мотузку і потягнув кілька разів, аби перевірити, чи добре вона зачепилася, після чого видряпався по ній на мур.

— Лізь, — Нет пропустив Ніку і роззирнувся у вузькій вуличці.

— Ти лізь… — Ніка віддала йому мотузку. — У мене спідниця.

Нет кивнув і кількома швидкими рухами піднявся на верхівку. Ніка почала підніматися за ним, але в неї виходило не дуже. На половині вона повисла.

— Не підтягнуся, — видушила крізь стиснуті зуби.

— Чому? — здивувався Нет. — Що таке?

— Я ж дівчина!

— Оуу… — простогнав Нет. — Бути дівчиною — це не хвороба!

— Але мені бракує сил!

— Тобі це тільки здається. Ще трохи, і я тобі допоможу.

Ніка насилу, спираючись чобітьми об стіну, видряпалася трохи вище. Нет ліг на край муру, схопив її за руку і потягнув. Вона застогнала, але їй вдалося піднятися нагору.

— Треба купити собі штани для таких ситуацій, — сказала вона, роздивляючись діру в товстих колготках і подряпане коліно. — Не люблю штанів, але тут би стали в нагоді.

— Треба ще й спуститися, — Фелікс скрутив мотузку.

Вони сіли, звісивши ноги з внутрішнього боку муру. Під ними були зарості, в яких важко було розпізнати стежки. Землю замість трави вкривав килим сухого листя.

З неба впали перші краплі дощу.

— Бідолашний Ґолем, — пожалів робота Нет. — Отримає коротке замикання.

— Якщо до завтра не знайдеться, — відповів Фелікс, — розповім татові, і на вихідних підемо його шукати.

— Ти вже говорив йому про Ґолема?

— Це мала бути несподіванка.

Він зачепив гак за внутрішній край муру, а мотузку звісив між кущами, після чого вправно спустився вниз і по кісточки занурився в листя.

— Відсунься трохи, — попросила Ніка.

— Що? Ага… — Фелікс відступив на два кроки. — Тобі реально треба купити штани для таких ситуацій.

— А поза такими ситуаціями, — промовив Нет, — краще так.

Зі спуском дівчина впоралася краще.

Останнім зіскочив Нет.

— Зараз уважно… — Фелікс махнув мотузкою, роблячи хвилю. Гак зіскочив з муру і впав у листя біля їхніх ніг.

У саду панувала тиша, наче зовні не існувало жодного міста. Усе ховав півморок — гілля, хоча і без листя, затримувало світло. Схоже, влітку тут панували вічні сутінки.

— Це десь там, — Ніка вказала на кількаметрову височінь, зарослу лозою.

Вони почали продиратись у вказаному напрямку.

— Мачете би став у пригоді, — Нет топтав гілля, аби Ніка, яка йшла за ним, не порвала колготки.

Те, що здавалося купою дров, насправді виявилося зарослою альтанкою. Фелікс вийняв складаний ніж і вістрям почав зрізати й відривати наступні шари ламкого гілля. За хвилину вони вже могли бачити кілька низьких сходинок, чотири кам’яні стовпи і похилий дах, вкритий позеленілими листами металу. Це не була альтанка для пиття чаю влітку, бо всередині насилу вмістилося б три людини. Також це не була капличка, бо майже всю підлогу займав важкий люк. Фелікс протиснувся всередину і розчаровано зітхнув. Люк був заварений.

— Коли винайшли зварювання? — розмірковував він уголос. — Сто років тому?

— Зварювання? — Нет не приховував радості. — Роби фотку, заглянемо у вікно, побачимо, що в будинку, і мотаємо звідси, — він потер руки.

— Занадто великий шов…

— Я не хотів би тебе підганяти, але дощ крапає.

Дійсно, сад наповнився шумом крапель. Фелікс знову зітхнув, витягнув телефон, зробив кілька фотографій і повернувся до друзів. Дощ обіцяв бути сильним.

— Перечекаймо під дахом, — попросила Ніка. — У мене немає каптура.

Фелікс подивися на альтанку, потім на будинок.

— Ходімо, — він побіг у напрямку будинку. — Тут дуже тісно.

Вони оббігли будинок і зупинилися під дахом над головним входом. Перезирнулись і почали сміятися. Обтрусилися, наче щойно прийняли душ.

— Тут більше місця, — підсумував Нет, струшуючи волосся, мов собака.

Вони зазирнули крізь шибку у дверях. Усередині було темно, але діти помітили сходи та старі меблі під стіною.

— Коли захід сонця? — запитала Ніка.

Фелікс поглянув на годинник, натиснув кілька кнопок.

— За майже дві години. Точніше, за сто вісім хвилин. Дощ повинен скоро закінчитися.

— У тебе там висвітлилося, о котрій закінчиться дощ? — буркнув Нет. — Щойно вщухне дощ, зазирнемо в інші вікна і підемо. І навіть не думай заходити всередину!

Він сперся ліктем на ручку. Та піддалася, двері зі скрипом відчинились, а сам Нет з гуркотом упав через поріг. Здивовані друзі зазирнули всередину. Нет піднімався з підлоги, лаючись під ніс дивними словами. Він подивився на друзів, а помітивши їхні веселі обличчя, вигукнув:

— З кожним могло таке статися!

Фелікс переступив поріг і роззирнувся в холі. У будинку було холодніше, ніж на вулиці. На очі їм не потрапили ані камери, ані сигналізація. Хол був високим, на два поверхи. По боках розташовувалися входи до правого та лівого крил, а навпроти були короткі сходи, що вели до засклених дверей салону. На помостах праворуч і ліворуч розташовувалися менші двері. Зал був прикрашений зі смаком: темні панелі, добре доглянутий антикваріат, гіпсові бюсти, великі картини на стінах, товстий килим. Але все мало понурий вигляд. Тут панував півморок, відчувався затхлий запах, і все вкривав шар пилу.

— Дивно, що сюди ще ніхто не заліз, — сказав Фелікс. — Будинок стоїть порожнім кілька років…

Ніка згребла черевиком листя за поріг і зачинила двері.

— Краще не зачиняти за собою двері під час пошуків скарбів, — зауважив Фелікс. — Усюди може критися пастка.

— Ми ж закінчили з пошуками скарбів… — несміливо втрутився Нет.

Ніка натиснула на ручку, аби переконати Фелікса, що двері можна відчинити. Але… не вдалося. Вона натиснула сильніше, однак ручка навіть не поворухнулася.

— Упс…

— Принаймні цього разу це був не я, — буркнув Нет.

Фелікс підійшов до дверей і спробував їх відчинити. Ручка анітрохи не поворухнулася. Більше він не намагався.

— Пастка, — він потер підборіддя. — Злодії, може, і заходили сюди, але нікому не вдалося вийти…

— Але ж господарі мусили якось виходити, — зауважила Ніка.

— Може, в них були якісь дистанційні картки, — сказав Фелікс, — або… Ні! — раптом вигукнув він.

Нет завмер з рукою біля вимикача і питально подивився на друга.

— Гадаю… — Фелікс ковтнув слину. — Гадаю, це пастка.

— Пастка? — ледь пискнув Нет. — Як це пастка?

— Ні до чого не торкайтеся, — застеріг Фелікс і сказав Ніці: — Зійди з килима.

Вони відступили під стіну.

— Це найбільш очевидне місце, де зупиняються ті, хто заходить у будинок, — пояснив Фелікс. — Тож про всяк випадок краще там не стояти.

— Тут дуже холодно, — Ніка щільніше загорнулася в плащ.

— Опалення не працює. Манфреде?

— Так, — відповіла програма з телефона на паску рюкзака. — Я бачив цю чудову штуку з дверима. Вітаю.

— Дяк… Ти синхронізувався?

— Зараз це роблю. Коли викликати допомогу?

— Як годину з нами не буде зв’язку.

— Феліксе! — Нет мав вигляд, наче хотів його задушити. — Яка година?! Витягай мультиінструмент, розбивай вікно і валимо звідси.

— У мене погане передчуття, — Фелікс витягнув інструмент і щосили вдарив ним у найближче вікно. — Куленепробивне…

— Тільки не говори, що звідси немає виходу… — Нет кинувся до віконної ручки, але вона також не поворухнулася. — Якщо я дзвякну Оскару, він приїде відчинити нам двері?

— Не хотів вас турбувати… — почав Манфред.

— Починай турбувати, — попросив зі злістю в голосі Нет. — Говори, що там!

— Я втратив зв’язок. Гадаю, телефон теж не працюватиме.

Фелікс витягнув з кишені телефон. Покриття не було.

— Запустився якийсь глушник, — додав Манфред. — Коли ми сюди заходили, покриття було.

Ніка стала навпроти дверей і заплющила очі. Обидва крила здригнулись і за мить почали тріщати, наче хтось гатив у них кулаками, але вони не відчинялися. Нарешті вибухнула лампочка в одному зі світильників, а Ніка обм’якла і почала опускатися на килим. Нет підхопив її в останню мить.

Вона розплющила очі й закліпала. Побачила схилених над нею друзів.

— У цьому будинку є якась інша сила, — прошепотіла вона. — Нічого не можу вдіяти.

— Сила? — ледь чутно прошепотів Нет.

Фелікс подився на двері, оцінив їхню міць і похитав головою.

— Ти, схоже, задоволений таким поворотом! — вигукнув осудливо Нет.

— Не говори такого! — запротестувала Ніка. — Ти впав усередину, а я зачинила двері.

Вона піднялася, але захиталася. Нет підтримав її, бо вона знову б упала.

— У тебе кров з носа, — Фелікс витягнув з рюкзака хусточку і подав дівчинці. — От не подобається мені все це, — зізнався він, — але як вже ми тут, то, може, про щось дізнаємося.

— Про що, наприклад? — Нет був злий. — Про те, де твій скарб?

— Наприклад, чого хоче від нас Похмурий Жнець. Якщо скарб, то чому ми зараз у цьому будинку? Скарб у підземеллях, до яких вхід із тієї альтанки в саду.

Фелікс подивився на засклені двері салону. На них висіли розсувні важки портьєри кольору пліснявого золота (якщо, звісно, такий колір взагалі існує). Крізь скло були помітні конструкції, наче доки для підводних човнів. Певно, то не було стандартне обладнання салону в стилі модерн.

— Не може бути так, щоб звідси не можна було вийти, — промовив Нет. — Тут близько тридцяти вікон і, ймовірно, садові двері.

— І люк у даху, — додав Фелікс.

Вони роззирнулися по холу: двері праворуч, двері ліворуч і ще парочка менших, з обох боків від сходів.

— Піднятися на другий поверх — це останнє, що зробила б нормальна людина, — нарешті промовив він.

— А хіба не перелізти через мур? — сказав Нет.

— Сходи — це краще рішення, — Фелікс рушив першим, уникаючи наступати на килим. — Угорі вікна зі звичайного скла. Ідіть по самому краю.

— Тому що так зазвичай не ходять? — перепитала Ніка.

— Так. І зважайте на всілякі дивні речі… не вмикайте світло, не торкайтесь нічого.

Коли вони були на половині сходів, щось блимнуло білим. Друзі присіли на сходах, ховаючись за кам’яною балюстрадою. За мить пролунав гуркіт.

— Гроза? — застогнав Нет. — Господи… Пів року не було грози. Саме зараз?

— Бідний Ґолем, — зітхнула Ніка.

— Бідні ми, — промовив Нет.

Вони піднялися нагору. Зверху побачили хол і нормальні двері та таку ж нормальну дверну ручку. Велика кришталева люстра звисала зі стелі. Від помосту в обидва боки відходив коридорчик з дверима. Тут теж стіна до половини була викладена темними панелями, вище обклеєна шпалерами, прикрашена картинами та латунними світильниками. Колись цей інтер’єр був шикарним, але зараз, за роки занедбання, набув похмурого вигляду.

Діти перезирнулися. Фелікс кивнув головою і рушив коридором. Перші двері, що вони побачили, були прочинені. Діти обережно їх штовхнули. Вони відчинились і стукнулись об обмежувач. Друзі дивилися в похмуре через затягнуті товсті штори нутро спальні. Під стіною стояло майже королівське ліжко з балдахіном. Біля його підніжжя — дерев’яна кована скриня. Другі прочинені двері вели до гардеробу. Щоб дійти до вікна, треба було пройти повз прочинені двері, скриню та балдахін.

— Мені тут не подобається, — прошепотів Нет.

— Тут тільки одна подушка, — зауважила Ніка.

Дійсно, під запиленим покривалом біля узголів’я височів тільки один бугор.

Вони хвилину постояли на порозі, прислухаючись до шуму дощу, після чого повернулись у коридор.

— Гадаєш, що вилізти крізь вікно на другому поверсі — кращий варіант, ніж лізти крізь вікно на першому? — значно лагідніше запитав Нет.

— У нас є мотузка, — відповів Фелікс. — Перший поверх — це очевидно.

— Гадаю, тут немає пасток, — сказала Ніка. — Нам не потрібно так крастися.

— Може, і немає, — погодився Фелікс. — Може, та дверна ручка й вікно — це якийсь захист від крадіїв. Може… але про всяк випадок будьте уважні.

Двері навпроти спальні були замкнені. Фелікс навіть не намагався їх відімкнути. Він рушив далі, цього разу не оминаючи килимів. Наступні двері, напевно, до гардеробу, також були замкнені. Ще наступні були відчинені і явили очам дітей бібліотеку. Завдяки розсунутим шторам тут було світліше, ніж у спальні. Вікно виходило на будинок навпроти, однак його було ледь видно з-за розлогого дерева.

Друзі повільно зайшли всередину. Полиці з книжками займали три стіни від підлоги до стелі, а приміщення було високе, майже чотири метри. Тут стояло кілька крісел, столик і дві лампи з розшитими абажурами. Фелікс потягнув ручку вікна, намагаючись відчинити. Як він і очікував, не вийшло. Він витягнув телефон — покриття не було.

— Можна послати сигнали ліхтариком, — запропонував Нет. — Наприклад, SOS.

— Ти бачив «Кімнату страху» з Джоді Фостер? — запитав Фелікс. — Вони теж сигналізували.

— Зовні занадто світло, — зауважила Ніка.

Вони подивилися крізь вікно, залите дощем, на розмитий світ. За мить їм здалося, що в будинку навпроти хтось з’явився, але це могли були і гілки, що розгойдувалися на вітрі.

— Перевіримо інші кімнати, — Нет повернувся до дверей.

— Чекай, — Фелікс потягнувся до першої в ряду книжки. — Ми можемо дізнатися що-небудь про цей будинок.

— Не знаю, чи хочу…

— Прикольний екслібрис[14], — Ніка розгорнула іншу книжку. — Тут усі книги мають екслібриси.

Фелікс зазирнув через її плече. На екслібрисі було обличчя, половина якого людська, а половина складена з зубчастих коліс. Він розгорнув книжку, яку тримав у руках на сторінці з екслібрисом, уважно придивився й ошелешено завмер.

У цей момент із коридору пролунав гуркіт. Вони вибігли з бібліотеки та обережно дісталися сходів. Старий комод лежав перевернутий, а рештки гіпсового бюста ще гойдалися на паркеті.

— О… — протягнув Нет. — О… Чому ми завжди опиняємось у таких ситуаціях?

— Яка ймовірність того, що ніжка комода зламалася сама зараз? — запитала Ніка.

— Мала, — визнав Фелікс.

Вони схопилися за балюстраду і видивлялися хоча б якийсь рух унизу.

— Розробімо план, — повільно промовив Фелікс.

— Згоден, — Нет кивнув головою. — Якщо в ньому не буде мови про те, аби розділитися…

— Треба перевірити всі вікна.

— Такий план і я можу вигадати. Вигадай щось, що не вимагає лазіння по всіх кімнатах.

— Це найкраща ідея.

— Послухайте! — Ніка перервала суперечку. — Ми — суперкоманда! Так чи ні?

— Так… — здивовано відповіли хлопці.

— То не поводьмося як зграя шмаркачів!

— Ок. Але встановимо пріоритети, — Нет подивився на Фелікса. — Валимо звідси, щойно зможемо, чи шукаємо якийсь віртуальний скарб?

— Боюся, — повільно промовив Фелікс, — що це пов’язано між собою.

— Тобто «пов’язано»?! — вигукнув Нет.

— Бо це все не випадково. Ходімо. Я щось вам покажу.

Вони оглянули хол і повернулися до бібліотеки. Фелікс підійшов до столика і здивовано зупинився.

— Ми прибрали книжки? — запитав він.

— Ті з екслібрисами? — Ніка роззирнулася, потім подивилася на полиці і вказала на трохи висунуті корінці. — Оці?

Фелікс витягнув книжку.

— Так, тільки я не пам’ятаю, щоб ставив її на місце. Ми вибігли з кімнати досить швидко…

— Я теж тримала книжку…

Нет зблідлий стояв у дверях. За мить він озирнувся і відступив від них.

— Ви хочете сказати, що хтось їх поставив на місце? — прошепотів він. — Ось чим закінчується лазіння по мурах…

Фелікс обійшов бібліотеку, зазирнув за крісла, за двері.

— Може, ми мимоволі їх поставили… — вирішив він непереконливо.

— Так, і комод перевернули… — похмуро додав Нет.

— Ти нам щось хотів сказати? — Ніка подивилася на Фелікса.

— Я говорим вам про Паулу… — Фелікс видихнув повітря, — ту дівчину, з якою познайомився на балу…

— А потім ти її зустрів на кладовищі, — кивнула Ніка.

— Учора я її теж бачив. Я пішов на кладовище, на могилу її батька.

— Класне місце ти собі обрав для побачень, — сказав Нет. — Але чому розповів нам про неї тільки зараз?

— Бо це її дім… — він розгорнув книжку на сторінці з екслібрисом. Унизу ілюстрації розташовувалася декоративна рамка з написом «Кніпшиц». — Це його прізвище.

— Тож під час наступного побачення на кладовищі скажи їй, що в неї страшенний розгром у домі.

— Це може бути тільки збіг обставин, — зауважила Ніка. — Таке саме прізвище…

Фелікс похитав головою.

— Вона говорила, що її батько був винахідником. Помер десять років тому. Збігається.

— Ті конструкції в холі…

— А де вона живе? — запитав Нет.

— Може, спадкоємці сперечаються за цей будинок, і тут поки ніхто не може жити, — вирішила Ніка.

— Ми теревенимо замість того, аби щось робити, — Фелікс повернув книжку на полицю. — Перевірмо всі кімнати.

— Але не розділяймося! — зазначив Нет.

— Ок, хоча так буде довше.

Вони визирнули в коридор. Будинок заповнював монотонний шум дощу, що бив у вікна.

— У тебе часом немає запасних акумуляторів для йо-йо-робота? — обережно запитав Нет.

— Вони досить дорогі, — відповів Фелікс. — Якби я знав, що вони знадобляться…

Вони вийшли з бібліотеки. Двері за ними з гуркотом зачинилися. Друзі відскочили під стіну з вереском.

— Це був не протяг, — прошепотів Фелікс. — Може, якийсь прихований дотягувач…

— А там, унизу, прихований перевертач, так? — Нет тримався за стіну, наче боявся, що підлога почне нахилятися. Він хотів бігти в бік сходів, але зрозумів, що це не має сенсу.

Діти стояли хвилину, дивлячись на двері.

— Це не був дотягувач, — Ніка повільно похитала головою.

— Перевірмо все, — Фелікс відчинив наступні двері і зайшов до ванної кімнати.

Тут, на відміну від інших приміщень, було світло. Високі вікна, закриті товстими фіранками, пропускали більше світла. Усередині все було біле: білі кахлі, біла раковина на білій ніжці і ванна. Білі були навіть меблі: стілець, шафа і комодик. Під раковиною у склянці стояли дві дуже старі зубні щітки. Нет і Ніка зайшли й одразу закрили носи. Вода зі зливних труб випарувалася, тож смерділо каналізацією.

Фелікс підійшов до вікна і без великих сподівань спробував повернути ручку. Не вдалося. Мультиінструмент теж не допоміг.

— Наступна, — заявив Фелікс і рушив до дверей. Однак зупинився і подивився на стіну з дзеркалом, що відділяла ванну кімнату від бібліотеки. — Ця стіна занадто товста.

— Звідки ти знаєш? — здивувалася Ніка.

— Подивися на відстань до одвірка. Бракує понад метра. У стіні щось сховано.

— Я б не перевіряв, — Нет рушив у бік дверей. — Просто подивимося інші кімнати і спробуємо відчинити чи вибити вікно.

Коли вони закінчили перевіряти праве крило, то спустилися на перший поверх. Перескочили гіпсові уламки, помітивши, що всі ніжки комода в гарному стані, але комод перевернутий. Швидким кроком, наче боялися снайперів, вони дісталися до бічних дверей.

— Ви коли-небудь замислювалися, — озвався Нет, — звідки в порожньому будинку береться пил?

Фелікс подивився на нього, потім на підлогу. Сліди черевиків чітко відбилися на вкритому тонким шаром пилу паркеті. Він запалив ліхтарики й направив промінь на перевернутий комод.

— Чимдалі гірше… — прошепотів Нет.

Навколо комода слідів черевиків не було. Лампочка почала гаснути. Фелікс потрусив ліхтар. Безрезультатно.

— Що це за сила, про яку ти згадувала? — він подивився на Ніку.

— Не знаю, — в очах дівчинки був помітний страх. — Щось не дозволило мені відчинити ті двері.

— Але ти колись говорила, що це в тебе то працює, то ні, — нагадав Нет.

— Зараз працювало. Щось не хоче, аби ми вийшли звідси.

— Клас… — Нет голосно видихнув. — Ми попали, як морква в соковижималку.

Фелікс припинив розмірковувати над причинами перевертання комода і натиснув на ручку дверей. Вони побачили темний коридор. Такий самий, як на другому поверсі. Фелікс намацав вимикач. Слабі лампочки світильників виривали з темряви темні панелі, пурпуровий паркет і портрети, схоже, попередніх власників будинку.

— Мати такий дім і заощаджувати на електриці… — буркнув Нет. — Почекай… Ми ж мали не вмикати світло!

— Тут немає пасток, — відповів Фелікс. — Як не вийдемо звідси до вечора, запалимо світло в усіх кімнатах.

Нет пошукав у кишені і заклав за вухо ліхтарик. Але не засвітив.

— На випадок, якщо раптом згасне світло, — пояснив він. — Але я б хотів звідси вийти, перш ніж з’явиться така потреба.

Вони рушили повільно, наче йшли по мінному полю. І так слабке світло ще більше тьмянішало. Фелікс подивився на лампочку в одному зі світильників. Вона була стоватова і повинна була б світити яскраво, але спіраль ледь горіла.

Найближчі двері були відчинені навстіж. Вони зазирнули. Узголів’ям до стіни стояло лікарняне ліжко. Біля нього — стійка з електронним обладнанням, вже віддавна в неробочому стані, засклені шафки з медикаментами та розкладне крісло, напевно, для людини, яка стежила за хворим.

— Лікарняна кімната… — Ніка першою зайшла до приміщення.

— Була також чергова медсестра, — Нет зазирнув у двері, що вели до кімнатки з ліжком і маленьким столиком. — Дідько… До чого це все?

— У будинку був хтось важко хворий, — сказала Ніка, проводячи долонею по хромованих елементах ліжка. — Хтось при смерті, невиліковно хворий.

— Звідки ти знаєш? — підозріливо запитав Нет.

— Знаю.

— Може, це була реабілітація після аварії?

— Ні.

Нет із Нікою зайшли до кімнати медсестри. Фелікс мимохідь поглянув на апаратуру і для спокою сумління спробував відчинити вікно. Не здивувався, коли йому це не вдалося. Він пальцем відсунув фіранку — у саду дощ і вітер шмагали дерева без листя. Він відчував, що об’єктивно ця ситуація може видатися кумедною. Ось вони ненавмисно залізли до будинку, ненавмисно зачинилися в ньому і сидять у в’язниці в центрі міста. А навколо повно людей. Напевно, якби не дощ, вдалося б до них помахати, посвітити ліхтариком… може, подіяло б. Не мало сенсу і вмикати всюди світло, оскільки були перепади напруги. Схоже, кабель у стінах пошкоджений і десь перебитий.

Він зайшов до меншого приміщення. Нет і Ніка переглядали товстий зошит, що нагадував журнал хворого.

— Цей хтось мав роздвоєння особистості, — серйозно промовив Нет. — Одна особистість мала клаустрофобію, а друга — агорафобію[15]. Та друга встановила засоби захисту, аби перша не могла звідси вийти.

Ніка з тону його голосу зрозуміла, що він намагається жартом перемогти страх. Вона поглянула на нього краєчком ока і зауважила, що він стиснув губи.

Фелікс став біля нього і забрав зошит.

— Нічого не розумію, — він гортав сторінки. — Це спеціальні медичні терміни, латиною.

Він закрив зошит і прочитав на обкладинці: «Анна Кніпшиц». Похитав головою.

— Мати? Або ще одна сестра, — замислився він на мить. — Може, видужала? — він знову розкрив зошит на останньому записі. — На надгробку написані тільки імена батька та Ґлорії, сестри Паули.

Він спробував розшифрувати останній запис із кількох слів та цифр.

— Манфреде, — заволав Нет. — У тебе є словник медичних термінів? Тільки не говори знову про малу пам’ять!

Відповіді не було. Нет витягнув телефон і натиснув кілька кнопок. Потім відкрив рюкзак і дістав ноутбук. Не вдалось увімкнути. Він обдивився його з усіх боків.

— Здох… дай свій телефон, — він протягнув руку в бік Фелікса.

Той віддав йому телефон і наморщив брови. Потім подивився на годинник і спохмурнів ще сильніше.

— Ніщо не працює… — сказав він.

Сповнений передчуття, Нет спробував увімкнути навушний ліхтарик — той теж не працював.

— Покажіть усі електричні прилади, які у вас є, — сказав Фелікс і сам почав порпатися в рюкзаку.

У Ніки був тільки навушний ліхтарик, у Нета — ноутбук, проте у Фелікса — з десяток речей. Вони перевірили все. Ніщо не працювало.

Нет сів на підлогу і схопився за голову. Ніка питально подивилася на Фелікса.

— Я не знаю способу розрядити акумулятори в таких умовах, — визнав він. — Тут взагалі відбувається щось дивне з електрикою.

Вони вийшли в коридор. Нет визирнув у двері до холу і витріщив очі.

— Телефон! — закричав він. — Які ми йолопи!

Він кинувся вперед, перескочив гіпсові уламки й дістався до столика на протилежному боці холу. На столику стояв старий телефон. Фелікс і Ніка підбігли до друга. Нет підняв слухавку, приклав до вуха і кілька разів натиснув на важіль.

— Немає сигналу, — сказав він.

Фелікс і Ніка присунилися до нього та почали прислухатися. Нет зітхнув і поволі поклав слухавку.

— Чекай, — Ніка зупинила його. — Я щось чую…

— Коли чуються безладні звуки, завжди складається враження, що в них щось є, — зневажливо промовив Нет. — Подивись якось на мурашки в телевізорі. Теж почнеш бачити повідомлення про вибори на Ґалапаґосі.

Однак слухавку на важіль він не поклав. З шумів вибивались окремі слова, але діти ніяк не могли їх розібрати.

— Слухові галюцинації, — сказав Фелікс і, хоча зв’язку не було, все ж набрав «112».

Вони чекали на результат. Шум раптом стихнув, але замість поліцейського автомата у слухавці пролунав хрипкий крик:

— Ви не виконали завдання!

Вони відскочили від телефона. Зв’язок перервався.

— Мамо… — простогнав Нет. — Що це?

Слухавка гойдалася на кабелі, з неї лунав такий шум, що перебивав дощ за вікном. Фелікс потягнувся і двома пальцями, наче вона гаряча, поклав її на важіль.

Вони дивилися на телефон. Відчували, як холодний піт стікає по спинах.

— Наче три Піноккіо в череві кита… — прошепотів Нет, роззираючись по холу.

Його погляд упав на алебарду, що висіла на стіні. Він підійшов, схопився за держак і зірвав її.

— Це бутафорія, — зауважив Фелікс.

— Але важка!

Він замахнувся, побіг до дверей і щосили вістрям вдарив у стулку. Пролунав металевий звук, вилетіло кілька іскор. Фелікс подивився на сліди удару.

— Це метал, вкритий шпоном, — заявив він. — У такий спосіб їх не розбити.

Хвилину він розмірковував.

— Пам’ятаєте картинку з йо-йо-робота? — запитав він. — Коли він зазирнув крізь вікно.

— Так, це була та бібліотека, — відповіла Ніка. — Ми там були.

— Бібліотека, але не та, — Фелікс подивився нагору сходів, що вели до лівого крила будинку. — Тут дві бібліотеки.

— І що з того? — запитав Нет.

— З’ясуймо, що з того, — Фелікс став підніматися сходами.

Без проблем вони знайшли ту кімнату.

— Бібліотеки в таких будинках зазвичай були на першому поверсі, — зауважила Ніка. — Хоча це не бібліотека…

— Це дитяча… — зрозумів Фелікс. — Або скоріше… підліткова чи щось таке.

— З такою кількістю книжок? — здивувався Нет.

— Дехто читає книжки, — Ніка поглянула на нього. — І вони трохи розумніші.

Кімната мала вигляд кабінету професора з Кембриджу. Враження псувало тільки ліжко в кутку. Під вікном стояв стіл. Ще був твердий дерев’яний стілець і лампа з металевим абажуром. На столику — зошити, папки, підручники. Усе вкрито міліметровим шаром пилу.

Ніка підійшла до стелажа з книжками. Фелікс перевірив вікно і зацікавився столом. Цілком придатна ручка лежала на розгорнутому зошиті, і, якби не шар пилу, можна було б подумати, що рука господаря залишила її хвилину тому, наче щось відірвало його від виконаного до половини завдання. Поряд стояла рамка з фотографією. Фелікс підняв її і стер пилюку. Родина: високий чоловік із чуприною сивого волосся, біля нього — красива чорноволоса жінка з гострими рисами, але м’яким поглядом. Перед ними стояла Паула. Ні, Ґлорія, швидко виправився Фелікс подумки. Фото зробили в садку, на тлі муру. Там ще не було таких хащів. Сад був доглянутий.

Ніка поглянула на фотку.

— Це, певно, Ґлорія, — сказала вона. — Вона схожа на Паулу?

Фелікс кивнув головою і відставив рамку.

— Тож де кімната твоєї Паули? — запитав Нет.

— Їй було три роки…

— Тоді точно повинна бути дитяча, — зауважила Ніка. — Напевно, біля спальні батьків. Це в тому крилі будинку, — вона вказала за спину пальцем.

— Там не було дитячої… — сказав Фелікс.

— Отже, дещо не збігається, — вона поглянула на нього уважніше.

— А може, як захворіла її мати, то Паула поїхала, — вирішив Фелікс.

Ніка відчинила шафу. Усередині було порожньо і пахло старістю.

— Мені подобається запах старих меблів, — вона прикрила очі і втягнула повітря носом.

— Це шашіль набздів, — пояснив Нет. — Будемо шукати ще? Я хотів би опинитися якнайдалі звідси.

Фелікс кивнув. Вони вийшли в коридор.

І лише за мить зауважили, що щось не так.

У кінці коридору, під вікном, хтось стояв. Щиро кажучи, стояв чийсь силует. Світла, млиста постать, наче з диму, висіла над підлогою.

Діти завмерли.

— Привид… — прошепотів Нет. Він відступив на крок, а потім побіг у напрямку сходів із криками: — Я хочу звідси вибратися! Хочу вибратися!

Фелікс і Ніка відступали крок за кроком, не спускаючи з привида очей. Вони здригнулися, коли знизу пролунав гуркіт — це Нет намагався відчинити двері.

Привид почав танути. Нарешті зник, а світильники засяяли значно яскравіше.

Ніка зрозуміла, що вчепилась у рукав Фелікса, тому послабила хватку. Вони перелякано перезирнулися.

— Це та сила, яка не дозволяла відчинити двері? — повільно запитав Фелікс.

Дівчина кивнула.

— Мусимо звідси вибратися, — вона подивилася другу в очі.

Вони повернулись і підійшли до сходів. Нет стояв унизу, спершись спиною на двері, і сопів. Схоже, двері не вдалося відчинити.

— Чому ви залишилися? — закричав він. — Я вже подумав, що вас з’їли…

Вони спустилися. Нет зачекав, доки вони підійдуть ближче, потім рушив у їхній бік. Здавалося, він вирішив залишити одну безпечну базу лише тоді, колі друга буде в безпосередній близькості.

— То був привид, — видушив він, зупинившись біля них майже впритул.

— Ми бачили, — не дуже впевнено відповів Фелікс. Він подивився на верхівку сходів. — Перевіримо салон.

Він зробив крок у напрямку салону, але зупинився і подивився в бік коридору з лікарняною кімнатою.

— Зараз… — він швидко рушив до кімнати.

— Куди ти знову? — істерично закричав Нет. — Вибираймося звідси!

Він поглянув на сходи, наче боявся, що привид спостерігає за ними зверху. Міцно обійняв Ніку і вони рушили за Феліксом.

Хлопець схилився над останньою сторінкою в журналі хворого.

— Ця дата, — Фелікс постукав пальцем по журналу, — вибита на надгробку. Але там лежать Франк і Ґлорія Кніпшици.

— Може, перенесли її кудись? — запропонувала Ніка. — До лікарні. Бо якби вона померла, то лежала б у тому самому склепі.

— Тож вони померли, і хвору треба було перевести в лікарню, — сказав Нет. — За нею не було кому доглядати. Ходімо вже звідси.

Фелікс похитав головою:

— То занадто просто. Вони б забрали цей журнал. Тут суттєва інформація, що стосувалася хворої.

— Слухай, старий! — Нет склав долоні, як у молитві. — Я не знаюся на привидах, але знаю, що чим довше ми тут, тим більша вірогідність, що ми його знову зустрінемо.

— Я намагаюся дізнатися, що тут могло статися. Це як у грі. Загадка, яка веде до розв’язання.

— Ти й далі граєш у цю рольову гру? — перелякався Нет.

— Нас тут ув’язнили, — нагадав йому Фелікс. — І поки ми не можемо нічого змінити, треба грати за його правилами.

— Так, ти говорив… — Нет опустив руки. — Пам’ятаю… але це було ще до того, як ми сюди зайшли.

— Подивимося на той салон.

Намагаючись не дивитися на верхівку сходів, швидким кроком вони дісталися до засклених дверей. Фелікс легко відчинив їх, і трійця з полегшенням залишила хол.

Там, де вони опинилися, не було схоже на салон. Якщо приміщення й виконувало колись таку функцію, то на це вказували лише рештки дубового паркету. Кімната була високою, на два поверхи, з куполом, врізаним у декоративну гіпсову штукатурку круглої стелі. З лівого боку великі засклені двері вели в похмурий дощовий сад. З правого — стіна і двері, вище — вікна. Навпроти — чергові двостулкові двері, а над ними — вузька галерея.

Фелікс увімкнув світло. Кришталеві світильники неохоче засяяли слабким жовтим світлом. Вони виявилися єдиним елементом інтер’єру, який пам’ятав часи салону. Усі елегантні меблі винесли, а більшу частину паркету було зірвано. Праворуч було вибито двометровий прямокутний отвір, що, ймовірно, вів до підвалу. Звідти виднілася пофарбована в жовте решітка, яка переходила в щось, що нагадувало ручку до якоїсь відсутньої зараз конструкції. На неї кріпилося риштування, з якого звисали електричні кабелі та гумові шланги. Частина була розірвана, а судячи з їхньої товщини, це вимагало великої сили. Під стінами стояли сталеві шафи, стелажі з приладами, стійки з балонами та незрозумілим обладнанням. Чим ближче до решітки з ручками, тим більше зникав лад і поставав хаос. Розбите, іноді розчавлене чи то медичне, чи то слюсарське обладнання валялося на підлозі між котушками заплутаних і розірваних кабелів та перевернутих металевих столів. У найближчому розчавленому корпусі Фелікс упізнав електричне зварювання.

З цього виникала картинка старанної тривалої роботи, яку перервала випадкова аварія чи катастрофа. Друзі на мить забули про своє кепське становище.

— Не питайте, для чого це все слугувало, — випередив їх Фелікс.

Він підійшов до великої решітки і придився до ручок. Трохи вони нагадували йому ручки на дверях автомобілів, а трохи — лапи, які утримують космічну ракету перед стартом. Ручки зсередини були викладені м’якою гумою для захисту. Вони не були зламані, тільки відчинені. Щось, що мали утримувати, було випущене. Воно не вирвалося саме, аби сіяти знищення. Рештки світла дозволили Феліксу роздивитись основу решітки. На три метри нижче міцними гвинтами вона кріпилася до бетонного плінтуса. Схоже, перекриття підвалу було занадто слабким, а треба було насправді міцно прикріпити решітку до підлоги і спуститися на рівень землі.

Нет першим згадав про найважливішу мету. Він підійшов до потрійних садових дверей і перевірив усі ручки. Звісно ж, вони не відчинилися. Він безпорадно подивився, засопів від злості, після чого кинувся до них і почав смикати в різні боки. Відступив і зачепився за сталеву трубу. Схопив її в руки. Замахнувся і вдарив усередину найближчої шиби. Труба задзвеніла, але шиба навіть не тріснула.

— Це куленепробивне скло, — нагадав Фелікс. — Воно мусить витримувати снаряд, який несе значно більшу енергію на меншу площу, ніж ти з трубою.

— Дяка, — Нет замахнувся знову. Вдарив, і труба випала в нього з рук. Він плюнув на долоні, підняв трубу і перемістився до чергового вікна.

— Припини, — попросила його Ніка. — Ще поранишся.

— Може, знепритомнію, — він замахнувся. — І прийду до тями, коли все закінчиться.

Він ударив щосили, знову навіть не подряпавши скло.

— Загострений стрижень вагою в двадцять кілограмів міг би розбити, — оцінив Фелікс, — якби ми всі взялися…

Нет перехопив трубу інакше, всунув її під дверну ручку і натиснув. Цього разу ручка піддалася надзвичайно легко. Але після того, як вона провернулася на сорок п’ять градусів, відламалася.

Нет здався. Кинув трубу, сів на підлогу та опустив голову. За склом чорні дерева танцювали на вітрі.

Ніка присіла поруч і обійняла його за плечі. Фелікс роздивлявся салон, вишукуючи щось серед сміття.

— Припини захоплюватися інструментами, прошу тебе, — прошепотів Нет.

— Я не захоплююся, — відповів Фелікс. — Я шукаю болгарку. Якщо ми не розріжемо куленепробивне скло, то металеву раму вона точно візьме.

Нарешті з-поміж покрученого металу він дістав неушкоджений «Diax». Він підійшов до стіни й увіткнув штекер у розетку. Заіскрило, тож струм був. Фелікс натиснув на кнопку. Двигун болгарки здригнувся і ліниво почав обертатися.

— Застрягло? — Нет озирнувся. — Знайдемо щось іще.

— Не застрягло, — Фелікс відклав прилад. — Тут напруга низька.

— Тож скористайся чимось неелектричним, — Нет вказав на балони під стіною.

— Я ніколи не працював ацетиленовим зварюванням, — промовив Фелікс. — Хоча це не мало б бути надто складно.

— А хіба можна нею пропалити куленепробивне скло? — запитав Нет.

— Гадаю, можна, — Фелікс постукав викруткою по балону, але йому відповіла порожнеча. — Знаю тільки, що значно легше це робити, якщо балон не порожній…

— А тут?

— Усі empty.

— Може, киньмо цей балон у скло, — запропонувала Ніка. — Здається, він важкий.

Фелікс похитав головою.

— Потрібне вістря, — сказав він. — Річ у тому, аби всю силу прикласти на якомога меншу поверхню.

— Перевірмо краще всі двері, — промовив Нет.

Вони обійшли салон, але відчинені були тільки одні двері. Вони вели до кімнати, яка нагадувала не лікарняну, а скоріш операційну. Вигляд хірургічних інструментів і підозрілих посудин викликав у дітей бажання якнайшвидше вийти. Біля дверей стояв невеличкий столик, на якому лежали товстий зошит і канцелярське приладдя. Однак у них не було на це часу. Фелікс підійшов до решітки.

— Одного я не розумію… — він потер підборіддя. — Ця решітка стримувала щось велике, важке і сильне.

— Тварину? — промовила Ніка.

— Можливо.

— Я радий, що це було десять років тому… — відповів Нет. — І нас уже не стосується.

— Стосується, ще й як. Це щось велике, важке і сильне зробило погром у салоні, а потім кудись пішло.

— А може, воно досі тут? — перелякався Нет.

— Ні… воно якось звідси вийшло. І це «якось» нас і цікавить, бо ми теж зможемо тоді вийти.

Вони роззирнулися, шукаючи, чого не помітили. Ідеальною була б двометрова діра в стіні, дивним чином раніше не помічена. Але її не було. Фелікс подивився вгору.

— Гадаєш, там теж куленепробивне скло? — Нет дивився на купол, над яким низько купчилися темні хмари.

— Гадаю, ми не зможемо ніяк туди дістатися, — відповів Фелікс. — Тут десять метрів, і немає за що зачепити гак.

Ніка роздивлялася решітку і ручки.

— Він тримав тут Василіска, — несподівано озвалася вона.

— Але ж це легенда, — стенув плечима Нет.

— Він тримав тут щось дивне, і це щось ходить зараз каналами під містом. Ми його чули в школі. Не знаю, який це звір, але ж його треба якось називати.

— То ти гадаєш, що? … — Фелікс притишив голос. — Це ще більше ускладнює справу. Франк Кніпшиц загинув тут у момент, коли те, над чим працював, вирвалося з-під контролю.

— Василіск, — прошепотів Нет. — Не знаю, чого більше хочу боятися: привида чи монстра…

— Але ж це сталося десять років тому, а Василіск з’явився тільки з місяць як.

Фелікс повернувся до пошуків. Його увагу привернув отвір у підлозі. Униз вели круті, але міцні сходинки. Коли він уважніше придивився до отвору, то дійшов висновку, що його зробили досить недавно. Його нештукатурені та нефарбовані стіни носили сліди опалубка. За мить усередині він помітив ще одні двері. Ручка та електрична коробка поряд були досить сучасні. Збентежений, він почав спускатися.

— Ми повинні звідси вийти, а не лізти глибше, — почув він над головою голос Нета.

— Я думаю, що тут може бути вихід, — Фелікс у світлі запальнички читав написи на електричній коробці.

Трохи подумавши, він пересунув угору важіль, що розташовувався збоку. Щось клацнуло, і світло в салоні згасло.

— Ти знаєш, що робиш? — запитав Нет.

— Імпровізую.

— А чи нема такого прислів’я, що «імпровізація — це перша сходинка до пекла»?

— Є таке, — Фелікс відчинив двері і зазирнув туди, — але там про цікавість, а не імпровізацію.

У тьмяному світлі лампочки коридор спускався бетонними сходами. Але не відчувалося вологості, яка зазвичай супроводжує всі старі підземелля. Можливо, воно було нове, можливо, неглибоке, а можливо, мало гарну вентиляцію.

— Спускаємося чи повертаємось у салон? — запитав Фелікс.

Нет прикрив очі, завагався, але взяв Ніку за руку і спустився слідом за Феліксом.

Сходинки були широкі, наче робилися для когось із великими стопами. Вони закінчувалися невеликим майданчиком і сталевими дверима, які мали такий само сучасний вигляд, як і ті, що вище. Фелікс легко відчинив їх, і друзі зайшли в овальне приміщення. Для безпеки Фелікс поклав рюкзак так, аби двері не могли зачинитися. Приміщення було низьке, з кам’яними стінами та склепінням. Вони побачили порожні стелажі, крісло і посередині вбудований стіл. На ньому були тільки дві речі: лампа і комп’ютер.

— Антикваріат, — Нет підійшов і кнопкою, великою, як на старій пральній машині, ввімкнув комп’ютер.

Тут було ще двоє старих дверей. Фелікс підійшов до них і спробував відчинити. Ручка не піддалась. Під нею був помітний отвір замка, але механізм був занадто масивний, аби універсальний ключ Фелікса впорався з ним. Зрештою, не було сенсу пробувати — акумулятор ключа був розряджений.

Фелікс клацнув запальничкою і придився до замка. Витягнув з рюкзака шматок товстого дроту і за допомогою мультиінструмента вигнув його в літеру «L». Хвилину длубався в замку, намагаючись з’ясувати його конструкцію.

— Механізм заіржавів, — зробив він висновок. — Його відмикання потребує часу.

На здивування Фелікса, другі двері вдалося відчинити. Він посвітив запальничкою і зайшов у тунель. За п’ятнадцять метрів дістався сходів, які закінчувалися вгорі завареним сталевим люком. Помацав холодну металеву поверхню. І згадав люк, по якому годину тому водив руками з іншого боку. У той час він хотів дістатися сюди, де зараз стояв.

— Ми близько, — сказав він, повернувшись до овального приміщення.

— Близько до смерті від страху, — Нет сидів за комп’ютером і клацав на клавіатурі. — Що там?

— Заварений люк з альтанки. Звідти спускалися в це підземелля. Ті бетонні сходи, якими ми прийшли, зроблені лише кільканадцять років тому.

Ніка схилилася над екраном комп’ютера. Фелікс обійшов столик і сперся на крісло. Угорі екрана мерехтів червоний напис: «Збій живлення». Нижче було віконечко з текстом, графіками, що динамічно змінювались, і багато кнопок з абревіатурами.

— Щось тут зіпсувалося 31 жовтня цього року о 19. 47, — повідомив Нет. — Живлення чогось пропало, але я не знаю чого, — він прокручував фрагмент списку. — Через день п’ятнадцять повідомлень: «Невдала спроба під’єднати модуль МК13-04». Їх є ще кілька, але останнє минулого тижня.

— Десять років у цьому будинку нікого не було.

— Система стоїть на «Unix», якому вже десять років. Підключення модуля МК13-04 відбувалося більш-менш щотижня… Хоча… ще три роки тому модуль підключався кожні десять днів, а раніше — кожні два тижні.

— Це процес старіння акумуляторів, — сказав Фелікс. — З роками зменшується ємність.

— By the way, чому решта обладнання не працює, а цей комп’ютер діє? — раптом зауважив Нет. — Він показує напис «Збій живлення», але ж працює.

— Напевне, є живлення з іншого джерела.

Наче у відповідь на екрані з’явилося кілька «кущів», після чого все зникло, а комп’ютер пікнув і почав перезавантаження.

— Що таке? — Нет розвів руками і подивився на корпус.

— Нічого доброго… — сказала Ніка.

— Чергове падіння напруги, — пояснив Фелікс.

Щось загуркотіло за другими дверима. Фелікс відсунувся і спробував заховатися за кріслом. Ніка кинулася до Нета, який хотів пірнути під стіл, але в цій ситуації не міг цього зробити. Тож він обійняв її за плечі.

Нескінченно довгі секунди дверна ручка повільно опускалася. Фелікс почав щиро жаліти, що не взяв із собою зброї. Завіси заскрипіли, і двері з пронизливим пищанням повільно почали відчинятися. Діти перелякалися ще більше. Ніка другою рукою схопилася за руку Фелікса. Нет заплющив очі, а Фелікс вдивлявся в щілину, яка поволі розширювалася.

Нарешті двері завмерли, відчинені до половини. За ними нікого не було.

Фелікс, Нет і Ніка синхронно піднялися, не розриваючи обіймів. Їх овіяло холодне й вологе підземне повітря. За дверима різко вниз ішов тунель, освітлений старими, слабкими лампами в герметичних корпусах. Кожна третя лампа не горіла. Коридор і сходи були кам’яними.

— Схоже, це черговий рівень гри, — прошепотів Нет. — Обираю опцію «зберегтись» і «вийти».

— Якщо мова про опції…

— Не говори! — злякався Нет. — Ти ж не хочеш туди спускатися?

— Не дуже, — зізнався Фелікс. — Я мав на увазі опцію «вийти».

Раптом двері, якими вони ввійшли, почали зачинятися. Нет, який був найближче до них, кинувся туди і вхопив за край, але то не допомогло. Двері й далі зачинялися, як гідравлічний прес. Фелікс і Ніка підбігли до друга і навалилися на двері. Не допомогло і це. Тож Фелікс схопив крісло, насилу витяг його з-за столу і засунув у двері.

— Валимо звідси, — крикнув він, але Нет і Ніка не рушили з місця.

Двері вигиналися, наче живі, або, точніше, наче на всю їхню поверхню діяла невідома сила. Крісло почало кривитися.

— Швидко! — вигукнув Фелікс.

Він схопив Ніку за руку і щосили штовхнув у просвіт, допоміг пролізти Нетові, відтак пройшов сам. Вони побігли сходами, не озираючись. Лише почули нагорі хрускіт зім’ятого крісла.

Фелікс діяв на автоматі. Роззирнувсь по підлозі. Підняв трубу, якою перед тим Нет бив у вікно. Знайшов дві такі самі, підійшов до середніх садових дверей і приклав одну з них перпендикулярно, а дві інші впер під кутом у низьке бетоне обрамлення отвору навколо решітки, так що три труби утворили літеру «Y». Нет і Ніка могли тільки спостерігати за його діями, бо були надто перелякані, аби хоча б про щось запитати.

Фелікс трохи підняв трубу, що впиралась у двері, а дві інші злегка зсунув. Потім уперся в кінці трьох труб таким чином, що місце їхнього з’єднання було за тридцять сантиметрів над підлогою.

— Що ти робиш? — нарешті запитав Нет.

— Ключ до дверей.

— Ти впевнений, що це спрацює? — Нет без переконання дивився на цю конструкцію.

— Анітрохи, — щиро відповів Фелікс. — Це важіль. Якщо сюди разом скочимо, — він вказав на місце з’єднання труб, — то на низ дверей діятиме сила близько двох тонн.

— Яких двох тонн? — здивувалася Ніка. — Разом ми важимо не більш як сто кілограмів.

— У тому і полягає суть важеля. Завдяки йому навіть ти змогла б підняти автомобіль.

— А для чого аж три?

— Бо якби було тільки дві труби, то перехилялися б вправо чи ліво. А так буде стабільно. Місце, куди стрибнемо, зсунеться вниз на тридцять сантиметрів, але завдяки важелю кінець труби пересунеться тільки на сантиметр.

— І завдяки цьому задіється у двадцять разів більша сила? — запитав Нет.

— Як плигнемо, то може бути і чотири тони. Я потім вам поясню, зараз шкода на це часу.

— Тоді стрибаймо замість балачок! — сказала Ніка.

Вони почули за спиною гуркіт. Повернулись і побачили викрутку, що котилася підлогою.

— Він набирає сили, — прошепотіла Ніка. — Я відчуваю це. Уже знає, що ми зібралися втекти, і хоче нас зупинити.

Поступово в салоні почався незвичний рух. Спочатку зарухалися дрібні предмети, деталі розбитого обладнання, потім весь клубок кабелів, погнуті корпуси, інструменти почали самі собою шкребтися та ковзати підлогою, роблячи при цьому багато шуму.

— На три, — вигукнув Фелікс. — Один… два… три!

Одночасно вони стрибнули на трубу. Садові двері з гучним тріскотом зігнулися внизу, але не піддалися. Фелікс зсунув ближче дві труби, що спиралися на бетон, цим подовжуючи діапазон дії важеля.

Із залишків обладнання, що валялися на підлозі, почало формуватися щось. Несильний вихор піднімав кабелі, корпуси, навіть уламки скла та пластику. З’єднаний невідомою силою брухт утворив високий, близько трьох метрів, стовп.

— Раз, два, три! — вигукнув Фелікс.

Вони стрибнули ще раз. Двері зі скреготом зігнутого металу відскочили, впускаючи всередину холодне й вологе повітря. Вихід перетворився на отвір.

— Чекайте! — вигукнув Фелікс і повернувся. — Я забув про одну річ! Зошит…

Він кинувся в біг ожилого металобрухту, але стовп уже не був стовпом. Він перетворився на постать великого людиноподібного робота. Той махнув рукою, перегороджуючи Феліксу шлях.

— Здурів?! — закричав Нет. — Що ти робиш?!

Він підбіг до друга, схопив його за рукав і потягнув до дверей. Вони побігли. Не озиралися на монстра, який незрозуміло звідки з’явився. Вони вибігли в ніч, щасливі як ніколи. Дісталися до муру. Фелікс перекинув мотузку, і вони видерлися нагору. Цього разу Ніка не мала проблем зі спідницею.

Щойно вони спустилися з муру і почали віддалятися від будинку Кніпшиців, у вікнах згасло світло, а сюрреалістичне створіння з металобрухту розпалося і з гуркотом розсипалося підлогою.

¹³ Вілянув — район Варшави, відомий своїм палацом, що був резиденцією багатьох польських королів. (Прим. ред )

¹⁴ Екслібрис — знак, який вказує на власника книжки; найчастіше має форму декоративної графіки.

¹⁵ Клаустрофобія — страх закритого простору, агорафобія — відкритого.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У п’ятницю перед уроками вони сиділи у штаб-квартирі і вирішували, що робити. Дощ гуркотів по даху, наповнюючи горище шумом. За такої погоди найліпшим рішенням було б повернутися до ліжка. Найбільш пригніченою з них була Ніка.

— Привид, що живиться електроенергією?! — вигукнув Нет. — Шкода, що не бензином. Можна було б лякати на автозаправках.

— Це щось черпало енергію з електрики будинку, — пояснив Фелікс. — Причому так, що не перегоріли запобіжники чи кабелі у стіні.

— Неважливо, що це було, — Ніка похитала головою. — Справа зайшла надто далеко. Треба про все розказати.

— І розповісти поліції про електричного привида і про те, як він перетворюється на монстра з металобрухту? — фиркнув Нет. — Кніпшиц врізав дуба десять років тому, а досі тягне електрику «по-лівому»? Вони точно нам повірять! Ігноруємо всю інформацію від нього. Просто нуль реакції.

— Ми вже намагалися, — нагадав Фелікс.

— Якщо ми піддамося Женцю, то ще глибше зануримося в болото, — нагадала Ніка. — Буде тільки гірше. А про Ґолема ми повинні розповісти, бо він може бути небезпечним.

— Про Ґолема?! — вигукнув Нет. — Навіть не думай! Я не можу нервувати маму, вона вагітна!

— Вона ще більше нервуватиме, якщо нас заарештують.

Фелікс нервово стукав пальцем по столу. Потім повернув до себе ноутбук Нета і сказав:

— Манфреде, у мене прохання. Ти міг би знайти інформацію про Франка Кніпшица і його родину, а потім скласти чітку доповідь?

— Я можу це зробити, — відповів Манфред. — Звісно, таємно?

— Звісно.

Ніка зітхнула, набрала повітря і заявила:

— Сьогодні вранці я знайшла в поштовій скриньці лист, адресований татові. З поліції.

— Гадаєш, що?.. — Нет подивився на неї з занепокоєнням. — Вони підозрюють, що він помер?

Вона стенула плечима.

— Тато, звісно, не прийде… Вони надішлють наступну повістку. І нарешті приїдуть додому і про все дізнаються, — її голос затремтів.

— На яке число повістка? — запитав Фелікс.

— На середу, на шістнадцяту годину.

— Трохи ще є часу, — Нет обійняв її за плечі. — Щось вигадаємо.

— Боюся, це нічого не дасть. Рано чи пізно вони все одно прийдуть. А всі поліцейські в місті бачили запис із камер Манфреда. Вони впізнають мене.

— Запис дуже нечіткий. Вдягнись інакше, зміни зачіску, і все буде ок. — Фелікс на хвилину замислився. — Спробуймо спершу самі це владнати. Знайдемо Ґолема і дізнаємося, ким або чим є цей Похмурий Жнець. Якщо не вдасться — подумаємо, що робити далі.

— Ти вже думаєш «чим»? — докірливо застогнав Нет.

З-за замкнених дверей пролунав дзвоник, але друзі не рушили з місця.

— Ок, — погодилася Ніка. — Якщо за тиждень нічого не владнаємо, розповімо про все вашим батькам.

Фелікс і Нет кивнули. Діти піднялися.

* * *

На останньому уроці обидва класи, які брали участь у конкурсі, зібралися в класі історії, де пан Цединя в присутності пані Геленки мав оголосити результати третього завдання. Незважаючи на повний вражень четвер, друзі встигли закінчити статтю про Василіска. Після роздруку вийшло одинадцять сторінок. На жаль, лише зараз виявилося, що другий «Б» оформив свою роботу в палітурку, а другий «А» скріпив трохи зім’яті сторінки скріпкою.

— Ну, отже, після довгих розмірковувань, — сонно промовив Цединя, — і після прочитання ваших робіт ми вирішили, що краща… — вчитель спинився.

Усі чекали на вердикт, але замість нього пролунало хропіння.

— У мене завжди таке враження на історії, що час уповільнюється, — зітхнув Нет.

Пані Геленка з недовірою підійшла до історика і довгим червоним нігтем постукала його по плечу. Цединя прокинувся і, наче нічого не сталося, продовжив:

— …робота другого «Б» класу.

Переможці почали святкувати, а другий «А», як тиждень тому, неприязно дивився на трійцю друзів.

— Але чому? — голосно запитав Нет.

— Що не так із нашою роботою? — додав Фелікс. — Ми не оформили її, але ж…

— Другий «Б» щодня приходив до мене на консультацію, — флегматично пояснив історик.

— Але ж завдання полягало в тому, аби опрацювати легенду, а не в тому, аби консультуватися, — обурився Нет. — Нам не потрібна була консультація.

— Було б несправедливо, якби я не присудив їм перемогу, — тим самим тоном пояснив Цединя. — Вони старалися, ходили.

— А ми ризикували життям, шукаючи вхід у підземелля.

— Але вас не було на консультаціях.

— Ми навіть не знали про консультації, — озвалася Ніка.

— Це взагалі була не моя ідея… — промовив Цединя. — Подібна історія трапилася зі мною в сімдесят п’ятому чи… може, шостому…

Пані Геленка мовчки записала результат і вийшла з класу. Друзі дивилися з претензією на другий «Б». Вінцент стенув плечима і розвів руки, наче хотів сказати: «Сорі, так вийшло».

* * *

У суботу погода не покращилась анітрохи. Хоча дощ припинився, та тільки для того, аби виманити людей з домівок і намочити ще більше. Вечір кіно мав розпочатися о сьомій, але Ніка прийшла раніше, аби допомогти мамі Фелікса замісити тісто на вареники. Пані Полоній наполягла на тому, аби зробити вареники з нуля. На вечір батьки Фелікса запланували романтичну вечерю в місті.

— Марленко, — озвалася бабуся, яка сиділа за кухонним столом. — У магазині за рогом продають чудові вареники. Навіть я їх там купляла.

— Я впораюся, — відповіла мама. — Це не може бути таким вже складним. Я зрозуміла, що для ліплення вареників не можна використовувати клей.

— Або зшивати їх, — запевнив Фелікс із холу.

— Складно робити вареники… — бабуся піднялася. — Посплю хвилинку. Залиш мені трохи супу.

Коли вона піднялася, мама наморщила брови і подивилася на Ніку.

— Вона сказала «супу»?

Ніка кивнула, коли пролунав дзвоник домофону.

— Фелікс! — закричала мама. — Відчини. У мене брудні руки.

Фелікс, не перевіривши, хто дзвонить, відчинив хвіртку і двері.

— Привіт! — закричав за мить мокрий Нет. — Тобто… доброго дня.

Мама Фелікса визирнула з кухні, усміхнулася до нього і повернулася до роботи.

— Що взяв у прокаті? — з кухні визирнула Ніка.

— «Той, хто біжить по лезу», — радісно відповів Нет. — Два тижні тому нам жорстоко перервали сеанс.

Ніка підняла брови. Схоже, вона очікувала на інший фільм.

— Іди подивися, — усміхнулася мама. — Я сама закінчу.

— Не знаю, що цікавіше, — Ніка помила руки, — замішувати тісто чи дивитися «Того, хто біжить по лезу»?

Завантажившись апельсиновим соком та мискою з чипсами, вони засіли в залі. Фелікс відшукав момент, на якому вони закінчили минулого разу, коли їх несподівано навідала тітка Зенослава, і натиснув «play».

Гавкання Цабана на пів секунди випередило дзвоник у двері. Фелікс натиснув на паузу і визирнув у вікно.

— Ми подивилися дві секунди фільму, — зауважив Нет. — По секунді щотижня, майже хвилина за рік… У такому темпі ми закінчимо дивитися фільм років у вісімдесят.

— О ні… — зітхнув Фелікс.

Занепокоєні тоном його голосу, друзі підійшли до вікна. Біля хвіртки в струменях дощу стояла висока постать у плащі. Незважаючи на камін, вони відчули холод. Здригнулися, коли дзвоник пролунав ще раз.

— Ігноруємо його, — тихо попросив Нет. — Просто ігноруємо. І він піде собі…

— Відчиніть! — закричала мама з кухні. — У мене брудні руки.

Фелікс повільно підійшов до домофона й увімкнув монітор. Насунутий на обличчя каптур, здавалося, приховував абсолютну темряву.

— Хто там? — запитала мама.

— Ніхто, кого б ми хотіли впустити, — Фелікс ковтнув слину.

— Що ти сказав? — мама, з руками по лікті в борошні, вийшла з кухні.

Поки вона дійшла до домофона, екран вимкнувся. Вона подивилася на слухавку, на свої руки, зітхнула і ліктем натиснула кнопку.

— Ні… — прошепотів Фелікс, але вже було пізно.

— Цабане! У підвал, — наказала мама, і пес слухняно попрямував до потрібних дверей.

— Відчиниш? — запитала жінка, бачачи, що Фелікс стоїть нерухомо. — Це некультурно — тримати когось під дверима в таку погоду.

Фелікс почовгав до дверей, накинув ланцюжок і відчинив. Чужинець уже стояв там, він нахилився до щілини й подивився на хлопця зверху. Фелікс здригнувся і відступив на крок. Він досі не бачив обличчя під каптуром. Якщо там було обличчя. Прибулець штовхнув двері, але ланцюжок не дозволив їх відчинити.

— Я прийшов до Люсі, — промовив він трохи захриплим голосом.

— До Люсі чи по Люсю? — запитав Фелікс придушено.

Чужинець почав трястись, і лише за мить Фелікс зрозумів, що той сміється. Чоловік зняв каптур, відкриваючи поголене обличчя, коротке сиве волосся і таку ж сиву бороду.

— Оце жарт! — вигукнув він. — Просто в око вліпив!

— Відчини нарешті! — сказала мама, стоячи, наче лікарка перед операцією, з зігнутими в ліктях руками.

Фелікс не думав, що це розумно, але не сперечався і відчинив двері. Принаймні він впустив у будинок людину, а не Похмурого Женця. У те, що істота з косою з гелловінського балу — не людина, він повірив після відвідин дому Кніпшиців.

Чоловік переступив поріг, зробив два великих кроки і зупинився посеред зали. Він поставив велику валізу і роззирнувся. Чоловік виявився високим, досить худим, хоча з круглим животиком. Йому було біля шістдесяти років. Він кивнув головою і тільки зараз підняв погляд на пані Полоній.

— Марленко? — запитав він.

Мама злегка кивнула. Тоді чоловік обійняв її і заявив:

— Саме так я собі тебе й уявляв. Класна жіночка. Хоч куди!

Мама почала шкодувати, що наказала Феліксу відчинити двері. Вона послала йому розпачливий погляд. Фелікс кашлянув і запитав:

— Перепрошую, а хто ви такий?

Чоловік повернувся до нього і відповів:

— Я вже говорив, що приїхав до Люсі. А ти, напевно, Фелікс?

Хлопець кивнув й інстинктивно схопив велику руку, простягнуту в його бік. Шкіра чужинця була грубою, наче він усе життя тягав каміння.

— Ви знаєте… Люсю? — обережно запитала мама.

— Звісно! — голосно здивувався він. — Вона приїздила до нас у відпустку. Чого ми стоїмо, чому не запрошуєте родича до кімнати?

— Родича?

— Аякже! — він зняв плащ і повісив його біля маминого.

Нет і Ніка мовчки спостерігали за цим. Чоловік побачив їх, потім подивився на телевізор.

— Привіт, молодь! Що дивитеся? — залишаючи мокрі сліди, він пройшов до кімнати і почав перемикати канали.

Мама відкрила рота, аби запротестувати, але хвилину поміркувала і прошепотіла до Фелікса:

 — Схоже, це чоловіча версія Зенослави. Розбуди бабусю.

Але в той момент двері кімнати відчинилися. Бабуся Люся увійшла у вітальню і позіхнула.

— Хто так кричав?

До того, як хтось устиг їй відповісти, гість вийшов з кімнати і підбіг до бабусі. Він обійняв її й поцілував.

— Люсько! Як усі скучили за тобою!

— Усі? — повторила трохи налякано мама.

— Інші не приїдуть, — швидко пояснив гість.

— Стефек? — підозріло запитала бабуся.

— А хто ж іще?! Ха-ха! — він розвів руки. — Впізнала! Кілька років не бачилися.

— З… п’ятдесят шостого, — бабуся не виглядала радісною.

— Тобі вітання від усіх Нижніх Бончисьок! Усі скучили за тобою!

— Дядько Стефек? — мама кивнула. — Так, я щось чула.

Її вираз обличчя говорив про те, що нічого доброго вона не чула.

— Та то старі справи, — дядько махнув рукою. — Молодий був, дурний.

Фелікс, Нет і Ніка, наче зачаровані, спостерігали за розвитком події.

— Може, дядько залишиться на обід? — запропонувала нарешті мама, хоча тон її голосу свідчив про те, що вона розраховує на відмову. — Я роблю вареники.

— Аякже, я б поїв, — гість усміхнувся і поплескав себе по череву. — Поклич, як буде готово. Я фільм подивлюсь, у вас тут класний телевізор.

Він повернувся до зали. Бабуся тільки безпорадно стенула плечима. Схоже, вона не дуже зраділа несподіваному гостю.

— З чим будуть вареники? — запитала вона.

Мама підняла брови.

— А! Точно! Щось треба покласти всередину! Добре, що ти мені нагадала… — вона кинулася на кухню, але зупинилася, кивнула головою на залу і пошепки запитала: — Гадаєш… він захоче переночувати?

Бабуся похмуро кивнула. Обидві зайшли на кухню, залишаючи дітей у вітальні.

— Не подивимося фільму, — стишеним голосом ствердив Нет. — Не ображайся, але дивні в тебе родичі.

— Дякую… Моє генеалогічне дерево, схоже, більш розлоге, ніж я думав.

— Моє схоже на генеалогічний бонсай.

— Можуть бути з паштетом? — пролунав з кухні голос мами. — Ні? Мені теж так здалося…

Друзі стояли у вітальні, вирішуючи, що зараз робити. Цабан вийшов з підвалу, невпевнено підійшов до валізки дядька і почав обнюхувати, смішно втягуючи повітря.

— Напевно, труп, — прокоментував Нет. — Що робитимемо?

У залі гримів телевізор — дідько знайшов, як пустити звук через динаміки. Він кілька разів дивився сцену, де Гаррісон Форд стріляє в жінку-андроїда. Коли сцена добігала кінця, дядько повертався на пів хвилини і дивився знову.

Фелікс стенув плечима, взяв Цабана за нашийник і спустився в підвал. Друзі пішли за ним.

— Поволі дім охоплює хаос, — Фелікс впав на крісло. — Бабуся хвора. Тато почав працювати, як мама. Мама вперше займається господарством, замість бабусі. Годину робить вареники, а я знаю, що все одно нічого з цього не вийде. Я вже не дивуюся, що черговий родич звалився нам на голову і ніхто не протестує.

— Ти забув додати, що в нас утік двохсоткілограмовий робот з нестабільною психікою, — промовив Нет. — Ніку переслідує поліція, а двометровий чувак із косою бавиться з нами, наче лев із мишкою.

— Дякую, що доповнив мій список. Гаразд, немає чого нарікати. Проблеми існують для того, аби їх вирішувати. Манфреде?

— Я тут! — пролунало з динаміка ноутбука. — Я чув розмову з того місця, як Нет люб’язно вирішив увімкнути комп’ютер.

— Є інформація про Кніпшица?

— Є, але небагато. Схоже, хтось вклав чимало сил у те, аби усунути всі дані про нього. Кілька лінків привели до сервера Інституту надзвичайних досліджень, а до них у мене немає доступу. Спеціальний захист.

— Як цікаво, — Нет наморщив брови.

— Навіть не думай, — попросила Ніка, — ваші батьки потім матимуть купу проблем.

— Це я тільки вголос розмірковую, — Нет стенув плечима.

— Я знайшов інформацію, що Анна Кніпшиц лежить на кладовищі в рідному місті. Хоча у списку не фігурує.

— Цікаво, чому не з чоловіком? — тихо запитала Ніка.

Вони хвилину мовчали.

— Почнімо з Ґолема, — запропоновав Фелікс.

— Він зник у вівторок, — нагадав Нет. — Уже повинні були закінчитись акумулятори.

— Якщо він вимкне всі непотрібні схеми, то може чекати місяцями.

— І ввімкнутись у будь-який момент? — запитала Ніка.

Фелікс кивнув.

— Ґолем не має відстежувального передавача. Може сховатись у будь-якому місці, а ми пройдемо повз нього і не дізнаємося про це.

— Хвилинку! — Нет піднявся і приклав палець до губ. — Ґолем має вай-фай-передавач для підключення до бездротових мереж.

— Ти говориш про таку коробочку, яку встановив у підвалі школи? — запитала Ніка.

— Бездротовий роутер, — кивнув головою Нет. — З таким роутером, тобто з точкою доступу, ми могли б просто підключитися.

— Погано це уявляю, — Фелікс відхилився в незакінченому кріслі, і щось тріснуло в конструкції. Про всяк випадок він піднявся. — Діапазон такого роутера якихось тридцять метрів. Ми не можемо їздити по місту і перевіряти кожну вуличку.

— Не в тому річ, — Нет постукав пальцем по нижній губі і примружив очі. — Ідучи містом, він, скоріш за все, під’єднувався до точок доступу, які минав… — він почав клацати на клавіатурі. — Тут він лоґінився як Ґолем-Ґолем. Кільканадцять разів відтоді, як інсталював йому нову материнку.

— Яким чином лоґінився? — здивувався Фелікс. — У мене є бездротовий інтернет, але захищений паролем… Хвилинку, хвилинку! Це адміністративна панель мого роутера. Звідки знаєш пароль?

Нет подивився на нього й усміхнувся.

— Бачив, як ти набирав його. Він теж бачив. Він же тут стояв і дивився. Ти відправляв і отримував мейли, бігав по сотнях сторінок.

— Тепер зрозуміло, чому так повільно йшли останні з’єднання…

— Він вивчав, — промовила Ніка. — Вивчав світ.

— Готувався до втечі, — виправив її Нет.

— Нічого дивного, бо ми так ставилися до нього.

— Як саме? Як інакше можна ставитися до робота? Ти запросиш свою пральну машину в кіно?

— Спершу почніть називати його так, як він хотів: Ґолем-Ґолем.

Нет зітхнув і звернувся до Манфреда:

— Ти можеш вистежити Ґолема-Ґолема?

— Я пам’ятаю про це. Не бачив його в жодній камері.

— Не в тому річ. Можеш перевірити, де він лоґінився?

— Якщо до установ, то це можна з’ясувати. Але там він навряд чи лоґінився, бо в установах є камери, і я б його побачив.

Нет відійшов від столу і замислився.

— Повно будинків із бездротовими мережами, — нарешті сказав він. — Більшість людей не можуть навіть увімкнути захист. Він міг залоґінитись, але ті дані лежать у пам’яті домашніх комп’ютерів і роутерів. Цілком для нас недоступні.

З під’їзду перед гаражем пролунав звук двигуна «Ленд Ровера» пана Полонія. Фелікс пішов нагору, аби привітатися з татом і зорієнтувати його в родинній ситуації. Він повернуся за хвилину і старанно зачинив за собою двері.

— Мама вже хвилин п’ятнадцять ліпить вареники, — заявив він. — Зліпила три. У неї такий вираз обличчя, наче вона монтує запобіжник до атомної бомби.

Тато привітався з дядьком і піднявся на другий поверх. Дядько і далі дивився в телевізорі по кілька разів кожну сцену з «Того, хто біжить по лезу».

— Старий, без образ, але він дебіл, — кинув Нет. — Або темнить, що є якимось там дядьком.

— Треба перевірити, чи точно він дядько Стефек із Нижніх Бончисьок?

Нет махнув рукою.

— Зіграймо в скрабл, — запропонував він. — Мушу спрямувати мізки на інше завдання, бо надто багато всього. Ми повинні зробити це до того, як атомна бомба буде готова.

Вони грали пів години. Дошка була розкладена просто на килимі й поволі заповнювалася словами. Цього разу виграв Нет, що було дивним, бо зазвичай вигравала Ніка; Нет, який полюбляв цифри більше, ніж літери, був трохи позаду неї; а Фелікс із технічним складом розуму програвав. Але він цим не переймався. То забавка, і неважливо, хто виграє. Часто вони навіть не записували результатів. Цього разу Нет мав удвічі вищі результати, ніж Ніка. Це викликало в неї підозри, і вона уважно спостерігала за діями друга.

— Витягни слухавку з вуха! — вигукнула вона зі сміхом після чергового ходу. — Тому ти постійно виграєш! Манфред? Ну знаєш!

— Тільки так я можу брати участь у грі, — пояснила програма. — Якби ви грали на комп’ютері, то не було б проблем.

— Але ж це класно — грати на дошці та складати ці блоки, — пояснив Нет, виймаючи навушник. — І сперечатися, чи існує слово «самохід».

— Поговоріть із хлопцем на інвалідному візку про красу Іспанських сходів у Римі. Я не можу грати на дошці, бо не маю рук.

— Старий! — Нет розвів руками. — Тіло було, але ти не захотів його.

— Ти маєш на увазі те тіло, яке втекло від вас у вівторок?

— Ну звісно, я не про тіло хом’яка тітки Крисі. Чому ти не захотів Ґолема?

— Ти питаєш мене вже вдесяте… Ок. Хочеш знати? Я не хотів зайняти Ґолема-Ґолема, бо тоді б не з’явився Ґолем-Ґолем.

Друзі здивовано дивилися на ноутбук.

— А щоб тебе! — вигукнув Нет. — Я цього від тебе не сподівався.

— Це дуже шляхетно, — зауважила Ніка.

— Або дуже тупо, — відповів Нет.

— Грай, не балакай, — закликав Фелікс. — Я хотів би програти перед обідом.

Нет придивився до своїх літер і виклав шість із них на дошці.

— «Криптокороїд»? — здивувалася Ніка. — Немає такого слова.

— Як це немає? — вигукнув Нет. — Це короїд, який удає когось іншого.

— Прибери ті літери з дошки, — промовив зі сміхом Фелікс.

— Мовні пуристи… — Нет змирився і почав збирати літери. — На «подушколог» ви теж не погодитеся?

— Саме так.

— Тоді… — Нет поклав літери в інше місце, — «Короїдівка» — село, населене короїдами.

— Прибери це, — знову сказав Фелікс.

— То, може… «здокороїд» — короїд, який здох?

— Ні.

— Точно! Маєте рацію. Це буде «здохокороїд».

— Зараз будуть вареники! — пролунав радісний голос мами.

— Це нас рятує від проблеми здохлих короїдів, — Фелікс піднявся і рушив на перший поверх.

— У нього сьогодні поганий настрій, — зауважив Нет.

— Не дивуюся, — додала Ніка. — Це не на нашу голову звалилися забуті родичі.

Дядько за сорок хвилин подивився, може, хвилин п’ятнадцять фільму і зараз, роблячи неприродно великі кроки, перемістився на кухню. Його валізка досі стояла посеред вітальні.

Усі сіли за стіл, а мама з тріумфальним виразом обличчя вимкнула газ під великим горщиком, підняла кришку і занурила в каламутну воду діряву ложку. Гарний настрій її залишив, коли замість вареників вона виловила окремі грудки м’яса і розварене тісто.

— Цабан не помре з голоду, — зітхнув Фелікс.

— Треба зцідити, — сказала мама. Вона подивилася на бабусю і запитала. — Супу? Звідки ти знала?

Бабуся стенула плечима.

— Бо ліпити вареники складно.

Мама безпорадно подивилася на Фелікса, очікуючи, що і цього разу він приготує якусь їжу.

— Важко ліпити вареники, — дядько піднявся. — На щастя, я приїхав не з порожніми руками.

Він вийшов до вітальні, і Цабан провів його пильним поглядом. На диво, він не гавкав на гостя, а тільки спостерігав з безпечної відстані. Можливо, саме аромат із валізки налаштував його на мирний лад. Дядько насилу поклав валізку на стіл і відкрив її. Усередині було повно недбало загорнутої шинки, домашньої ковбаси, кров’янки та банок із соліннями. А посередині лежав великий буханець домашнього хліба.

— Сюрприз! — вигукнув дядько. — Будемо жерти до півночі!

— До півночі за тиждень, — оцінив тато.

— У супермаркеті цього не купиш, — похвалився дядько. — Оригінальна, негігієнічна, але смачна сільська продукція! Зроблена цими самими руками!

— Краще загинути від бактерій, ніж від хімії, — ввічливо промовив тато, дивлячись на брудні нігті дядька.

У мами було ще менше ентузіазму.

— Дуже дякуємо, — обережно промовила вона.

Друзі раптом зрозуміли, що під впливом запахів з валізки вже ковтають слину.

— Господиня накриває стіл, — дядько показав на вміст валізки.

— Може, шинку, — вирішила мама.

— Витягай усе. Ніч тільки почалася. Горілку тільки давай. Для кращого травлення.

Виглядало так, що їм не з’їсти і чверті всього. Мама з допомогою Ніки почала витягати тарілки, і за кілька хвилин стіл був заставлений ковбасою, шинкою, сальтисоном, паштетами, кров’янкою і кіндзюками[16]. Горілки не було.

— Що вас до нас привело? — запитав тато за чверть години, коли всі вгамували перший голод.

— Поїзд, — відповів дядько з повним ротом. — Поїзд привів.

Тато усміхнувся, але за мить зрозумів, що гість не жартує. Він почав думати, як би ввічливо з’ясувати причину візиту, хоча і так здогадувався.

— Ви найсмачніше залишаєте, — дядько помітив, що всі відкладають жир та шкірку. Він голосно відригнув і потягнувся по наступні делікатеси.

Усі завмерли за столом. У Нета випав шмат ковбаси з рота, відбився від тарілки й покотився по підлозі. Цабан умить знайшов його і з голосним чавканням проковтнув м’ясо, після чого відригнув трохи тихіше.

— Бери ще, малий, — дядько штурхнув Нета ліктем.

— Дякую, я вже не голодний, — відповів хлопець.

— Тут іще багато.

— Більше не поміститься.

— Гарно сказав! — дядько погладив черево. — Час звільнити місце. — Він піднявся і пішов до ванної. — Це буде довго. Не чекайте з десертом.

Вираз обличчя всіх присутніх говорив про те, що десерт — остання річ, яку вони зараз хочуть. Вони перезирнулися, потім подивилися на їжу на столі — її привабливість миттєво знизилася.

— Дядько огидний, — прошепотів Нет.

— Він теж приїхав… у тій самій справі? — запитав Фелікс.

Бабуся зітхнула.

— Піду вже спати, — сказала вона. — Добраніч.

— Пробач, — засоромився Фелікс.

Бабуся усміхнулась і поцілувала його в чоло.

— Боюся, ти маєш рацію, — відповіла вона і повільно рушила до своєї кімнати.

— Ну, ми не можемо спочатку з’їсти його шинку, а потім його виставити за двері, — тато пошкрябав голову.

— Але ж це наш дім, — нагадав Фелікс. — Ми вирішуємо, хто тут залишиться.

— Люди з добрими манерами, на жаль, мають проблеми з такими ситуаціями, — визнала мама.

Вона піднялася, зібрала з тарілки жирні шкірки і кинула в собачу миску. Цабан, не гальмуючи на поворотах, перевернув по дорозі крісло, підбіг до миски і почав радісно жерти, мовби в будинку був ще один пес, який міг його випередити.

— Кохана, — усміхнувся тато. — Ти працюєш у відділі маркетингу. Досі ходиш на якісь тренінги з міжособистісних стосунків… Немає способу ввічливо виставити когось із дому?

— Але я не ходила на тренінги з патології добрих манер.

— Може, він не захоче ночувати, — промовила Ніка. — У його валізі немає одягу.

— Боюся, його там немає із зовсім іншої причини, — буркнув Нет.

Ніка з підозрою подивилася на нього, але якщо й хотіла про щось спитати, це стало неможливим, бо повернуся дядько з ванної кімнати.

— Поки не заходьте туди! — застеріг він, обмахуючись рукою.

Ніхто й не наважувався підійти до ванної.

Дядько сів за стіл, поклав собі велику порцію свинячого бекону.

— Марленко, збігай по цибулю і смалець, — сказав він. — Підсмаж кишку.

Мама припинила їсти й підняла голову.

— У вас є сільська кров’янка? — тато подивився на дядька з блиском в очах.

Мама гнівно поглянула на нього.

— А яка повинна бути? — запитав з повним ротом дядько. — Міська?

— Люба? — тато благально подивився на маму. — Підсмажиш?

Пані Полоній була безпомічна перед ентузіазмом чоловіка, тож піднялась і витягла з шафки велику пательню.

— Як довго ви плануєте залишатись у Варшаві? — запитала вона майже милим тоном.

— Як справу владнаю.

— Яку справу?

Дядько не міг відповісти, бо саме запхав у рот шматок сальтисону, такий великий, що комусь могло вистачити на весь обід.

Мама зітхнула, порізала цибулю на нерівні шматки і кинула погляд на дядька. Коли він проковтнув, то вона запитала:

— На коли у вас зворотні квитки?

— Квитки? Які квитки? Ааа… квитки. Я їх не використовую.

— А яким чином ви сюди приїхали? — запитав Фелікс.

— Поїздом. Я вже казав.

— Без квитка? Як?

— Ну, нормально. Сидиш весь час у туалеті і кричиш: «Зайнято».

Мама сумно кивнула головою. Оскільки в неї не було смальцю, вона налила на пательню олію та ввімкнула газ.

— А ви дивилися розклад потягів назад? — продовжила розпитувати вона.

— Навіщо? Іду на вокзал і чекаю. Якийсь їхатиме в потрібному напрямку.

Мама голосно видихнула і почала вигадувати інше, культурне питання. Вона кинула цибулю на пательню. Зашкварчало.

— Є! — раптом вигукнув Нет, а всі здивовано подивилися на нього. — Тобто… — схаменувся він і тихіше додав: — Це стосується іншої справи. — Він багатозначно подивився на друзів. — Тієї, з утечею.

— Тоді ми, може, підемо погуляємо… — Фелікс піднявся.

— Так дощ… — зауважив тато.

— Тоді тільки подихаємо на веранді.

Фелікс кивнув Нету й Ніці, після чого трійка друзів вийшла з кімнати. Дах захищав від дощу, але вологий холод проникав крізь тонкий одяг.

— Їжа… — зітхнув Нет. — Ну, в гіпермаркеті такого не купиш. Шкодую, що в мене немає більшого шлунка.

— Краще скажи, що придумав, — нагадав Фелікс.

— Є один спосіб дізнатися, де лоґінився Ґолем-Ґолем, — серйозно промовив Нет.

— Якщо ти говориш таким тоном, — Ніка уважно подивилася на нього, — це означає ще серйозніші проблеми.

— Може, і ні, — Нет усміхнувся. — Якщо не вигорить… то це не матиме значення.

— Та кажи вже, — наполягав Фелікс.

— Шпигунська програма, — пояснив Нет. — Щоб витягнути дані з приватних комп’ютерів людей, мені потрібно написати шпигунську програму. Це важко, бо люди самі повинні її інсталювати, а потім програма пересилатиме звіти про те, хто підключався до їхнього роутера. Принцип простий. Ґолем-Ґолем ходить по вулиці і раптом ловить сигнал не захищеного паролем роутера. Більшість людей — це інформаційні маґли, які не знають, що потрібно ввімкнути захист. Тож Ґолем-Ґолем лоґіниться, читає мейли, вештається по мережі, робить там що хоче. Потім іде далі, але в пам’яті роутера лишається запис, що користувач Ґолем-Ґолем лоґінився о такій-то годині і відвідував таку-то сторінку. Нам потрібно здобути якомога більше таких записів з домашніх мереж. Якщо я напишу програму, яку всі захочуть інсталювати…

— А якщо нас зловлять? — Ніка похитала головою. — Загрузнемо глибше в болоті.

— Бейбі, ми і так по вуха там. І за ці вуха я намагаюся нас витягти.

— Може, ми надто ввічливі? — вирішив Фелікс. — Не хочемо ж робити нічого поганого. Навпаки, шукаємо рішення, яке влаштує всіх, — він поглянув на замкнені двері. — Мої батьки мають проблеми з дядьком, бо не хочуть його тут бачити. Будуть перейматися цим цілий тиждень, замість того щоб виставити його валізу за двері і забути про це.

— Це називається культура, — зауважила Ніка.

— Але цей баклажан її не має, — втрутився Нет.

— Він приїхав за тим самим, що і тітка Зенослава, — погодився Фелікс. — Ми намагаємося культурно боротися з людьми, позбавленими виховання. Похмурий Жнець не переймається наслідками своїх дій.

— Це нас від нього і відрізняє, — серйозно промовила Ніка.

Цабан проліз крізь люк у дверях. Виставив ніс з-під даху. Холодна крапля впала йому на кінчик носа. Він сіпнувся, наче хтось вилив на нього принаймні відро води, сів біля друзів і дивився на дощ. Фелікс погладив пса по чорному кудлатому чолу.

— Ми можемо це зробити… приховано? — запитав він.

— Якщо говорити чесно… — Нет притишив голос, — то намагатимусь, але впевненості не маю.

— Вважаю, ми влазимо в чимдалі більші проблеми, — похитала головою Ніка.

— Ми домовилися на тиждень, — нагадав Фелікс. — Якщо не вирішимо наших справ протягом тижня, розкажемо про все батькам.

— Гаразд, ми ж суперкоманда, — погодилася серйозним тоном Ніка. — Працюємо разом. Пиши ту програму.

Нет кивнув. Вони повернулися до кімнати. Завдяки аромату смаженої кров’янки діти принаймні на хвилину забули про свої проблеми. Зрештою, до ранку понеділка вони не хотіли про них згадувати.

Кров’янка була така ж смачна, як і ароматна. Вони з’їли її за кілька хвилин.

— Тьху! — дядько сплюнув просто на підлогу. — Кісточка.

Мама заплющила очі і стиснула руків’я ножа в пальцях. Тато поклав на її долоню свою і подивився в очі так, ніби говорив: «Спокійно, якось упораємося». Дядько витяг з кишені зім’яту пачку цигарок невідомої марки, поклав одну в рот і почав ляскати по кишенях у пошуках запальнички.

— Ні! — вигукнула мама. — Ми не палимо в домі.

Дядько здивовано подивився на неї.

— А де палите?

— Ми взагалі не палимо, але якщо хтось палить, то виходить надвір.

— Але ж дощ.

— Є навіс.

Дядько з підозрою подивився на неї, однак підвівся і вийшов з кухні.

— Петре, я його не витримаю, — сказала пані Полоній, коли двері за ним зачинилися. — Або ти ввічливо попросиш його піти, або я зроблю це неввічливо.

— Родич на нас образиться.

— Який родич? Мама востаннє бачила його перед нашим народженням. До понеділка він повинен поїхати. Не витримаю довше.

— Добре, — тато обійняв її і поцілував. — До понеділка. Посмаж іще трохи кров’янки. Вона насправді смачна.

Мама усміхнулася, тицьнула в нього пальцем, примружила очі і повернулася до помішування кров’янки на пательні.

— Марленко! — закричав від вхідних дверей дядько.

— Не чую! — відповіла мама. — Ходіть сюди!

Дядько підійшов і зупинився у дверях кухні.

— У вас є якась ганчірка? — запитав він.

— А що сталося? — занепокоїлася мама.

— Пес навалив смердючу купу на самому порозі, — вказав дядько пальцем за спину. — Я вляпався…

Усі опустили очі на його черевики, а потім на брудні сліди, які він залишив.

— І ви прийшли сюди, аби мені про це сказати? — мама розвела руками.

— Ти ж сама захотіла, аби я прийшов. Я кричав від дверей.

У мами опустилися руки.

— Мішайте, аби не згоріло, — сказала вона дітям. Пройшла повз дядька і подалася до комори по швабру.

— Ніколи раніше не бачив такого хама… — прошепотів Нет. — Ви з ним точно родичі?

— Ані слова більше… — прошепотів Фелікс.

Мама швидко вимила підлогу і повернулася на кухню.

Дядько на одній нозі скакав по ванній кімнаті, засунувши другу ногу в брудному черевику в унітаз і спускаючи воду.

— Чистий, — заявив він і повернувся на кухню з мокрою до половини ногою. На щойно вимитій підлозі він залишав мокрі сліди.

— Тільки до понеділка, — сказала мама сама собі, але всі це почули.

— Поясни мені, Маленко, як користуватися тими вашими смішними кранами.

Маму раптом осяяло:

— У такому разі як же ви помили руки?

— А для чого? Вони не були брудні, — він потягнувся до валізки по чергову ковбасу. — Остання порція, і можна йти спати. Уже восьма.

— Можете спати в залі, — змирилася мама.

— А де це?

— Це та велика кімната з телевізором… Ванна кімната поруч із туалетом.

— Ванна? — він відкрив рот, повний мішанки з цибулі та кров’янки. — Ааа, ванна! Так, так. Ясно. Не думайте, що ми якісь замурзяки. Сьогодні субота, купіль обов’язкова.

* * *

Неділю друзі провели окремо. Фелікс довбався з суперкріслом, встановлюючи електричні мотори на дванадцять вольтів, які мали контролювати всі функції; Нет писав шпигунську програму, а Ніка читала, а в перервах шукала в інтернеті інформацію про варшавські легенди. Вони намагалися не думати про проблеми, які звалилися на їхні голови, але це було неможливо.

У полудень гнаний передчуттям Фелікс піднявся на перший поверх і непомітно передивився пошту на комоді. Під традиційною рекламою з магазинів, складів шин і виробників чудодійних препаратів для схуднення лежав офіційний конверт, адресований Петрові Полонію. Хлопець із душею в п’ятах приклав його до лампи. Насилу прочитав просвічувані літери. Проковтнув слину. Це був виклик на середу на шістнадцяту годину у справі сина, тобто його. Тож не йшлось тільки про Ніку та її батька, а про спільну справу, а скоріше, спільні проблеми. Хвилину він розмірковував, чи не знищити конверт, але зрозумів, що це тільки погіршить ситуацію. Він поклав його на місце. Із зали лунала розмова тата з дядьком. Вони дискутували про помилки в конструкції трактора. Тато вважав, що трактор недостатньо універсальний і принципові зміни його конструкції дозволять істотно збільшити кількість можливих застосувань. Дядько схилявся до того, що паливо для фермерів має бути дешевшим, і тоді конструкція трактора була б нормальною. Мама сиділа на кухні над купою роздруків і вносила зміни в електронну таблицю на ноутбуку. В окремому вікні висіла книга з рецептами, відкрита на сторінці зі спагеті карбонара. Схоже, після поразки з вітчизняною кухнею мама вирішила перевірити свої сили в італійській.

Фелікс спустився в підвал і, використовуючи комунікатор Net. com, довго розмовляв з Нікою. Він намагався її заспокоїти, що, мабуть, ідеться не про її батька. Він не вірив, що в такий ситуації їм вдасться довго приховувати той факт, що Ніка мешкає сама, але принаймні можна це відтягти. Дівчина відповіла, що якщо почнуть її перевіряти, то довідаються про все… Вирішили, що не згадають жодним словом про участь Нета у справі зняття дорожнього знака, аби не нервувати його маму.

* * *

На обід мама приготувала спагеті карбонара. Фелікс давно не їв цієї страви, тож не пам’ятав, як вона має смакувати, однак те, що лежало в нього на тарілці, було досить непоганим. Тато і бабуся також їли з задоволенням. Тільки дядько був не в захваті.

— Ну, Марленко, моєю дружиною ти б не була, — він підняв на виделці кілька спагеті. — Не поламала ці макарони. І як їх тепер їсти?

— Треба накрутити… — мама вправно продемонструвала за допомогою ложки та виделки, розмірковуючи, скільки в житті її оминуло.

Дядько наморщив брови і спробував зробити те саме. У нього не вийшло, тож він почав витягати по одній спагетині, бризкаючи соусом на всі боки. Чергова спагетина ляснула його в лоба. Він скосив очі, наче хотів роздивитися соус на своєму обличчі.

— Нормальні люди так не їдять, — заявив він. Після цього взяв ніж і почав різати спагеті на короткі шматочки, які можна брати ложкою. — Нормальні люди їдять відбивні з картоплею. Тут м’яса кіт наплакав.

За інших обставин це було б навіть смішно, але Фелікс мав кілька прикрих справ, над якими треба було подумати, тож швидко поїв і зачинився в підвалі.

За кілька годин, коли він лягав спати, він був упевнений, що через три дні треба буде в усьому зізнатися і розраховувати на те, що хтось повірить у таку неймовірну історію і, ще важливіше, якимсь дивом їм вдасться уникнути розкриття Ніки і нервувань Нетової мами.

¹⁶ Кіндзюк — копчене м’ясо з литовської кухні. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Добила їх пані Шафран, вчителька музики, яку називали просто «музичка». Вона в понеділок на третьому уроці переказала їм наступне завдання до конкурсу.

Уроки музики більшість учнів не любили. Фелікс і Нет відмовлялися співати, вважаючи (і це була правда), що не мають до цього здібностей і не хочуть виглядати ідіотами. Під акомпанемент піаніно вони декламували пісні. Якщо не забували слова, то отримували трійки.

Пані Шафран вважала власне захоплення універсальним, а людей, які мають інші погляди, недоумками. Вона розділила клас на дві групи: музично обдаровані і всі інші. Останнім належало цікавитися музикою чи принаймні вдавати це. І вона дуже дивувалася, що, незважаючи на її тяжку працю, друга група досі існувала. Не дивно, що свій предмет вона сприймала як найважливіший у шкільній програмі.

Четверте завдання на конкурс полягало в приготуванні вистави на основі раніше опрацьованої легенди. У класі лунали понурі зітхання та несміливі голоси протесту. Усі почали думати, чому цим не займається пані Йоля, вчителька польської, але ніхто не набрався сміливості про це запитати. Учителька склала аркуш із завданням, поправила великі окуляри, які сиділи на великому прямому носі, і заявила:

— Я вас чудово розумію. Я теж не дуже зраділа, коли це прочитала. Театральні вистави мене не дуже цікавлять, — вона оглянула клас, який завмер в очікуванні, і додала: — Я поговорила з директором. Після роздумів він погодився і змінив завдання. Я гадаю, ви також погодитеся, що мюзикл значно цікавіший. Будемо репетирувати, репетирувати, репетирувати…

Нет ледь не сховався під стіл. Класом лунав стогін розпачу. Замість однієї години музики в понеділок у них буде цілий тиждень, який закінчиться найгіршим, тобто співанням під акомпанемент старого піаніно. Не хвилювалася тільки Аурелія, яка вважала, що має талант і стане світовою поп-зіркою.

— Я можу бути освітлювачем, — заявив Нет.

— Освітлювачем? — пані Шафран закліпала сірими очима, збільшеними через велике скло окулярів і схилилася над ним, наче сторожова вежа у вологому ґрунті. Вона була висока, худа, і видавалося, що в будь-яку мить може зламатися. — Я знаю легенду про Василіска, і там немає жодного освітлювача.

Якщо це мав бути жарт, то ніхто й не намагався сміятися. Але, знаючи вчительку, найправдоподібніше, вона говорила серйозно.

— Сценічну адаптацію зробіть удома, — сказала вона, цим даючи зрозуміти, що справа Нета закрита. — Репетиції почнемо завтра після уроків.

— Після уроків? — перепитав Люціян. — Не під час?

— Так, як я сказала. Під час уроків будуть уроки. Другий «Б» репетирує перед уроками. Тож весь тиждень вони приходитимуть на сьому, — пані Шафран усміхнулася. — Любов до музики вимагає жертв. Якщо бажаєте, можете з ними помінятися. З такої перспективи будь-які протести вщухли.

Вчителька повернулася і повільним кроком підійшла до піаніно. Жінка справляла враження недбало склеєної, наче голова, ноги, руки й усе інше взято з різних комплектів. Вовняний светр і сіра вовняна спідниця висіли на ній, як на вішаку. Сіре волосся на кінцях мало залишки рудої фарби. Коли вона сиділа на табуреті перед клавішами, було видно, що вона намагається робити це з грацією, але враження було таке, наче кожна частина її тіла має власне уявлення про сидіння. Розчепіреними пальцями вона викликала кілька гучних гам, відкашлялась і заспівала:

— А зааараз згадаааймо, щооо вивчииили на минуломуу тииижні…

* * *

Як друзі й боялися, на перерві на них посипалися претензії.

— Це ви втягнули нас у конкурс, — Люціян пальцем тицьнув у груди Фелікса.

— Сорян, але ти нічого не робиш для конкурсу, — нагадав Нет. — Це завдання для всього класу.

— Я не мавпа, аби виступати в мюзиклі. Вигадайте щось.

— Окрім пожежі у школі, мені нічого не спадає на думку, — зізнався Нет. — Ми гадали, що цей конкурс полягатиме в шаховому турнірі чи метанні бананів…

— Заспокойся, Люцику, — Аурелія повисла на його руці, що не завадило їй подарувати чарівну усмішку Нетові. — Не звинувачуй їх. Це буде навіть весело.

Люціян буркнув щось під ніс і пішов, тягнучи за собою Аурелію.

— Зможете написати на завтра сценарій? — запитав Віктор.

— Ага, зараз! — вигукнув Нет. — Ми теж хочемо мати трохи вільного часу. Та й попереднє завдання ми ж самі виконували.

— Але ж ви облажалися, — зауважив Геральд. — Тож зараз повинні реабілітуватися.

— Мало того, що ви втягнули нас, — додав Ламберт, — ми ще й програємо.

— Можемо здатися, — Фелікс стенув плечима. — Можемо спеціально програти всі конкурси.

— Багато ми вже в це вклали, — Ламберт похитав головою.

— Чувак! — Нет почав злитися. — Ти досі ще нічого не зробив!

— Тобто… клас багато зробив. Ми розраховуємо на ту екскурсію.

— То успіх груповий, а поразка — тільки наша? — запитала Ніка.

— Я тільки говорив, що було б шкода, — кинув Ламберт і пішов.

Друзі залишилися самі.

— Не вірю… — Нет розвів руками. — Знову ми дозволили спустити себе в каналізацію. Може, зробимо якісь IQ-тести, бо незабаром рослини в горщиках почнуть нас використовувати.

— У нас проблеми з наполегливістю, — визнав Фелікс. — Кожен на нашому місці кинув би це і зайнявся чимось приємнішим.

— Ти гадаєш, — Нет подивився на нього, — що ми цього не кинемо? Усю неділю я писав шпигунську програму. Я не збираюся втрачати решту тижня на якийсь дурний сценарій.

— Уже написав програму? — здивувалася Ніка. — І як?

— Зараз друг з Південно-Африканської Республіки доробляє графіку. Це буде проста гра, щось на кшталт «пекмена»[17]. Треба ходити по підземеллях, збирати золотих качок і водночас тікати від Василіска.

— Дотепно, — Фелікс був невеселим.

— Такий гумор прийшов до мене о другій ночі.

— Як це має працювати? — запитала Ніка. — Що нам з того, що люди гратимуть у цю гру?

— Коли вони гратимуть, програма перевірить журнал роутера і перешле дані на наш таємний сервер. Потім я перевірю всі звіти і дізнаємося, де лоґінився Ґолем-Ґолем.

* * *

Є в житті миті, коли думаєш, що все так погано і гірше вже бути не може. А тоді виявляється, що все ж таки може. Фелікс ходив по кімнаті, мимоволі кидаючи погляд на стос листів. Нарешті він не витримав, підійшов і нишком передивився кореспонденцію. Унизу поміж інших визирав кінчик чорного конверта. Фелікс витягнув його і запхав до кишені. Ніхто не побачив: батьків не було, бабуся спала, а дядько дивився фільм і пив чай з кетчупом — схоже, він не знав, для чого потрібен кетчуп. Феліксу навіть стало зле, коли він це побачив. Хлопець спустився до підвалу і сів у незакінчене крісло. У механізмі підйому щось тріснуло, і сидіння опустилося на кілька сантиметрів. Хлопець зовсім цього не помітив. Він крутив у руках чорний конверт з недбалим написом «Фелікс Полоній». Без адреси чи позначки: хтось сам закинув його до поштової скриньки. Він був погано заклеєний, тож можна було легко витягнути лист і прочитати. Фелікс водив пальцем по конверту і стискав губи.

У ноутбуку був вхідний сигнал. Фелікс увімкнув комунікатор Net. com. На екрані вискочило зелене віконечко з обличчям Ніки.

— Не відкривай його! — закричала вона.

Фелікс подивився на свої руки. Вказівний палець без відома власника, вже заліз у щілину. Хлопець відклав конверт на стіл.

— Ти теж це отримала, — сказав він.

Вона кивнула і схилилася над невидимою на екрані клавіатурою. З динаміка пролунав звук клацання по клавішах. За мить біля вікна Ніки з’явилося вікно з Нетом.

— Треба поговорити, — почала одразу Ніка.

— Про те, чому у валізці дядька Стефка немає змінного одягу? — обличчя Нета засяяло усмішкою. — Поїхав?

— Мама погодилась, аби дядько залишився до вівторка. Ти не перевіряв поштову скриньку?

— Моя скринька за сто метрів, — Нет раптом став серйозним. — І що суто теоретично в ній може бути, але це не точно?

— Оце, — Фелікс показав чорний конверт. Він подумав, що коефіцієнт щастя друга понизиться.

— І що всередині?

— Не знаю, не відкривав.

— Спустись, — попросила Ніка. — Витягни конверт зі скриньки. Принеси додому і спали.

— Я не можу так просто спалити листа. Сморід спровокує питання, ввімкне протипожежну систему або щось іще…

— Вийди на балкон і спали.

— Іде дощ…

— У мене не йде, — зауважив Фелікс.

— У кожну мить може початися.

Фелікс подивився на нього уважніше.

— Гаразд, — нарешті промовив він. — Завтра принесеш лист до школи і спалимо разом.

— Точно!

— Ви отримали мій мейл із проєктом сценарію? — змінив тему Фелікс.

— Так, — Ніка кивнула. — Допишу діалоги і відправлю Нету.

— Може, завдяки цьому відволічуся, — Нет спробував усміхнутися. — До речі, шукаючи інформацію про Василіска, я знайшов чувака на прізвище Шек, а його мізкуваті батьки дали йому ім’я Василі… Гаразд, звалюю, — Нет хотів від’єднатися, але застиг з рукою над клавіатурою. — Що у вас на обід?

— Запечена бараняча нога… Відчуваю, як товстішаю.

— Я відчуваю, як слина… Ок, до завтра. Чекаю сценарій.

Віконечко з дому Нета зникло. Фелікс хвилину дивився на Ніку. Хотів щось сказати, але передумав.

— Ну то до завтра.

— Бувай!

Він від’єднався і подивився на конверт. Узяв його в руки, подивився з усіх боків. Темно-коричневий, майже чорний. Майже відкритий.

* * *

Вони стояли в парку, недалеко від входу до школи. Кожен тримав маленький чорний конверт. Ніка мала менше сумнівів, тож першою зім’яла конверт і поклала на землю. Хлопці теж це зробили. Фелікс витягнув запальничку і підпалив.

— Ми могли б зробити фото, — зітхнув Нет. — Так, про всяк випадок. Із заплющеними очима.

Папір згорів, а вітер розвіяв попіл. Друзі рушили до школи з прикрим усвідомленням, що знищення листа нічого не змінить.

* * *

На додаткові заняття з прогресивної ботаніки приходили тільки Фелікс, Нет і Ніка. Аурелія вирішила, що це надто огидно, Зося знепритомніла на двох минулих уроках, тож, турбуючись про своє здоров’я і психічний стан, на наступний урок не прийшла. Ґілберт стверджував, що це не надто гидотно.

На поличці біля дошки стояв горщик з Esencja florencja, найбільш покрученою квіткою у світі. З часом вона ще більше покрутилася. Якщо дивитися на неї занадто довго, можна було втратити рівновагу і впасти.

На столі Бутлера стояв великий електромагніт, імовірно, позичений у класі фізики, з’єднаний із чимось, що було схоже на медичний утримувач. Професор метушився в підсобці. Зазвичай так і виглядав початок занять, але це не був задум. Радше це траплялося через проблеми з плануванням часу.

Нарешті вчитель з’явився у дверях підсобки і сховав за спину щось велике.

— Виймати кісточки з вишень просто, — промовив він із усмішкою шаленого науковця, який знайшов засіб для росту волосся та одночасного виділення іржі. — А спробуйте вилучити насіння з кавуна!

Говорячи це, він витягнув з-за спини великий кавун і поклав на утримувач.

— Ви, мабуть, замислювалися, що я роблю вечорами? — запитав він, затискаючи утримувач.

Вирази облич друзів говорили про те, що вечірні заняття професора їх не цікавлять.

— Ви вирощуєте кавуни? — неохоче промовив Нет.

— Так! Усі зусилля рослин — не для того, аби ми могли насолоджуватися соковитими плодами. Плід — це додаток до насіння, що криється всередині. Рослина намагається, аби ці насінини проросли в родючій землі, а нас турбує тільки поїдання плодів. Насіння нам перешкоджає, але ми терпимо його, бо плоди смачні. Хто кого використовує? — професор знов усміхнувся. — На жаль, рослина — нас. Але так було досі! Ми розумніші і змінимо цю ситуацію, — він поклав долоню на корпус приладу. — Це електровидаляч насіння, а це залізокавун. Генетично модифікуючи кавун, я отримав плід, який має високий уміст заліза у насінні. Сильне електромагнітне поле витягне залізо, насіння вискочить і притягнеться до магніта. Готові?

Друзі не були готові, але кивнули. Вони очікували невдачі, бо так завжди закінчувались експерименти професора. Але, з огляду на абсурдність ідеї, був шанс, що цього разу просто нічого не станеться.

Професор увімкнув живлення. Кавун здригнувся, але більше нічого не відбулося.

— Може, електромагніт слабкий, — припустив Нет.

— Маєш рацію, — професор підкрутив ручку на корпусі.

Чорнильна ручка вискочила з кишені Фелікса і з тріском приліпилася до приладу. Парта почала рухатись у бік електромагніта. Фелікс схопив свій рюкзак, але його вміст наче ожив і почав вискакувати з кишень. Йому мало що вдалося зловити: ключі, скріпки, інструменти і ніж полетіли слідом за ручкою. Кавун тріщав, але не піддавався електромагніту.

Професор наморщив брови і повернув ручку до кінця. Клас наповнився бурчанням трансформатора, а Ніка відчула, як щось тягне її під стіл. Вона закричала і проїхала по підлозі аж до стола, де її мартенси з металевими носаками приліпилися до корпусу електромагніта. Стільці і парти повзли рішуче й шумно. Кавун тріщав — і раптом ожив. З глухим «чвяк» він вибухнув, розкидаючи рожеві нутрощі по класу. З коридору пролунав постріл запобіжника, згасло світло. Усі предмети, що приліпилися до електромагніта, разом з насінням упали на стіл.

Звільнена Ніка піднялась і зі злістю розправила спідницю.

— Пані Пумпернікель зрадіє… — похитав головою Нет, роздивляючись поле бою. На голові в нього опинилася маленька шапочка з зеленої шкірки.

* * *

— У мене є певні заперечення щодо сцени смерті Василіска, — пані Шафран переглядала сценарій і кліпала великими очима. — Ви гадаєте, що в ті часи вже знали про карабін?

— Ну, ми трохи модернізували… — Нет подивився на друзів. — Тобто я модернізував… Осучаснив трохи, аби було цікавіше.

— Поверніться до попередньої версії.

— У попередній версії це був плазмовий бластер…

— Я маю на увазі, до правдивої версії легенди. Там були дзеркала, — вчителька переглядала далі. — Ну так. Вирішення проблеми за допомогою антитерористичних військ теж не найкраще, як і ідея викликати допомогу по мобільному телефону. Це трапилося кількасот років тому, в часи, коли не існувало навіть автоматичної перкусії.

— Ми можемо зістарити телефон. У тата десь є такий великий, з висувною антеною.

— Цього не досить. І таксі теж, яким їздять батьки, шукаючи дітей. Це теж треба прибрати.

Фелікс із Нікою зі щоразу більшим дивуванням дивилися на друга.

— Телевізійну репортерку теж? — запитав Нет.

— Разом з гелікоптером, — учителька віддала Нету папери. — Це треба переробити. Ок, робота вимагає поправок, але можу припустити, що це лібрето.

— Що? — Нет подивився на роздрук, потім на вчительку.

— Лібрето, тобто сценарій. Якби в нас був звичайний театр, то цього б вистачило, — вона почала ходити по класу і пояснювати: — Для мюзиклу потрібна музика. Лише музика робить виставу завершеною… повноцінною. Хто з вас написав музику?

Вона оглянула клас поглядом, повним надії. Проте клас дивився на пані Шафран, наче вона щойно повідомила, що прилетіла з Андромеди по зразки людського ДНК.

— Ну, — заохочувала вона. — Не соромтеся. Без цього ми не можемо почати. Другий «Б» змарнував день, бо не знав, що мюзиклу не може бути без музики. Ви кмітливіші?

Поволі ставало очевидним, що в цьому другий «А» такий самий талановитий, як і другий «Б».

— Клеменсе? Може, ти?

Клеменс здивовано подивився на неї і різко замахав головою.

— Оскаре, Кубо, Целіно, Зосю? Ніхто?

Пані Шафран склала руки і почала повільно стискати вуста. Вона мала такий вигляд, наче тренувала м’язи обличчя, перед тим як зірватися на повний голос. У мить, коли її вуста стали майже тонкими, Нет відкашлявся і сказав:

— Я написав до половини, бо не маю досвіду. Завтра принесу все.

У мертвій тиші впав зошит Целіни, і це пролунало, наче вибух. Оскар похлинувся. Клас ошелешено дивився на Нета.

— О, це чудово! — учителька з полегшенням усміхнулася. Вона сприйняла інформацію, що учень другого класу гімназії може написати музику, наче це щось очевидне. — Тоді сьогодні я вас не затримуватиму. Завтра беремося до роботи, — вона стиснула кулаки, наче тренер, що підтримує бойовий дух своєї команди. — Ну, йдіть додому і співайте.

Було схоже на те, що пані Шафран справді уявляла собі учнів, які співають, грають на флейтах та бубні і пишуть музику для мюзиклу у вільний від інших занять час. Не було нікого, хто міг вказати їй на помилку.

— Як ти збираєшся писати музику? — запитала досить спокійно Ніка, коли вони йшли в напрямку зупинки.

— Ще не знаю. — Нет усміхнувся. — Але це нескладно. Я знаю, скільки ліній має нотний стан, а це вже щось.

— Вона розсердиться, коли не отримає цієї музики.

— Подумайте, — Нет нахилився до друзів, — ми можемо легко компенсувати втрату балів. Хоч я що напишу, ми будемо кращі, ніж другий «Б», бо ті нічого не напишуть. Ми здобудемо симпатію судді і повернемо лідерство.

— Якщо вона отримає цю музику.

Нет тільки махнув рукою. Ніка, однак, знала, що це махання у виконанні Нета означає «це лише завтра».

— А як справи зі шпигунською програмою? — запитав Фелікс.

— Увечері запущу в мережу.

Задзвонив телефон Нета. Хлопець відповів, хвилину слухав, потім сказав: «Без поняття», а потім: «Справді, без поняття». Нарешті сховав телефон у кишеню.

— До мого батька теж прийшов лист із викликом до поліції, — прокоментував він крізь зуби.

— Середа, о шістнадцятій? — запитала Ніка.

Нет кивнув.

— Занадто для збігу обставин, — промовив він. — Це через дорожній знак, що ми зняли. Я пакую валізи та емігрую до Словаччини…

Він сів на парапет коло зупинки і сховав обличчя в долонях.

— Удаємо, що нічого не сталося, — Фелікс запхнув руки в кишені. — Робимо те, що збиралися.

— Усе на нас валиться, а я повинен мюзикл писати? — вигукнув Нет.

— Ми взялися за це завдання, — сказала Ніка. — Хоча б одне в нас вийде.

— Скоріше нас змусили. Я розраховував на такі змагання, як влучити в ціль сирником, підпалити кошик сміття або хто голосніше…

— Досить, — перервала його Ніка. — У нас конкретне завдання.

Нет зітхнув, витяг з кишені телефон і промовив, наче в рацію:

— Манфреде, ти вмієш писати музику?

— Я вже говорив. Це твоє домашнє завдання, не моє.

— Але я не можу його зробити.

— Ти мусиш постаратися.

— Тільки не читай мені знову нотації, — Нет схилився над телефоном. — У мене немає таланту до музики. Навіть якби я ходив тридцять років до музичної школи, все одно не зміг би написати нічого, крім короткої сонати під назвою «Котилася бетоном шина КАМАЗа». Тому я навіть не беруся за малювання скрипкового ключа. У нас психована вчителька музики, яка бачить у нас втілення Шопена, Рахманінова та інших. Тож не говори мені, що я повинен постаратися.

Запанувала тиша. Потім з динаміка телефона пролунав грізний звук, що нагадував «Марш імператора» і саундтрек «Зоряних війн».

— Підійде?

* * *

— Сину… — тато крутив у руках конверт, який Фелікс одразу впізнав. — Надійшов лист із поліції… у твоїй справі. Я повинен про щось знати?

Фелікс подивився на тата, стенув плечима і сказав:

— Пффуу…

Він зробив при цьому такий неоднозначний вираз обличчя, що тато тільки зітхнув і промовив:

— Гаразд. Нехай буде несподіванка… — він кивнув головою. — Тато Нета просив мене, аби його представляв. Він не може піти з роботи.

— Поліцію це не влаштує, — зауважив Фелікс.

— Знаю… Тато Нета сказав, що якщо вони хочуть із ним поговорити, то мусять домовитися за два тижні, бо в нього дуже напружений графік. Він ужив трохи інші слова, але сенс приблизно такий.

— Тату…

— Так, знаю, я заміню й тата Ніки.

Фелікс не став заглиблюватись у цю тему. Він хотів спуститися до підвалу, коли тато кинув йому:

— Переодягнися. Нета і Ніку ми повинні забрати від зупинки.

— А ми навіщо? — щиро здивувався Фелікс.

— У повідомленні написано, що ви також повинні бути.

* * *

Сіра будівля поліцейського відділку мала вигляд кутового бункера, який архітектор-соцреаліст[18] увіпхнув між старими кам’яницями Мокотова[19]. Пан Полоній і друзі пройшли крізь брамку металошукача, де їх спіткали традиційні проблеми з ґаджетами Фелікса і металевими елементами на черевиках Ніки. Вони піднялися на третій поверх і постукали в кімнату — за дивним збігом обставин, під номером 309. Усередині було сіро від тютюнового диму. Вузький стіл був вкритий товстим шаром недбало розкиданих паперів, наче ніхто тижнями там не прибирав. Поруч лежав пошарпаний шкіряний портфель. Він був відкритий, а всередині були папери різного розміру та кольору.

Поліцейський, який сидів за столом, гарно вписувався у тло та дим і нагадував одягнутого в зім’ятий костюм бегемота. Під зморщеним чолом блищали маленькі хитрі оченята. У товстих пальцях він тримав спалену до половини цигарку.

— Капітан Сосиска, — він легко піднявся і потиснув долоні тата, а потім дітей. Незважаючи на ввічливість, від нього йшла така негативна енергія, що в людей починали пітніти руки.

Поліцейський окинув їх уважним поглядом, потім повернувся за стіл і заявив:

— Я займаюся цією справою. Мова, звісно ж, про скарб.

— Не про… — Нет не зміг вимовити слово «знак», бо лікоть Ніки в його боці вибив усе повітря. — Про скааарб?

— Про скарб, — поліцейський зі свистом втягнув дим і випустив його через ніс, наче це стара дизельна вихлопна труба.

— Але ж ми його ще не знайшли… — видохнув Нет, масажуючи бік.

— Тільки думали про нього, — визнав Фелікс. — Та й це може бути тільки легенда.

— Це точно тільки легенда, — запевнив Нет. — Ні, ми більше не будемо цим займатися. Ви можете закрити справу і зайнятися чимось іншим.

— Чи ми говоримо про те саме? — Сосиска примружив очі і вмостився на скрипучому кріслі.

Друзі одночасно підняли брови, на що поліціянт відреагував ледь помітно усмішкою:

— Маю на увазі скарб, який ви знайшли рік тому. Той у німецькій скрині.

Друзі підняли брови ще вище.

— Він у музеї, — промовив тато. — Щось не так із цим скарбом?

Сосиска голосно зітхнув і скривився.

— Ваша участь у цій справі неоднозначна.

— Я зробив те, що повинен зробити кожен чесний громадянин, — обурився пан Полоній. — Відвіз скриню зі скарбом до музею. І не розраховував на особливу вдячність, але було б непогано почути хоча б «дякую». І точно я не чекав на допит.

— Але ви згадували про десять відсотків від знайденого. На жаль, бюджет музею на цей рік не передбачає таких витрат.

— А скарб вони хочуть? — обурився Нет. — Я теж так робитиму! Піду до магазину, наберу повний возик, а потім на касі скажу касиру, що мені потрібні всі ці речі, але в мене немає бюджету за них заплатити.

Поліціянт подивився на Нета маленькими очицями. Кивнув.

— Магазинні злодії, — буркнув він. — Ну гаразд. Це тільки підтверджує мої підозри.

— Ви сказали: «Десять відсотків від знайденого»? — лише зараз запитав тато. — Я ніколи не просив жодних відсотків…

Поліціянт знову почав переривати папери в портфелі. Витягнув зім’ятий папірець і подав пану Полонію. Той прочитав і подивився на сина.

— Я відправляв мейл у цій справі. — пояснив Фелікс. — Навіть кілька. Я дізнався, що нам належить десять відсотків, бо ми знайшли скарб і передали його до музею…

— Ризикуючи своїм життям, — швидко додав Нет.

— Ти міг мене запитати до того, як відправляти листа директору музею, — сказав тато. — Навіщо тобі стільки грошей?

Фелікс хотів відповісти, але згадав, що про суму для лікування бабусі дізнався з листа, якого йому не можна було відкривати. Він тільки стенув плечима.

— На наркотики? — буркнув поліціянт.

— Звідки таке припущення? — тато підвищив голос.

— Якщо написав цього листа без вашого дозволу…

— Мій син не має дистанційного управління. Йому чотирнадцять, і в нього є свобода волі. Він не мусить мені все доповідати. І до того ж, цей скарб знайшов мій син разом із друзями. І це їм, а не мені належить знахідка.

Поліціянт перевернув кілька паперів.

— Підземелля, де було знайдено скарб, — це залишки довоєнної міської інфраструктури… невідомого призначення. Те, що це була покинута кімната, за забутими дверима, у закинутому коридорі, нічого не змінює, — він націлив на тата палець. — Якщо ви забули, у якій шухляді тримаєте свій портфель, то це не означає, що кожен може його забрати. Правда?

— Не бачу зв’язку…

Поліціянт із самого дна портфеля витягнув пожовклий, надрукований на машинці документ і прочитав:

— Згідно з декретом президента Берута 1949 року[20], будь-який скарб, награбований окупантами і загублений на території Польщі, стає власністю польської держави, — він поглянув на присутніх. — Тож із цього випливає, — він затягнувся цигаркою і випустив дим просто перед собою, — що це злам, бо двері були замкнені. Потім було пограбування державного майна і спроба перепродати його за десять відсотків вартості. Тобто укривання.

Тато з дітьми широко виряченими очима дивився на поліціянта. Ніка опустила очі й дивилася на свої черевики.

— Чекайте на інформацію, — Сосиска загасив цигарку і вищирив до присутніх пожовклі зуби. — Я вам зателефоную. Справа розслідується.

— Сорі, тату, — буркнув Фелікс, коли вони йшли до автівки. — Я гадав, що десять відсотків — це стандартно.

— Теоретично стандартно… У мене немає до тебе претензій, хоча краще, якщо такі речі будеш обговорювати зі мною.

— І що тепер буде?

— Нічого. Ви не зробили нічого поганого. Навіть навпаки, знайшли скарб, який міг ніколи не вийти на світло. І що найважливіше — знайшли зошит професора Кушмінського. Якщо цей поліціянт викличе нас іще колись, напишу офіційну скаргу його керівництву.

— Він схожий на того, кому плювати на скаргу.

— Ми вже не живемо при соціалізмі, сину. Не наплює.

Вони підійшли до автівки, тато пультом розблокував двері.

— Я… пройдуся, — промовила Ніка. — Їдьте без мене.

Вона не промовила ані слова, як вони вийшли з кабінету, і хлопці лише зараз звернули на це увагу.

— Тату, їдь, — попросив Фелікс. — А ми пройдемося трохи по магазинах.

— Не варто, — усміхнувся тато. — Мама готує піцу. Вас запрошено. Не турбуйтеся через цього… пана. Це такий поліціянт… застарілий. Нічого вам не зробить, ну, може, втопить у паперах.

Усю дорогу Ніка мовчала. Вона сиділа, опустивши голову, що зовсім було на неї не схоже. За вікнами «Ленд Ровера» повільно рухалося загазоване місто. Друзі не могли припинити думати про капітана Сосиску. До всіх проблем, які в них були, вони отримали нову, зовсім несподівану.

* * *

Дядько окупував вітальню і, як завжди, дивився телевізор, переглядаючи сцени по кілька разів. Весь день він проводив на канапі та обирав фільми в порядку розташування їх на полиці. Фелікс помітив, що коли він натрапляв на романтичну історію, то проглядав її з чотириразовим прискоренням. Хлопець не міг зрозуміти, для чого в такому разі він це взагалі дивиться.

Мама стояла біля кухонного столу і розкатувала тісто, яке вперто прилипало до скалки.

— Макаронина для гіганта? — з усмішкою запитав Нет, після чого зрозумів, що це було неввічливо.

— Насип борошна, — порадив Фелікс. — Тоді не прилипатиме до скалки, — він подивився на горщики на кухні. — Не забагато їжі?

— Я звільняюся від стресу, коли готую, — пояснила мама. — Але вже рук не відчуваю.

— Ми це зробимо, — Ніка забрала скалку. — А ви займіться чимось приємнішим.

Мама усміхнулася з вдячністю і залишила їх на кухні. Хлопці хвилину витріщалися на скалку.

— Однією проблемою більше, однією менше, — промовив Фелікс. — Про це подбає тато.

Ніка похитала головою.

— Я не зможу нескінченно приховувати те, що живу сама, — прошепотіла вона. — Але коли побачила того Сосиску, до мене дійшло ще одне. Якщо все вийде, то саме такі люди будуть вирішувати, що далі станеться з моїм життям.

Нет обійняв її.

— Якщо в п’ятницю ми розкриємо справу з Ґолемом-Ґолемом і Женцем, буде так само, — зауважив Фелікс. — Ти сама наполягала.

— Знаю, — Ніка притулилася до Нета. — Вибачте. Я гадала, що так буде простіше.

Фелікс засунув руки в кишені й подивився вбік. Голосно видихнув і промовив:

— Тож домовмося, що ми не домовлялися щодо цієї п’ятниці. Нікому не розповімо про Ґолема-Ґолема чи Женця. Самі все владнаємо.

Ніка підняла голову.

— Нічого не кажи, — Нет приклав палець до губ. — Два голоси за. Це більшість незалежно від твоїх поглядів. Вето не існує.

— Три голоси, — пролунало з телефона Нета. — Три голоси за. Цього разу ти не вимкнув ноутбук.

— Манфреде? — зацікавився Нет. — Звідки цей твій раптовий ентузіазм?

— Бо я дізнався деякі речі про Похмурого Женця і двері 308 з половиною.

Нет витягнув з рюкзака ноутбук і відкрив кришку.

— Перше, — Манфред говорив уже з динаміків ноутбука. — Подивіться на це фото.

На екрані з’явився кадр із вуличної камери, де був «Ленд Ровер», у якому сиділи кіборг, водяник і наполовину розмотана мумія. Кіборг тримав на колінах зім’яту картонну голову.

— Це ми, — без ентузіазму промовив Нет. — Повертаємося з балу. І що?

— Подивіться на голову робота, — картинка збільшилася, показуючи зім’яту коробку, що імітувала голову.

— Ну і?

— Подивіться уважніше. Коробка сильно зім’ята, але на ній немає дірки.

— Ця фотка нечітка… — непереконливо промовив Нет. — Що це доводить?

— Це ви тут люди. Зробіть якісь висновки.

— Що ти зробив із тією головою? — Нет поглянув на Фелікса.

— Наступного дня викинув її в ящик з макулатурою, — Фелікс схилився над фотографією. — Гм… Я пам’ятаю ту діру від коси. Вона була велика.

— Я теж її пам’ятаю, — підтвердила Ніка. — А тут її не видно.

— Це нечітка фотка, — повторив Нет.

— Але діри немає, — зауважив Фелікс.

— Може, картон зігнувся так, що не видно… — Нет подивився на друзів. — Може, нам привиділося?

— Як і двері 308 з половиною?

— Друга річ. Наш любий друг Відоктор робить непогану роботу. Протягом останнього місяця він сканував старі плани будинків, аби вони були доступні в цифровому форматі. Тож я мав можливість подивитися плани вашої школи. У первинному проєкті 1932 року існувала маленька підсобка між класами 308 і 309. На кожному поверсі мала бути така кімнатка без вікон. На фінальних планах цього вже немає.

— Я перевіряв відстань від одвірка до стіни, що розділяє класи 308 і 309, — сказав Фелікс. — Там нічого немає.

 — Немає. Але колись мало бути. Архітектор, що проєктував цей дім, помер до того, як розпочалося будівництво. Його наступник вирішив, що підсобка не потрібна.

— Цікаво…

— Ще цікавіше, що цього першого архітектора знали Ян Кніпшиц. Він був дідом Франка.

— Не хочу, — заявив Нет. — Не хочу. Чому все не може бути нормальним? Чому Віктор, Оскар або Люціян повертаються додому і грають у стрілялки, не знаючи нічого про двері 308 з половиною? Чому саме нас мусить все це стосуватися?

— Ти хотів би з ними помінятися? — запитав Фелікс.

— Ні, — відповів Нет, трохи подумавши. — Але маю потребу поскиглити.

— Запускай якомога швидше нашу шпигунську програму, — попросив Фелікс. — Покажи, як це виглядає.

Нет витягнув з рюкзака диск, нахилився над ноутбуком, відкрив панель управління домашнього роутера і вимкнув захист. Далі вправним рухом вклав диск і запустив програму. На екрані з’явилося вікно з лабіринтом, як у «пекмені». В одному кінці розташовувався Василіск, схожий на вавельського дракона, у другому — переляканий хлопець у костюмі спелеолога — шукач скарбів. У кількох місцях лабіринту весело підскакували золоті качки. Василіск рушив у бік хлопця. Натискаючи клавіші зі стрілками, Нет почав збирати бали. Він вдало тікав від Василіска і зібрав майже всіх качок, коли з телефона пролунав голос Манфреда:

— Працює. На сервері з’явився звіт. Ґолем-Ґолем лоґінився востаннє тут у той день, коли зник.

— Ну то ходімо! — Нет потер руки. — Манфреде, організуєш, що треба?

— Уже роблю.

У цей момент на кухню повернулася мама.

— Мушу до чогось прикласти рук, — заявила вона. — Дозвольте мені зайнятися чимось корисним.

Вони залишили маму сам на сам із незакінченою піцою і спустилися до підвалу Фелікса. Ледь Нет поклав на стіл ноутбук, з динаміків пролунав крик — це Василіск дістався до забутого шукача скарбів. Друзі аж підскочили. Нет витягнув диск і закрив програму.

— Така доля непотрібних героїв, — він подивився на друзів.

— Точно так до нас у кінці поставиться Похмурий Жнець, якщо будемо грати в його гру, — зауважила Ніка.

— Але ж ми не погодились. І навіть якби захотіли, не зможемо до четверга.

— Звідки ти знаєш, що до четверга? — запитала Ніка.

— А ти звідки знаєш, що до четверга? — запитав Фелікс.

Друзі перезирнулись і все зрозуміли одразу. Усі зазирнули в маленькі чорні конверти від Похмурого Женця.

— Час визнати, що ми не в змозі його ігнорувати, — підсумував Фелікс. — Що саме було у ваших конвертах?

— Інтернет-адреса, — відповів Нет. — І записка: «Розв’яжіть загадку до четверга, аби перейти до наступного рівня».

— У мене теж, — додала Ніка.

— Ви перевіряли адресу? — запитав Фелікс.

Вони кивнули. Хлопець зітхнув, сів за свій ноутбук і передивився історію відкритих сторінок попереднього дня. На чорному тлі з’явилася гра у слова. Дванадцять на дванадцять сірих полів, разом сто сорок три рухомі квадратики, на кожен по літері. Одне поле залишалося порожнім, аби квадратики можна було пересувати. Ніякої інструкції. Можна було тільки здогадатися, що треба пересувати квадратики так, щоб літери склались в осмислені слова. Було це тим складніше, що пересувати можна тільки один із квадратиків, сусідній з порожнім полем.

— Пам’ятає параметри, — Фелікс вказав пальцем на середину поля. — Учора склав «блокнот».

Він пересунув кілька квадратиків, намагаючи скласти слово «блокнотик», але після двадцяти пересувань зорієнтувався: щоб поставити літеру «И», треба пересунути «Т».

— Це завдання на рік, а не на день, — заявив Нет. — Манфреде?

— Ні. У мене немає лінгвістичних здібностей. Треба спочатку навчитися. Можу це зробити випадковим методом, але на твоєму архаїчному комп’ютері це тривало б… — він раптом замовк.

— Що там? — Нет схилився і зазирнув у камеру.

— Нічого. Рахую, скільки б це тривало. Сам розрахунок триває довго…

— Гаразд, облиш це.

— Це завдання для людського мозку, — втрутилася Ніка. — Воно базується на асоціаціях, як гра в скрабл.

— Комп’ютер перевіряє можливі комбінації, а людина використовує інтуїцію, — погодився Нет. — Але пересування цього просто жахливе.

— Треба це зробити у два етапи, — Фелікс потер підборіддя. — Спочатку взяти справжню гру в скрабл і з тих літер скласти пароль. А потім Манфред пересуне квадрати на цій сторінці.

— Обід! — знову вигукнула мама.

— Ви помітили, як легко ми знову погодилися на його гру? — запитала Ніка.

— Сприймаймо це як розвагу, — запропонував Фелікс. — Побачимо принаймні, що тут написано. Це… не означає взятися за завдання.

— Складемо це, — погодився Нет. — Краще це, ніж поправки до сценарію мюзиклу. Взагалі, з мене досить участі в цьому кретинському конкурсі. Ми відправимо всім те, що до цього часу зробили, хай закінчують самі. У разі чого на екскурсію вирушимо самі під час канікул.

Фелікс кивнув, після роздумів Ніка теж погодилася. Нет швидко набрав електронну адресу всіх з класу, вклав сценарій та музику і відправив.

— Зараз почнуть дзвонити, — сказав він.

Вони піднялися на кухню. Мама крутилася, роблячи одразу кілька речей.

— З запасом у часі, — буркнув Фелікс.

— Зазвичай ти приходиш пізніше, — усміхнулася до нього мама.

У великий каструлі готувався суп, поруч, у меншій — картопля, в іще менший — гуляш, а в духовці шкварчала запіканка «Цибульна радість після розставання». На столі, поміж трирукого приладу для чищення яєць і дірявниці для сиру, стояв ноутбук мами з відкритою кулінарною сторінкою для початківців. Зверху мерехтів кольоровий банер: «Як відрізнити сир з пліснявою від запліснявого сиру». Телефон знову задзвонив. Ніка помішала суп і перевірила, чи готова картопля, але мама подала знак, що з усім упорається. Бабуся сиділа за столом, читала якусь книжку і вже не намагалася допомогти.

— Хто це з’їсть? — запитав Фелікс. — І ще ту піцу.

— Залишиться на завтра, післязавтра і післяпіслязавтра, — сказала мама, після чого голосніше додала: — Аби ми не з’їли запаси дядька Стефка на ЗВОРОТНУ дорогу.

Задзвонив телефон Нета.

— Привіт! Це Оскар. Не можу працювати з цим мюзиклом. Завтра в мене теніс.

— А в мене з’їзд селекціонерів крессалату, — відповів Нет.

— Справді не можу, сорі.

— Я теж справді не можу, сорі, — Нет подивився на екран і сховав телефон. — Відключився.

Поки їли суп, телефон Нета дзвонив тричі, і троє наступних учнів сказали, що не мають часу займатися мюзиклом.

Мама поставила на стіл тарілки з запіканкою, картоплею та гуляшем, аби кожен міг обрати те, що захоче. Потім почала збирати порожні тарілки з-під супу.

— Ні, шкода бруднити, — дядько наклав картоплю в глибоку тарілку з залишками супу. Зверху поклав м’ясо, салат і все це перемішав ложкою. Подумавши трохи, додав ще ложку запіканки.

Усі дивилися на те, що в тарілці дядька, і відчували, як втрачають апетит. Дядько, абсолютно цим не переймаючись, загрузив собі в рот порцію цієї мішанки. За пів години виявилося, що його шлунок може зацікавити астрофізиків. Тільки наявність маленької чорної діри пояснила б поглинання такої кількості добавок супу і гуляшу.

— Приїхала б Люська до нас, — белькотів він з повним ротом.

— Для чого? — запитала бабуся. — Я була раз, п’ятдесят один рік тому. І того вистачило.

— Пригостили б тебе, як могли.

— Гм… — бабуся з цікавістю дивилася на дядька.

— Не звинувачуй нас, — він розвів руки. — Хто ж міг тоді знати, що на старості ти станеш багатою?

— Отак! — мама грізно подивилася на нього. — То йдеться про гроші!

— Нормальна річ, — здивувався дядько. — Люська стоїть однією ногою в могилі, треба про спадок потурбуватися. Таке життя. Аби ті кляті з Пшебжидлова не могли їй голову заморочити. Пів села мене сюди відправило, аби нагадати про люблячу родину, щоб не забула нас у заповіті.

Усі завмерли. Пані Полоній випустила з рук виделку і поволі підвелася.

— Прошу негайно залишити цей дім, — процідила вона крізь зуби.

— Шо таке, Марленко? — дядько розвів руками. — Я говорю як є. Бідність аж пищить. Гроші стали б у пригоді.

— Негайно, — повторила мама.

Дядько з жалем подивився на тарілку, потім на маму.

— Гостей ображаєте? — він підвівся і подивився на всіх. — Я ж правду говорю.

— Проблема не в тому, що ви говорите. А в тому, про що думаєте, — пояснив тато. — Вам краще повернутися додому.

Дядько важко зітхнув, ще раз подивився на тарілку і вийшов з кухні.

— А… ще, — він розвернувся у дверях. — Та шинка, що я привіз, коштує дві сотні.

— Пристойна ціна за таку добру шинку, — швидко визнав тато. — Така сама пристойна, як і сотня проживання за одну добу в нашому будинку.

— Що?! Ви з родичів гроші хочете брати? — обурився дядько. — Такі жадібні? Тільки б гроші… Усе заради грошей! Не платитиму. Нізащо не платитиму. А щоб ви чужих дітей пасли!

Він відвернувся, накинув плащ, схопив валізку і вискочив у ніч.

— Я віддаю перевагу генеалогічному кущу, — прошепотів Нет. — З деревом забагато проблем.

Мама сіла і розвела руками.

— Пробачте… — подивилася вона на всіх. — Мене понесло…

— Ні, ви гарно йому відповіли! — швидко запевнив Нет. — Прикладна патологія добрих манер…

Тато підійшов і обійняв маму. Потім нахилився й поцілував бабусю.

— Це через мене, — її очі наповнилися сльозами.

— Заспокойся, мамо… — тато поклав на виделку кусочок запіканки. — Піднімемо тост запіканкою.

— «Цибульна радість після розставання» — ще актуальна назва, — зауважив Фелікс.

Вони закінчили обід у кращому настрої.

Потім друзі спустилися до підвалу. Фелікс висипав літери зі скраблу і почав вибирати ті, які були на екрані. Швидко виявилося, що тут мало «Ш» та «Ч». Він подумав, додав трохи менші квадрати з набору подорожнього і ще чотири дописав олівцем на «милі».

Телефон Нета знову задзвонив. Цього разу це була Клаудія.

— Не можу цим зайнятись! У мене розплановані дні до кінця тижня.

— У нас теж плани, — зауважив Фелікс, присунувшись до телефона.

— Ви повинні зробити цей мюзикл!

— Повинні так само, як і ти.

— Образилася… — Нет подивився на слухавку. — Від’єдналася.

— Схоже, всі на нас образяться, — зауважила Ніка.

— Тож ніхто не може нічого робити, бо ніхто не має часу, — Нет сховав телефон. — Але мюзикл має бути зроблений, тобто ми мусимо мати час. Це логіка сміттєвого відра. Я не згоден.

— Це те, до чого ми їх привчили: все за них хтось зробить, — додав Фелікс. — Вони вирішили, що це наш обов’язок. Ок, у нас є літери.

Вони схилилися над дошкою. Складання речення виявилося надзвичайно простим. Спочатку вони склали: «зелений пелікан посапав ремесло», потім «Неслухняний Стефан висох вчора таксу», «Зимовище, повне коркометів» і врешті «Столобус викривульно засмачений». Досить швидко дійшли висновку, що не про те мова.

— Це не має сенсу, — заявив Фелікс. — Треба використовувати всі літери. Інакше будемо складати самі нісенітниці.

— Не заважаю? — озвався Манфред. — Уже п’ять тисяч звітів з Варшави та околиць. Дев’ять з них мають сліди Ґолема-Ґолема.

Вони підняли голову від літер.

— Програма працює! — зрадів Нет. — Де наш утікач?

— У вівторок, коли він утік, за п’ятнадцять хвилин був у двох кілометрах звідси. У середу ввечері перемістився ближче до Повонзок. Там перечекав дощові дні й у неділю рушив у напрямку Праги. Змінив рішення перед самим мостом Понятовського і дістався до Старого міста. Останній слід був позавчора, тобто у понеділок, з околиць…

— Будинку Франка Кніпшица, — закінчив Фелікс.

— Звідки ти знаєш? — запитала Ніка.

— Чоловіча інтуїція, — усміхнувся Фелікс. — Загалом він пройшов десять-п’ятнадцять кілометрів. Навіть якщо не заряджався, у нього вистачило енергії. Я тільки гадаю, чи він знає, що ми можемо його вистежити таким чином.

— Скоріше ні, — повідомив Нет. — Я натрапив на це кілька днів тому.

— Якось я тобі не вірю. Раніше ти говорив, що він не може використовувати руки, потім — що він не розуміє слова.

 — А може, Похмурий Жнець хоче, аби ми його вистежили? — запропонувала Ніка. — Може, він хоче, аби ми повернулися до того будинку?

— Це останнє місце, де я б хотів опинитися, — Нет аж здригнувся.

— Однак ми повинні туди піти, — сказав Фелікс, після чого, дивлячись на вираз обличчя Нета, швидко додав: — Не в сам будинок, звичайно, а до того місця.

— Є якась ідея, як його знайти? — запитала Ніка. — Він поблизу будинку Кніпшица, а «поблизу» — дуже розпливчастий термін.

— Думав про це, — Фелікс потягнувся по свою зім’яту чернетку і хвилину її гортав. — Усе, що з якогось часу з нами трапилося, має зв’язок із цим будинком. Варто було б уважніше його роздивитися.

— Навіть не говори про це, — Нет повільно похитав головою. — Ми роздивилися його так уважно, як Піноккіо кита. І досить.

Замість відповіді Фелікс постукав пальцем по ескізу чернетки. На двох сторінках була намальована та описана «повітрянокулева супутникова камера». Під великим кулястим балоном причеплена була маленька бездротова камера і передавач, і вся конструкція кріпилася до землі трьома тонкими тросами.

— Такий маленький стаціонарний супутник, — пояснив Фелікс. — Завдяки трьом швартовим тросам він залишається на місці незалежно від вітру. Розмістимо його над будинком Франка Кніпшица.

— Люди трохи здивуються, — зауважив Нет.

— Повітрянокулева супутникова камера буде за сто метрів над землею. Літаки не літають так низько, люди так високо не дивляться. Її можна буде побачити тільки з бінокля. Сама куля прозора і матова.

— Дістати всі частини буде проблематично.

— Та ні, — Фелікс показав на коробку, що стояла на стелажі. — Уже все зібрав і протестував. Балон з гелієм стоїть під сходами.

— Ти це все ще раніше запланував…

— Я люблю бути готовим до різних ситуацій.

— А чому ми не поставимо просто кілька камер на стіні? — запитала Ніка.

— Завдяки супутнику ми будемо крізь купол бачити те, що діється в салоні, — пояснив Фелікс, — а на висоті сто метрів не буде вже електричних перешкод із будинку.

— Не говори тільки, що ми повинні йти туди вночі, — Нет благально дивився на нього.

Фелікс усміхнувся:

— Треба це зробити вранці, коли буде менше людей. Але реально вранці.

* * *

Пізно ввечері Фелікс зайшов на кухню і застав там тата, який читав «Небудь-де» Ніла Ґеймана з кухлем пива під рукою.

— Тату, — почав Фелікс. — Чи тобі щось говорить ім’я Франк Кніпшиц?

Тато відклав книжку і замислився.

— Особисто ніколи його не знав. Він залишив Інститут надзвичайних досліджень за кілька років до того, як я туди прийшов працювати.

— Він працював в Інституті? — вигукнув Фелікс.

— Так. У відділі кібернетики, потім конструював крокоходи.

— Що ти про нього знаєш?

— Небагато. З того, що чув, він був безжальною людиною. Його не любили. Він нехтував думкою інших, ішов до своєї мети по трупах, так би мовити. Але був гарним науковцем. Хоча не міг працювати в команді, а в наукових дослідженнях це головне. Він би багато чого досягнув, якби не його характер. Чому він тебе цікавить?

— Я познайомився з його донькою.

— Це неможливо, — тато похитав головою. — Вона померла років десять тому.

— Так, знаю, але я говорю про другу доньку.

— Я думав, у нього була тільки одна донька. Уся родина загинула під час невдалого експерименту, але я можу помилятися. Я ніколи не цікавився цією справою.

— А чому він припинив працювати в Інституті?

— Переступив певні межі, яких під час наукових досліджень не можна переступати… Йому давали шанс на реабілітацію, але він не скористався. Пішов.

— Про які межі ти говориш? — тихо запитав Фелікс.

— Інститут береже свої таємниці, тож справа не вийшла назовні. Франк Кніпшиц експериментував із людським життям.

— Убивав?

— Не зовсім… Навіть навпаки, інакше постав би перед судом. Але… в цивілізованому світі не можна робити певних речей. Ці речі не передбачені ані польським, ані європейським правом.

Тато встав, даючи зрозуміти, що тема закрита, а його вираз обличчя свідчив про те, що він взагалі волів би не порушувати цієї теми.

— Я хотів би дещо про нього дізнатися, — наполягав Фелікс.

— Схоже, я знаю, що саме, — тато кивнув.

Фелікс завмер і витріщився на батька.

— Мова про робота, якого ти конструюєш, — пояснив тато, а Фелікс відчув, як його пульс пришвидшився. — Не переймайся так. Я знаю, для чого тобі потрібен той насос від екскаватора. Ти почав уже роботу? — Фелікс з полегшенням кивнув. — Покажеш мені, коли робот почне щось нагадувати?

Фелікс не мав поняття, як сказати батькові, що робот уже закінчений і навіть зміг утекти. Він тільки кивнув головою.

— Якщо ти так цим переймаєшся, в суботу можу тебе взяти з собою до Інституту, — сказав тато. — Подивишся на роботів Кніпшица. Тільки потім нікому не розповідай.

* * *

Фелікс лежав у ліжку і не міг заснути. У голові крутилися десятки ідей розв’язання всіх проблем, але жодна не була достатньо вдалою для того, щоби впровадити її в життя. Потім перед очима постав дядько, який весь день переглядав фільми. Для чого він це робив? Не міг інакше провести час? Або робота, або порожні розваги? Фелікс дійшов висновку, що дядько належить до тих людей, які нудяться у власному товаристві і не можуть витримати з самим собою довше, ніж хвилину. Це його несподівано потішило. Усе його життя, а також Нета і Ніки, з усіма їхніми проблемами, краще, ніж така безглузда «рослинність».

* * *

Якби не пронизливий ранковий холод і порожні вулиці, листопадовий ранок нагадував би вечір. Ну і ще сонце було з іншого боку. Кілька алкашів в оточенні пляшок солодко спали під Барбаканом[21] після довгої вечері. На щастя, ще не прийшли морози. Сонні сміттєвози з брязканням спорожняли баки зі сміттям, двірники замітали залишки ночі. Замерзлі друзі йшли вузькими вуличками Старого міста, спостерігаючи за тим, як о цій вранішній порі змінювався світ.

— Я віддаю перевагу заходу сонця, а не сходу, — позіхнув Нет. — Останнім часом його вмикають посеред дня. Я не встиг прийняти сніданін.

Вони навскіс пройшли ринок, минули зачинену кав’ярню, в якій працювала Паула, і ввійшли в бічну вуличку за п’ятдесят метрів від будинку Франка Кніпшица. Фелікс поглянув на супутниковий знімок околиць із позначеними місцями кріплення швартових тросів. Зупинився біля ринви і подивився на тримачі в стінах.

— План такий, — заявив він. — Зав’язуємо перший трос, коротший розмотуємо й ідемо до наступного пункту. Коли три троси будуть прив’язані, під’єднаємо повітряну кулю і розмотуємо всі до кінця. Якщо ніде не зачепиться, усе само владнається. Тільки треба зробити це швидко, аби нас ніхто не помітив.

Він витягнув з рюкзака котушку, видерся на мур і прив’язав кінець троса до гака, майже за три метри над землею. З тротуару це важко було навіть помітити. Друзі рушили швидким кроком до наступного пункту.

— Що ти зібрався з тим робити? — Нет показав угору, перш ніж вони пройшли пів шляху.

Над вулицею тяглися дроти. Трос, піднімаючись, міг зачепитися за них. Фелікс замислився на хвилину, після чого перекинув котушку над кабелями. Не влучив. Це вдалося йому за третім разом, але закінчилося хвилинною перервою на розплутування.

— Ніхто не говорив, що буде легко… — буркнув він.

Далі пішло справніше. Фелікс розмотував трос, Ніка укладала його під бордюром, аби ніхто в ньому не заплутався, а Нет ішов уперед, наче розвідник. На другому пункті найкраще підходив ліхтар. Аби дістатися до третього пункту, вони мусили пройти перед головною брамою проклятого будинку. Вони майже пробігли цей відрізок, наче боялися, що будинок їх просто затягне. Зиркнули тільки на приховані за деревами темні, ледь помітні вікна. Здригнулися, бо стало ще холодніше.

— Хвилинку, — Фелікс зупинився перед останнім фрагментом муру.

Вони прослідкували за його поглядом. На мурі були помітні свіжі вертикальні подряпини.

— Ви думаєте про те саме, що й я? — запитав Нет.

— Чи Ґолем-Ґолем міг сюди видертися? — Ніка подивилася на хлопців.

— Гарне питання, — визнав Фелікс. — Але зараз ми з цим не розберемося. Ходімо.

На третьому швартовому пункті Фелікс обрав декоративний чавунний гак для вивіски. Не було як туди дістатися, тож Нет мусив підняти друга на плечі. Лише зараз вони помітили літню пані, яка спостерігала за ними з маленьким тремтливим собачкою в рожевому светрі.

— Знову пані з собачкою. — зітхнув Фелікс.

— Не витріщайся, товстуне, зав’язуй, — простогнав знизу Нет.

— Це гарна вправа для спини, худий.

Ніка почала сміятись, але за мить згадала про близькість того будинку. Фелікс зав’язав потрійний вузол і зістрибнув. Між тим старенька десь зникла.

Фелікс витягнув маленький газовий балон з написом «гелій» і загорнену в торбу повітряну кулю з прикріпленою камерою.

— Мені було цікаво, як ти притягнеш із собою стокілограмовий балон, — буркнув Нет.

— Я зробив перехідник і наповнив гелієм старий туристичний балон. Дехто робить так само з пропаном-бутаном, але їх дедалі менше.

Нет не запитав, чому їх дедалі менше. Фелікс під’єднав балон і почав повільно наповнювати кульку. Нет і Ніка роззирнулися, чи ніхто не йде. Зрештою, навіть якби хтось їх побачив, вони мало що могли б зробити, бо півтораметрову кулю вже не було як сховати.

Він поклав три котушки на землю та обережно розмотав їх, витягуючи другі кінці та прив’язуючи їх до мікрокамери.

— А зараз ідіть на обидва кінці вулиці і притримайте троси, аби вони не зачепилися за стіни будинків, — наказував Фелікс. — Розраховуємо на те, що нічого не переплутається.

Він надяг шкіряні рукавички і почав поволі пропускати між пальцями три троси. Не було вітру, тож куля піднімалася вертикально. На висоті десять метрів її стало майже не видно. Тільки чорна цятка камери мала вигляд сонної комахи. Нет і Ніка побігли на свої місця, оминаючи браму дому з протилежного боку вулиці.

Куля нарешті зникла з очей. Фелікс опустив очі і побачив незвичну сцену: старенька тримала песика за мотузку, але собачка перебував у неї над головою. Фелікс закліпав очима і знову поглянув. Пес не змінив положення — висів у повітрі, тремтів і сучив лапками. Власниця ошелешено витріщалася на свого пуделька. Хлопець подивився на свою руку, потім на пса і зрозумів. Він відпустив троси, підбіг до жінки і відчепив майже непомітний трос від нашийника.

— Це здуття живота, — швидко промовив він. — Напевно, вчора щось з’їв несвіже.

Він опустив собаку на землю і відійшов. Нет і Ніка підбігли до нього, ледь стримуючись від сміху. Старенька вже зникла за брамою.

— Літаючий пудель… — хихотів Нет.

— Не смішно, — Фелікс сам не міг втриматися від сміху. — Вона нас запам’ятала.

Він витягнув з рюкзака пакунок розміром з товсту книжку і роззирнувся.

— Ретрансляційну станцію розмістимо…

— Наприклад, тут, — Нет забрав у нього пакунок і його за ящик з газовим клапаном. — Судячи з кількості сміття, туди рідко хто зазирає.

— Для чого ретранслятор? — поцікавилася Ніка.

— Бо передавач камери має діапазон тільки кількасот метрів. Картинка передаватиметься на телефон з приєднаним великим акумулятором і потім з телефона далі. А зараз валимо звідси.

Швидким кроком вони рушили в бік Замкової площі.

— Манфреде, є картинка? — кинув у телефон Нет.

— Ясна й чітка. Камера точно над куполом. Нічого не відбувається.

Нет хотів витягнути ноутбук, але Фелікс його зупинив.

— Потім подивимося, — буркнув він. — Зараз ходімо звідси, на випадок, якщо той пес зі старенькою кудись задзвонили.

* * *

Вони дісталися до школи за двадцять хвилин до восьмої й одразу влаштувалися в штаб-кватирі перед ноутбуком. Супутникова куля працювала ідеально. Картинка трохи смикалась, але будинок, сад і частина території були досить чіткими. Видимі крізь купол нутрощі будинку вкривала тінь, але можна було побачити решітку і вхід до підземелля. Вони тупилися в екран кілька хвилин, але, як і очікувалося, нічого не відбувалося.

— Став би в пригоді зум, — сказав Нет.

— Бюджету вистачило тільки на таку камеру, — пояснив Фелікс. — Але акумулятор протягне тиждень. Заміна буде проблематичною.

— Манфреде?

— Так. Знаю. Контролюватиму ситуацію. До речі… Сервер, що збирає звіти, за кілька хвилин зависне від перевантаження. Якщо треба з нього щось забрати, то зараз.

— Є нові сліди Ґолема-Ґолема?

— Ні. Зник. Останнім часом ніде не лоґінився.

— Нічого не потрібно, — сказав Фелікс. — Знаємо, де він.

Нет схилився над екраном і промовив:

— Знаєте, якби я продавав кожну копію нашої програми за злотий, то вже зараз міг би купити новий «Мерседес»?

— Або оплатити лікування бабусі Люсі, — додала Ніка.

— До завтра буде на одне і на друге… Гаразд, залишилося п’ять хвилин. Я візьму ще музичний диск із саундтреком до мюзиклу, і зустрінемося на фізиці.

* * *

Перед дверима лабораторії вони зустрілися з Клеменсом.

— Привіт! — заволав хлопець. — Хто все-таки робить цей мюзикл?

— Ти, — відповів Нет.

— А, я не знав… Хвилинку! Я не можу. Ввечері йду в кіно.

— Як не зробиш мюзикл, то програємо чергове завдання конкурсу.

— Але як я маю це зробити? — Клеменс розвів руками, ніби хотів показати, що вони обидві ліві.

Потім вони побачили Аурелію.

— Читала ваш лист, — процідила вона. — Ви завалюєте колективне завдання.

— Цей колектив складається з трьох осіб, — зауважила Ніка. — Я, Фелікс і Нет. Ти нічого не робиш.

— Не досить того, що я граю головну роль?

— Головну? Тобто Василіска?

— Головну жіночу роль, — запротестувала Аурелія.

— Серйозно? — здивувався Нет. — Я навіть ще не думав про акторський склад.

— Але ж це очевидно, що я маю грати головну роль. Головну жіночу. Ти будеш режисером? — вона закліпала очима і присіла на краєчок лави біля Нета.

Ніка мала такий вигляд, наче хотіла надіти їй на голову свою торбу. Однак замість цього вона усміхнулася і сказала:

— Головна жіноча роль — це роль старенької і товстої матері героїв. До завтра ти повинна набрати п’ятдесят кілограмів і зморщитися.

Аурелія спохмурніла і підвелася.

— Складно, — заявила вона. — Шкода, що ми не обрали Варса і Саву. Я б могла грати Саву. Ти міг би бути Варсом.

— Дуже сорі, — кинув Нет. — Якби раніше знав…

Але Аурелія вже пішла.

— Нічого краще вже не говори, — Ніка грізно націлила на нього палець. — Не перегинай.

— За що? — він зробив невинне обличчя. — За те, що на неї дивився?

— За те, що слину пускав.

— Я не знаю, про що мова, мала, — Нет розвів руками. — Я просто милий.

— Припини!

— Монополістка!

— Моногамістка!

— Неважливо, — Нет махнув рукою. — Я не торкнуся цього мюзиклу і пальцем, тож ролі від мене не залежать. Усе просто. Закрита тема.

— Якщо ти так вважаєш… — Ніка присіла на лаві в такій самій позі, як Аурелія. — Що ти сьогодні робиш після школи?

— Іду на промивання носа. Біля сьомої йдемо до Фелікса розв’язувати ту головоломку з літерами. А між басейном і Феліксом… я вільний.

Фелікс відвернувся і почав розглядати кущі на шкільному дворі.

* * *

Увечері Нет і Ніка згідно з планом прийшли до Фелікса і відразу зайнялися розгадуванням загадки. Це затягувало. Після кільканадцяти зовсім безглуздих речень почали з’являтися такі, що мали сенс, але не наштовхували друзів на рішення, тільки спричиняли чергові вибухи сміху. Після того як склали речення «Трилисті бізони м’ятили відро лисих шахраїв», вони вирішили зробити перерву.

— Треба змінити метод, — сказала Ніка. — Так нам життя не вистачить, аби це розв’язати.

— Подумаємо після вечері, — погодився Нет. — Є ще та піца?

Фелікс пішов на кухню розігріти піцу в духовці (у мікрохвильовій вона ставала вологою і гумовою). Коли повернувся, Ніка мала готовий план.

— Треба скласти все одразу, так, аби не залишилася вільною жодна літера.

— Мала! — фиркнув Нет. — Ми це знаємо. Проблема в тому, що кількість комбінацій така, що комп’ютерам кількох інститутів потрібен для цього місяць. Ти хочеш змусити наші обмежені мізки наздоганяти машини, які виконують мільярд операцій за секунду?

— У нас є те, чого немає у комп’ютерів, — усміхнулася вона, торкаючись пальцем скронь. — Інтуїція. І це не можна описати математично. Просто складемо те, що відчуваємо.

Нет зітхнув і похитав недовірливо головою. Вони почали перекладати й перемішувати літери. Ще не доїли піцу, коли раптом зрозуміли, що перед очима мають напис, складений з усіх літер: «чивашібатькивжеповернулисязпраціочікуйтевіднихцікавихвістейпотімвженавітьїмнезможетенічогорозповістизаразпочинаємотіснуспівпрацю».

— Без поняття, як ми це зробили, але випадково це б не склалося, — зітхнув Нет. — Якщо «не» переставити перед «починаємо», то сенс був би зовсім іншим.

— Ти ж знаєш, що сенс правильний, — похмуро промовила Ніка, а потім подивилася на Фелікса.

— Мама повернеться за годину, — сказав він. — Тато повинен уже прийти. Боюся цього моменту. Мабуть, немає сенсу викладати речення на веб-сторінці.

Саме в цей момент вони почули гуркіт двигуна і радісний гавкіт Цабана. Вибігли на двір. Уже стемніло.

— Привіт, тату, — промовив Фелікс аж занадто байдужим тоном. — Як справи?

Тато зачинив автівку і підозріло подивився на сина.

— Привіт… Нічого надзвичайного, принаймні нічого надзвичайного як на робочий день в Інституті надзвичайних досліджень. Ну, може, одне. З понеділка берусь за новий проєкт. А чому ти питаєш?

— Просто так…

Тато скуйовдив йому волосся і зайшов у будинок. Друзі перезирнулися.

— Може, темнить?

— До речі, стемніло, — озвався з телефона Манфред, — і я люб’язно інформую, що стемніло настільки, аж відомий будинок і сад перетворилися на велику чорну пляму. Ніяка цифрова корекція нічого з цим не зробить.

— Економимо на обладнанні, — покивав головою Нет.

— Якщо бюджет мені дозволить, куплю кращу камеру, — буркнув Фелікс, заходячи до будинку.

— Ми з мамою плануємо підвищити тобі кишенькові, — тато саме виходив із зали на кухню й почув останню фразу. — Але тільки після того, як побачимо оцінки за пів року.

— Дякую, тату. Це за два місяці…

* * *

Мама приїхала через годину. Уже від порога було помітно, що в неї кепський настрій. Вона привіталася з усіма, спробувала усміхнутись, але щось її турбувало.

— Ти залишила в автівці торбу з ноутбуком, — зауважив Фелікс.

— Ні, — похитала вона головою. — Залишила на фірмі. Усі залишили, — вона зайшла на кухню і впала на стілець. — У нас внутрішнє розслідування. Хтось викрав конфіденційні дані з головного сервера банку. Велика база даних вилетіла крізь лазівку в системі. Внутрішній нагляд підозрює когось із працівників. Зробите мені каву? Усі мали залишити ноутбуки на фірмі. Без свого ноутбучка я почуваюся… трохи дивно. Якщо про це дізнаються, банк втратить клієнтів, але, так чи інакше, у мене буде багато роботи, — вона зморщила брови. — Ну і це прикре відчуття, що хтось із моїх колег, хтось, кого я добре знаю, шахрай і шпигун, — зітхнула вона і жестом відігнала від себе погані думки. — Що на обід?

— Щось вигадаю, — Фелікс увімкнув автоматичну кавоварку. Апарат мав паровий привід, тому довго прогрівався. Але кава виходила чудова. — Квасоля по-бретонськи з хлібом?

— Дуже добре, — кивнула мама. — Люблю тебе.

Вона не дивилася на сина. Крутила в долонях телефон, але той не збирався дзвонити.

* * *

— Ви щось розумієте? — запитав Фелікс, коли вони спустились у підвал. — Що спільного в нас із цим чуваком, який викрав базу даних?

Ніка вимогливо поглянула на Нета, за мить на нього дивився і Фелікс.

— Та ну вас! — Нет замахав руками. — Ну що ви!

— Ти вламувався до університетських комп’ютерів, — нагадала Ніка.

— Я не люблю такого означення, — скривився він. — Аутсорсинг[22] звучить краще, ніж вламування. Я використовую для роботи ті станції, до яких вдалося отримати доступ. І це не вламування — там не було навіть паролів. Мені потрібна тільки їхня невикористана обчислювальна можливість. До комп’ютера банку не вдасться зайти таким чином. Для цього потрібен троян — програма, яка відкриє доступ. Хтось повинен був ввести його в систему. Хтось, хто має доступ до внутрішньої мережі. І це, найімовірніше, працівник банку.

— Мама не знається на комп’ютерах, — сказав Фелікс. — Вона не змогла б зайти в мережу і, тим більше, створити трояна. Чому Жнець написав, аби ми не говорили про нього батькам? Якщо це черговий шантаж із його боку, чим він хоче нас шантажувати?

— Боюся навіть уявити, — відповів Нет. — Може, в банку працює наш знайомий, і то він викрав ті дані?

— Може, це хтось, кого рекомендувала твоя мама? — підсумувала Ніка. — Кому допомогла знайти там роботу? Інакше чому вона так нервує?

— Вона завжди нервує. Це ж мама, — Фелікс зітхнув. — Знаю тільки, що в моєму домі життя перевертається з ніг на голову. Як у складному механізмі годинника, з якого хтось починає витягувати шестерні.

— Завтра після школи підемо до мене, — заявив Нет. — Зрештою, в моїй вежі легше захищатися.

— Від кого? — здивувалася Ніка.

— Від решти класу. Завтра п’ятниця. Вистава. А ми в лісі.

* * *

Клас привітав друзів мовчанням. Схоже, частина другого «А» серйозно сприйняла заяву Фелікса, Нета й Ніки, бо мали із собою папірці, з якими репетирували. Після короткої розмови виявилося, що ніхто не приготував нового сценарію. Існує тільки версія Нета з карабінами, мобільниками й антитерористичними військами. Пані Шафран усе там покреслила, але це тільки призвело до того, що ніхто не міг зрозуміти, про що йдеться.

— Ми тут як глядачі, — пояснив Фелікс. — Зрештою, ми не були на жодній репетиції.

— Ніхто не був, — кинула від дверей пані Шафран. — Усе сама зробила. Не знаю, що з цього вийде.

Вона окинула клас недобрим поглядом. Товсті скельця окулярів створювали враження, що її очі, густо підведені тушшю, дивляться наче з іншого виміру.

— Якщо я добре розумію ситуацію, — голосно промовив Нет, — то ми маємо зіграти виставу, про яку ніхто з нас не має поняття.

Учителька холодно поглянула на нього.

— Гратимеш Матіуша, — поінформувала вона.

— Я знала, що ти не підведеш! — Аурелія схопила руками голову Нета і зненацька поцілувала його в губи. — А я гратиму Гальшку!

Ніка від враження заніміла. За секунду вона стиснула кулаки і рушила в напрямку Аурелії, але шлях їх перегородила пані Шафран, яка дивилася у сценарій.

— Ні, схоже, ні… — вона нервово переглядала папірці. — Я трохи розгубилася… а ні, я тут собі позначила. Нет і Ніка гратимуть дітей. Клеменс — Василіска.

Фелікс, Нет і Ніка здивовано витріщалися на неї, як і Клеменс.

— А я? — обурилася Аурелія. — Я знаю всі ролі.

— Ти хочеш замінити Клеменса? — крізь зуби процідила Ніка.

— Можеш зіграти… — вчителька хвилину розмірковувала, — матір дітей.

— Матір? — Аурелія була щиро здивована.

— Або батька, — додала Ніка.

— Але ж, пані… — почав Нет. — Ми не можемо. Я створив сценарій, Ніка… музику, а Фелікс — режисуру. Ми не можемо.

«Режисуру?» — хотів запитати Фелікс.

— О, то я можу зіграти, — підхопила Аурелія.

— Ні! — Ніка відважно витягла Нета на середину класу. — Ми гратимемо.

— Гратимемо? Я ж мав бути освітлювачем… — він намагався вирватись, але зрозумів, що вже запізно протестувати.

— Феліксе, ти пам’ятаєш роль? — запитала пані Шафран.

— Яку роль? — Фелікс закліпав очима. — Я ж мав бути режисером.

— Я буду режисером… ркою. Ти гратимеш сміливця. На жаль, безіменного. Ну гаразд, можемо йти, — музичка піднялася.

— Куди? — занепокоївся Нет.

— До спортзали. Тут не вмістяться всі класи.

— Всі класи? — перепитав Нет. — Зовсім всі класи?

Клеменс зблід, обличчя Ніки трохи витягнулося, а Фелікс покірно похитав головою. Другий «А» рушив за вчителькою, як на страту.

Другий «Б» вже чекав за лаштунками, тобто у роздягальні. Було чути галас натовпу. Класи обмінялися недружелюбними поглядами і посідали на низькі лавочки з протилежних боків. Фелікс намагався не стикатися поглядами з близнючками. Він боявся усміхнутися не тій. Однак уже за кілька секунд необачливо підняв очі і наштовхнувся на погляд сестер Бірських. Згідно з очікуваннями, одна усміхнулася до нього, а друга наморщила брови. Він запам’ятав, що та, яка усміхнулася, має розпущене волосся, а зла — заплетене у дві коси. Тільки за цим їх і можна було розпізнати, бо обидві мали на собі білі спортивні туфлі, джинси та рожеві блузки.

Треба було визнати, що другий «Б» приготувався до вистави. Щодня проводили по дві репетиції, підготували відповідний одяг і навіть зараз повторювали свої слова. Варс-Вінцент нервово смикав униз обірвану, закоротку, на його думку, туніку, а Сава-Віола, навпаки, підтягувала вгору довгу сукню, аби краще показати свої стрункі, довгі ноги. Пані Шафран зміряла їх грізним поглядом, поправила макіяж Сави-Віоли, повторила найважливіші моменти вистави і провела другий «Б» на сцену. Решта класу вислизнула за ними. Крізь відчинені двері до роздягальні ввірвалися оплески і свист.

— О… — Нет здригнувся. — Страх сцени мене вб’є. Якщо я зомлію, хтось інший зможе мене замінити?

— Хвилина, і все закінчиться, — Ніка поплескала його по плечу. — От побачиш. Я колись грала в шкільному театрі.

— Не облажайтеся, — промовила Клаудія. — Я хочу на екскурсію. Може, поїдемо за кордон.

— Ти зовсім не допомагаєш таким чином, — відповів Фелікс.

Разом з Нетом, Нікою та Клеменсом вони намагалися розшифрувати каракулі та креслення музички.

— Тут є роль якогось Мельхіора Остроги, — зауважив Клеменс.

— То наш батько, — пояснив Нет. — Мій і Ніки. Маємо також матір.

— Я зіграю її, — погодилася Аурелія.

— Потрібен ще хтось на роль Герменеґільдуса Фабулі, — заявив Нет. — Це алхімік, який придумає, як убити монстра.

— У нього багато слів? — запитав Віктор.

— У моїй версії, — Нет схилився над покресленими рядами, — алхімік говорить: «Візьми шість протипіхотних гранат та запалювальні снаряди. Ще прилади нічного бачення, карабін з розривними набоями та комплект ракет». На жаль, музичка це викреслила, тож мусиш тільки сказати: «Візьми дзеркало».

— То навіть краще. Беруся.

— Хто хоче грати батька? — Нет роззирнувся. — Може, ти? — він поглянув на Оскара.

— Його ім’я Мельхіор? — упевнився Оскар.

— Так.

— Не хочу.

— Тож гратимеш Валюша…

— Якого це Валюша? — обурився Оскар. — Сам грай свого Валюша!

— Пізно, вже затвердив тебе, — Нет поставив на полях галочку.

Оскар відкрив рот, аби запротестувати сильніше, але до роздягальні зайшла пані Шафран і видихнула:

— За п’ять хвилин починаєте. Хоча я гадаю, що ви програєте, але для формальності все одно мусите виступати.

Вирази обличчя учнів показували, що в душі вони згодні з учителькою.

— Мельхіор готовий? — музичка вимогливо подивилася на Люціяна.

— Я його гратиму? — Люціян зробив дурний вираз і ткнув пальцем собі в груди.

— Треба було приходити на проби, тоді б знав, — мстиво промовила вона.

— А багато я повинен говорити?

— Твоя роль полягає головним чином у тому, аби втішати дітей.

— Втішати за допомогою обіймів? — Люціян подивився на Ніку.

— Так, це теж.

— Ну то я пожертвую собою заради справи, — широко усміхнувся він, дивлячись на Ніку.

Дівчина злегка підняла брови. Нет не звернув на це уваги, зайнятий спостереженнями за аудиторією.

— Мало того, що в мене немає імені, так я навіть нічого не говорю, — раптом зауважив Фелікс. — Якщо я вже виходжу на сцену, то хотів би щось говорити…

— Щасливець, — буркнув Нет. — І тільки подумати, це я сам написав…

— Ну нехай, буду імпровізувати.

Вони зрозуміли, що досить уже продиратися крізь перекреслений, нечитабельний текст, а треба йти просто «наживо». Вони викинули непотрібні в цій ситуації папери під стіну і скупчилися біля виходу на сцену. Уся вистава у виконанні другого «Б» тривала менш ніж десять хвилин і насправді нічим не нагадувала мюзикл. Актори ходили по сцені й промовляли свої слова, навіть не шукаючи відповідної інтонації. Часом хтось підскакував, аби хоч трохи показати атмосферу мюзиклу. Другий «А» спостерігав з-за мата, який поставили вертикально і підперли лавами. Він затуляв вхід до роздягальні, тобто лаштунки. Сцена була єдиним підвищенням, складеним з піддонів, прикритих зеленим килимом. Ніхто не приготував декорацій.

Неочіковано актори вклонилися, тож, напевно, це був кінець. Пролунали помірні оплески. Вистава була не надто цікавою.

Пані Шафран поздоровила школярів із вдалим вступом.

— Ну, було не так уже й погано, — заявила вона, заходячи за лаштунки. — Мало танцювали, але принаймні намагались. А от ви, гадаю, будете танцювати.

— Я не робитиму з себе мавпу, — заявив Нет.

— Мавпа не може танцювати. Вони не відчувають музику, і це їх відрізняє від людей.

— Може, Ніка зробить парочку обертів, а я підтримаю, — Нет поглянув на дівчину, яка в паніці похитала головою.

— Піруетів, — поправила його вчителька. Вона підняла з підлоги сценарій. — У мюзиклі треба залучати все, — додала вона натхненним голосом. — Тіло і розум. Діалоги повинні гармоніювати з музикою й танцями. Доповнювати їх. Вірю, що ви впораєтеся.

Увесь клас здивовано витріщився на неї.

— Ну, час, уже час! — наполягла вчителька. — Виходьте. Спочатку Мельхіор та Ганка. Пам’ятаєте, Мельхіор починає: «Хай вас боронить рука Божа заходити на Криве Коло до зруйнованого двору. Там якісь привиди стогнуть. Нехай захистить вас Пресвята Богородиця від зла! На обід не запізніться».

Вони вийшли з роздягальні й зупинилися за встановленими вертикально матами, поряд із прихованою звуковою апаратурою та стільцем суфлера. Решта другого «А» залишилася в роздягальні, аби не бачити ганебну поразку свого класу. Пані Шафран вийшла першою, за нею, наче народна зірка, вискочила Аурелія. А от Люціян вийшов з руками в кишенях і буркнув у бік зали щось на кшталт «Доброго дня». Матіуш і Гальшка, як діти, вибігли підскакуючи. Усі вклонились і стали один навпроти одного. Залунала музика.

— Так, починаю… — Мельхіор прокашлявся. — Еее… Не ходіть на Криве Коло, бо там привиди і стогне якась панянка… і повертайтеся до вечері, бо буде погано.

Пані Шафран схопилася за голову, але по залу пройшов задоволений галас. Ганка дуже хотіла щось промовити, але в сценарії цього не було, тож вона тільки кроком Наомі Кемпбелл пройшлася сценою та обійняла дітей — Гальшку символічно, а Матіуша міцно поцілувала, зовсім не по-материнськи. Щиро говорячи, вона впилася йому в губи, поки Гальшка відтягала брата від надокучливої матері.

— Мамусю, — буркнула Гальшка. — Повернемося до обіду. Не спали суп.

Ганка подивилася на неї зі злістю, але чоловік потягнув її зі сцени. Тепер Матіуш і Гальшка йшли ринком Старого міста і милувалися барвистими прилавками. У реальності вони кілька разів пройшли по сцені в один бік, а потім в інший, роздивляючись жовті стіни спортзали.

— Танцюйте. Танцюйте, — заохочувала їх театральним шепотом вчителька.

— Це пішохідний мюзикл, — прошепотів Нет.

Пані Шафран зморщила брови і замислилася на хвилину.

— Такого не буває… — буркнула вона під ніс. Повернулася до Оскара. — Валюше, виходь і говори: «Я покажу вам диво над усіма дивами. У зруйнованому дворі на Кривому Колі лежить заклятий скарб. Там є вхід до підземелля, я зазирав туди одного разу, і щось там блищало, аж очі заболіли. Схоже, це золото і рубіни!»

— Так одразу? — запитав Валюш. — Без «привіт, народ»?

— Без!

Він вдихнув повітря і вийшов на сцену. Виконав жест, щось між папським привітанням та салютом, і побачив десятки пар очей, які втупилися в нього.

— Еее… — він ляснув себе по лобі. — От же ж, забув!

— Мова про скарб? — запитав Матіуш.

— А, так, так, — зрадів Валюш. — Ідіть на Криве Коло по скарб. Він виблискував до мене вчора з підвалу. Чи якось так…

— Гальшко, — Нет повернувся до дівчини. — План з’явився у моїй голові. Ходімо заберемо скарб і віддамо половину батькам.

— Весь! — зашипіла розпачливо музичка. — «От же вони б зраділи! Як гадаєш, Гальшко?»

— Ну, сімдесят відсотків, — поправився Матіуш. — Вони все одно зрадіють. Ти в ділі, мала?

Гальшка завагалася, тож учителька підказала:

— «Іду з тобою, братусю, нехай діється воля Божа».

Гальшка хвилину повагалася, після чого кинула Матіушу:

— Є-єп, бро!

Пані Шафран застогнала і заплющила очі.

Трійка дітей виконала два кружляння по сцені.

— Гальшка — це зменшення від Галини? — прошепотів Нет.

— Не смій повторити це вголос! — прошипіла Ніка.

Нарешті вони дісталися до Кривого Кола.

— Це тут, — Валюш показав на двері в стіні. — Тобто не йдеться про цю стіну… Так умовно говорю. Йдемо до підвалу.

З-за лаштунків вийшов Клеменс-Василіск і грізно подивився на Валюша.

— Падай… — попросив він.

— Ага, точно, — Валюсь рухнув на землю.

— Це Василіск! — вигукнув Матіуш. — На кого погляне, той труп! Валюшу вже капець…

Люціян навкарачки виповз з-за лаштунків, схопив Валюша за черевик і стягнув зі сцени, на що публіка відповіла наступною хвилею сміху. Василіск почав кружляти по підвалу і кидати навколо грізні погляди. Музика стала гучнішою і грізнішою. Діти скавчали в кутку сцени. Гальшка стиснула руку Матіуша трохи дужче.

— Ти цілувався з нею на очах усієї школи, — процідила дівчина, скориставшись галасом.

— Вона заскочила мене зненацька, — Матіуш розвів руками. — Я… жертва домагання…

— Ти мав задоволений вигляд.

— Через вроджену ввічливість.

Гальшка фиркнула. Вона витримала ледь хвилину і зі злістю поставила чергове питання:

— І як, гарно вона цілується?

— Так собі, — Матіуш стенув плечима, — як восьминіг.

— Тобто?

— Ну, засмоктує якось.

— Я тебе зараз засмокчу! — загарчала Гальшка.

Тут саме музика стихла, зал почув ці слова і завмер в очікуванні.

— Цього не було у сценарії, — пані Шафран почала нервово переглядати папери. — Ви повинні перелякатись, а не погрожувати Василіску смоктанням. Ви його боїтеся!

Клеменс намагався зробити ще страшніший вираз, але м’язи його обличчя вже втомилися.

— Мельхіор і алхімік Герменеґільдус — на сцену, — зашипіла вчителька. — Ви не читали сценарій?

— У вас нечитабельний почерк, — пояснив Люціян-Мельхіор.

Він і Віктор, тобто алхімік, вийшли на сцену, вдаючи, що не помітили Василіска і дітей.

— Є проблема, — сказав Мельхіор, дивлячись на глядачів. — Діти сидять у підвалі, Василіск біля дверей. Виходу немає.

Зала завмерла в напрузі, ловлячи кожне слово зі сцени.

Учителька витріщила на нього очі. Віктор погладив віртуальну бороду алхіміка і промовив:

— Візьми шість гранат… еее… тобто дзеркало. Так, візьми дзеркало. Ні! Не тут! Нам потрібен сміливець.

— Сміливцю, виходь, виходь, — вчителька замахала Феліксу. — Господи, вже ніщо не збігається!

— У мене немає дзеркала, — Фелікс розвів руками. — Я не впораюся.

Пані Шафран енергійно пошукала в торбинці, витягла дзеркальце, відкрила його, вручила Феліксу і випхала його на сцену. Фелікс намагався не влізти в пудру, з відразою на обличчі вискочив на зелений килим сцени і відразу випадково наткнувся на погляди близнючок Бірських. Він ковтнув слину і процитував з кам’яною міною:

— У мене є пластикове дзеркало, я піду і трісну ним потвору по голові.

Глядачі вибухнули сміхом. Пані Шафран схопилася за голову.

— Непогано… — визнав Матіуш. — Сам вигадав?

— Тихо! — гаркнув до нього сміливець. — Ти сидиш у підвалі і боїшся.

Глядачі з перших рядів, бо тільки вони мали шанс це почути, ледь не впали з крісел.

Музика вже втратила синхронність із подіями. Мельхіор і алхімік з полегшенням пішли за лаштунки. Сміливець тричі обійшов сцену, симулюючи довгий похід. Коли він проходив повз дітей і Василіска-Клеменса, то голосно зітхнув і показав люстерко. Клеменс пискнув «ох» і важко впав на підлогу.

Глядачі закричали з радості.

— Натовп! Натовп! — з натхненням вигукнула музичка. — Натовп радіє!

Актори, які скупчилися за матами, пробурмотали анемічне «ууурааа». «Батьки» Матіуша та Гальшки вийшли на сцену і почали вдавати, що радіють. Вони ляскали по спинах і обіймали «дітей». «Мати» явно віддавала перевагу «синові». Вона штовхнула Гальшку в плече, а Матіуша міцно обійняла. «Донька» також була не в захваті від «матері». А от Мельхіор зосередив усю увагу на втішанні Гальшки. Він обіймав її, цілував, і робив він це з великою охотою. Раптом він отримав сильний удар під ребра від свого «сина», аж зігнувся. Інші актори вийшли на сцену і вклонилися. Клеменс також вклонився, досі лежачи і вдаючи мертвого. Це було досить дивно. Їх нагородили гучними оплесками. Знаючи учнів гімназії номер тринадцять імені професора Стефана Кушмінського, це не могли бути оплески суто для ввічливості.

Лише за хвилину Ніка побачила, що «матір» і далі обіймає ошелешеного «сина». Вона підійшла, схопила його за руку і притягнула до себе. Обійняла й поцілувала в губи. Оплески стали удвічі гучнішими.

— Це ж його сестра? — здивувалася Целіна.

— Тільки у виставі, — відповів Віктор. — А вистава скінчилася.

— Ти теж можеш цілуватися як восьминіг, — зауважив трохи ошелешено Нет.

Ніка послала Аурелії багатозначний погляд і підняла підборіддя.

Директор Юліуш Ромашка, який сидів у першому ряду, кивнув пані Геленці. Та вийшла на сцену зі своєю папкою, почекала, поки затихнуть оплески, і сказала:

— Виграв другий «А». Вісім балів. Два бали для другого «Б» за… старання.

Чергова хвиля оплесків говорила про те, що глядачі погоджуються з оцінкою.

— Ну й дивіться, — озвався Нет. — Вистачило забити на справу і приготуватися за п’ять хвилин, аби виграти.

— Це якийсь поганий приклад, — зауважив Фелікс.

Раптом він помітив, що Зося дивиться на нього.

— Цей твій погляд… — прошепотіла вона. — Такий спокійний, знуджений. Зовсім як Філіп Марлоу.

Здивований Фелікс підняв брови.

— А, ні, нічого, — буркнула Зося і швидко відійшла.

Фелікс стенув плечима і спробував знайти між учнями близнючок Бірських. Знайшов тільки одну, зайняту розмовами. На щастя, була вона з розпущеним волоссям, та, що йому потрібна. Тож він спустився зі сцени і підійшов до неї. Вона саме закінчила розмову і повернулася до нього. Замість усмішки на її обличчі з’явився вираз роздратування.

— Ти прийшов мене добити? — гаркнула вона.

— Еее?..

— Хочеш мене затоптати, копнути чи вигадав щось іще? — і, не чекаючи на відповідь, вона розвернулась і пішла.

Фелікс зітхнув. Він нічого не розумів. Принаймні до того часу, коли побачив другу близнючку, також із розпушеним волоссям. Ну так! Вона розплела коси! Він хвилину вагався, чи не підійти до неї.

— Їдемо до мене? — запитав Нет.

— Що? — Фелікс повернуся, наче раптом прокинувся.

— Закінчимо дивитися «Того, хто біжить по лезу». Завтра екскурсія до Інституту, тож суботній кіновечір відпадає.

— Так, ясно. Кажеш, до тебе?

— Краще до мене, бо до твоєї хати весь час приїжджає хтось із родичів. А в мене додивимося фільм до кінця. Ходімо зараз. Я сьогодні відмовляюся від полоскання пазух… Ще хвилинку.

Нет подивився на Геральда, який проходив поруч. Він підійшов до нього і поплескав по спині.

— Непогано пройшло, так? — запитав він.

Той подивився на нього з підозрою.

— Ти чого? — буркнув він.

— Ми виграли, — пояснив Нет. — У мене гарний настрій.

Геральд похитав головою, розвернувся і пішов. До його спини був прикріплений аркуш: «Чекаю на трансплантацію мозку».

* * *

Великий живіт пані Білецької здивував Фелікса і Ніку. Вони не бачили маму Нета три тижні, і різниця вражала. Вона побачила їх на порозі, і вони не встигли приховати здивування.

— Ще місяць, — усміхнулася вона. — Потім буду як звичайно.

— Але дім — уже ні, — зітхнув Нет.

— Не турбуйся, — мама поцілувала його в чоло. — Ти ж знаєш, що ми будемо любити тебе не менше після появи брата чи сестри.

— Ну, не знаю… — мармиза Нета свідчила про те, що в нього інша думка. — Це як із поділом потужності процесора між двома застосунками…

Мама похитала головою з усмішкою і пішла на кухню.

— Покажу вам кімнату брато-сестри, — сказав Нет. — Самі побачите.

Квартира була сучасною, на стінах висіли величезні, теж сучасні картини. Тут не було традиційних перегородок та вузьких проходів. Двері мали тільки ванна і кілька менших приміщень. Решта утворювала єдиний простір, розділений ажурними стелажами та низькими мурами. Металеві сходи, що вели на вищий поверх, теж були відділені тільки балюстрадами з загартованого скла.

Кімната, що межувала з кімнатою Нета, була оформлена в пастельних кольорах: рожевих, блакитних, жовтуватих. Кольорові квітчасті шафки блищали у вечірньому сонці. Біля дитячого ліжечка стояв великий ящик з м’якими іграшками. Стіни вкривали рожеві шпалери в блакитні віслюки.

— Тут можна повернути весь обід, — Нет мав вираз огиди на обличчі. — Ніхто й не помітить у цих кольорах.

— Припини… — Ніка роздивлялася плюшевих ведмедиків, нічні лампи, брязкальця. — Братові-сестрі це точно сподобається.

— У тебе в чотирнадцять років уже прокинувся материнський інстинкт? — фиркнув Нет. — Тебе не хвилює моє чорне майбутнє? — він підійшов до шафки і тицьнув у креми, порошки, серветки та дивний пристрій, схожий на кисневу маску для такси. — Навіть не хочу думати, для чого це…

— Не подобаються брати-сестри?

— Може, й подобаються…

— Радій, що не мешкатимеш із брато-сестрою в одній кімнаті, — потішив його Фелікс.

— Кіндерзвуки все одно будуть долинати з-за стіни. Не зможу працювати, вчитися, спати. І більше того, не зможу слухати музику! Будинок уже перевертається з ніг на голову. І мені потрібно буде прибирати в кутках.

— І не кажи!

— На жаль. Щоб пил не збирався. Це казна-що! Якщо він не збирається, то літає в повітрі.

Фелікс поплескав приятеля по спині. Вони вийшли з кімнати.

— Ходімо фільм подивимося, почуватимешся трохи краще, — Фелікс рушив у бік салону.

— Салон зайнятий мамою, — Нет зупинив Фелікса.

— Мама в кухні, — зауважив Фелікс.

— Наказ тата, — Нет стенув плечима. — Салон належить мамі, аби кожну мить вона могла полежати на канапі. Запакована торба до лікарні стоїть біля дверей. Уже зараз мені не можна галасувати, аби мама могла почути дзвоник від тата. Він дзвонить щогодини. Обклеїв захисними кромками стіл, м’якою підкладкою оббив кути. Шафки в кухні мають захист від відчиняння, а розетки в стінах — захисні пробки, які навіть я не можу витягти. Кажу вам… ех… Принесу чипси і колу.

Фелікс і Ніка зайшли до кімнати Нета. Тут панував цілковитий безлад, але не такий, як зазвичай. Сучасні меблі були обклеєні кольоровими плакатами і якимись схемами. На довгому столі, під вікном із жалюзі, стояло чотири монітори, серед яких один новий (двадцять один дюйм), два принтери і багато менших приладів. З-за столу звисали і переплутувалися десятки кабелів. Частина з них була увіткнула в десятки розеток у стіні. Миготіли лампочки, шуміли вентилятори, щось клацало всередині якоїсь скриньки.

За якийсь час Нет повернувся з порізаною морквою і мінеральною водою.

— Чергова ідея старих, — пояснив він. — Зараз їмо здорову їжу.

Нет присунув до краю столу більший монітор і нахилив його наскільки можливо. Потім скинув з ліжка всі подушки. Після правильного їх укладення переглядати фільм у горизонтальному положенні виявилося цілком комфортним.

— Ніколи так не дивилася телевізор, — зізналася Ніка.

— Ти молода ще, — Нет усміхнувся. — Комп’ютере! — голосно промовив він. — Перемотай фільм на першому диску до… тридцятої хвилини і виведи на екран номер чотири, — після чого тихіше додав: — Запрограмував свою маленьку мережу на управління голосом.

— Прийнято, — пролунало з динаміків.

Екран залишився чорним. Проте ввімкнувся вентилятор, що стояв на краю столу. Нет подивився на нього зі здивуванням.

— Комп’ютере! Вимкни вентилятор, увімкни екран номер чотири.

— Прийнято.

Запалився нічний світильник.

— Комп’ютере! — дуже чітко промовив Нет. — Вимкни вентилятор і лампу. Увімкни екран номер чотири.

— Прийнято.

Вентилятор зупинився, але почали підніматися жалюзі.

— Може, я це зроблю? — запитав знайомий голос Манфреда. — Привіт усім, до речі.

Фелікс і Ніка привіталися з віртуальним другом.

— Дякую, Манфреде, — відповів Нет. — Ти не мусиш мені допомагати. Я писав цю програму два тижні і хочу, аби зараз вона працювала. Комп’ютере, опусти жалюзі.

— Прийнято.

Знов увімкнувся вентилятор.

— Комп’ютере! Здаюся! Деактивація, — Нет хвилину чекав, але нічого не сталося. — Ок. Спати. Зробимо це способом царя Гороха, тобто пультом.

Він вручну ввімкнув монітор, взяв пульт і перемотав фільм до моменту, на якому перервав їхній попередній сеанс дядько Фелікса. Мисливець на андроїдів, якого грав Гаррісон Форд, цілився в когось із пістолета. Це була саме середина епізоду. Вони зручно вмостилися, на живіт Ніки поставили миску з морквою.

Нет натиснув «play», і фільм рушив.

— Стій! — закричав з екрана Гаррісон Форд.

— Прийнято! — відповів комп’ютер, і фільм зупинився.

Нет важко зітхнув, потягнувся до одного з комп’ютерів і вимкнув його кнопкою.

— Така ціна прогресу, — пояснив він. — Незначні неприємності, але майбутнє чудове.

Він знову запустив фільм. Гаррісон Форд кілька разів вистрелив, а жінка в плащі з фольги, яка тікала від нього, пробігла крізь кілька вітрин, розбиваючи їх, і впала.

— Чому він її вбив? — запитала Ніка.

— Бо вона андроїд, а він мисливець на андроїдів, — пояснив Фелікс. — І він не «вбив» її, тільки «відключив».

— Як це не назви… вона мертва.

— Репліканти мали працювати в позаземних колоніях. Вони прибула на Землю нелегально. У них запрограмований ліміт життя кілька років, потім вони помирають. Звісно ж, вони не хотіли помирати. Кілька з них захопили космічний човник і прилетіли на землю, аби знайти свого творця і попросити його продовжити своє життя.

— Сумна історія, — зітхнула Ніка.

— Феліксе, не спойлери, — попросив Нет. — Вона цього ще не бачила.

— То ви вже бачили цей фільм? — здивувалася Ніка.

— Кілька разів. Але не в режисерській версії. Тихо вже! Дивимося.

Обличчя мисливця не мало жалю через зроблене. Перехожі теж не виглядали особливо шокованими.

Вони подивилися десь три хвилини фільму, коли у двері постукала мама і покликала їх на обід.

— Так швидко? — здивувався Фелікс.

— Зараз побачиш чому, — Нет піднявся. — Не тільки у тебе вдома є кулінарні аномалії.

— Так, ходімо, бо охолоне, — Ніка також піднялася.

— Скоріше, не охолоне… Але так. Ходімо, закінчимо з цим.

У їдальні вже був накритий стіл. Мама у фартусі кружляла по кухні.

— А вам можна працювати? — здивувалася Ніка.

— Лікар заборонив мені тільки нервувати. А готування мене заспокоює.

— До того ж обіди, які ти віднедавна готуєш, не надто клопіткі, — втрутився Нет.

— Nouvelle cuisine[23], — пояснила мама, ставлячи перед кожним з дітей тарілки з майстерною композицією з двох оливок, листя салату, трьох стеблинок зеленої цибулі і однієї восьмої яблука. Це все було полито невеликою кількістю трьох видів соусів.

— Тут би знадобилося посередництво кролика, — покивав Нет. — Можна було б його нагодувати цією nouvelle cuisine і потім з’їсти його самого.

— Це дуже дієтично, — відповіла мама.

— Багато людей на цій дієті так схудли, що їх уже просто немає.

За хвилину тарілки були порожніми.

— Не дивіться так, — Нет розвів руками. — Уже пообідали.

— У мене ще є додаток для вагітних, — мама піднялася, витягнула з холодильника банку зі смальцем і намастила ним товстий кусень хліба. — Хочете трохи?

— Смалець… Не думаю, — Нет непевно подивився на жирний сандвіч. — На екскурсію в гори, якщо виграємо конкурс, тоді так… Але це цілком суперечить здоровій та дієтичній кухні.

— Я ж вагітна, — пояснила мама. — Дієта дієтою, а їсти мушу.

— То ми замовимо піцу, — Нет піднявся і пішов до телефона, що висів на стіні.

— Уже замовила. Буде за десять хвилин.

— Супер! — зрадів Нет. — Тож ти не до кінця перетворилася на гормони вагітності.

Пані Білецька усміхнулась і скуйовдила чуприну сина.

Друзі повернулися до кімнати Нета, аби додивитися фільм.

— Для чого ця дієта, якщо потім напихатися смальцем та піцою?

— Спробуй зрозумій митця, — Нет стенув плечима і потягнувся за пультом.

— Чекайте, — затримав його Фелікс. — Як почнемо дивитися фільм, за кілька хвилин привезуть піцу, і треба буде перерватися.

— Я зголоднів, — Нет узяв пульт і натиснув «play». — Може, таким чином вдасться пришвидшити хлопця з піцою. Якщо нам не щастить, то чому б це не використати?

Звісно, за тридцять секунд пролунав дзвоник домофону.

* * *

Фелікс застав маму, яка сиділа на кухні за столом, зовсім позбавлена своєї звичної енергії. Вона подивилась на сина сумним поглядом.

— Вони знайшли в моєму ноутбуці програму, яка слугувала для зламання мережі, — пояснила вона. — Сказали, що це троян чи якось так… — вона махнула рукою. — Вважають, що це моя провина. Що це я зробила, я завантажила його в мережу банку. Програма була тільки в мене, тож її не міг принести ніхто інший. А я навіть не вмію інсталювати звичайну програму. Завжди прошу тата або інформатика з банку. Не знаю, що сидить у цій коробці, — вона постукала по ноутбуку. — Я використовую його як робочий інструмент, але не знаю, що у нього всередині.

Вона говорила досить дивно. У неї заплітався язик. Фелікс підозріло подивився на склянку, що стояла перед нею на столі. Якщо він ще мав сумніви, то мама їх розвіяла. Вона піднялася, витягла з морозилки кілька шматочків льоду і кинула їх у склянку. Потім із шафки витягла пляшку віскі, швидким кіношним рухом відкрутила кришку і налила до половини.

— Ти впевнена, що це гарна ідея? — запитав Фелікс.

— Сьогодні точно гарна.

— Чому саме сьогодні?

— Бо сьогодні день прийняття рішень.

— Я нарешті дізнаюся, про що мова?

— Дізнаєшся в понеділок, — вона обійняла його і поцілувала в чоло. — Я сама це повинна перетравити. Дізнаєшся в понеділок.

З воріт перед домом пролунав звук «Ленд Ровера». За хвилину тато зайшов у будинок. Він поглянув на маму, потім на склянку і кивнув.

— Погано?

— Та погано.

І це були останні слова, що того дня пролунали в домі Полоніїв. Тато поцілував маму і довго обіймав.

Якби тітка Зенослава з Пшебжидлова приїхала сьогодні, ймовірно, її зжерли б з порога, а Цабану б дісталося обгризти кісточки.

¹⁷ «Packman» — простенька комп’ютерна аркадна гра. (Прим. ред.)

¹⁸ Соцреалізм — сірий, невиразний стиль, який був поширений за часів соціалізму і в СРСР, і в Польщі. (Прим. ред.)

¹⁹ Мокотув — район Варшави. (Прим. ред.)

²⁰ Насправді не було такого декрету.

²¹ Барбакан — історична пам’ятка, оборонна частина міських мурів, що висунута наперед і особливо укріплена. (Прим. ред.)

²² Аутсорсинг (англ. outsourcing) — використання зовнішніх засобів замість власних.

²³ Нова кухня (фр.) — сучасний кулінарний напрям, який має за основу легкі, здорові страви, що швидко готуються.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Тато домовився в Інституті надзвичайних досліджень на полудень, тож у них був час виспатися.

— А навіщо ти їдеш до Інституту? — запитав Фелікс, коли вони зібрали всіх пасажирів.

— Мушу приготувати документи до нового проєкту, аби в понеділок не витрачати час, — відповів тато. — Це триватиме дві-три години. А ви можете за цей час погуляти по Інституту. У вас третій рівень доступу.

— Хто нам його призначив? — здивувався Фелікс.

— Рада Інституту. Вони вирішили, що можуть вам довіряти.

— Це багато — третій рівень доступу? — запитала Ніка.

— Маючи п’ятий, можна пройти крізь браму, зайти в офісну частину і не бути застреленим, — пан Полоній засміявся. — Четвертий у вас був попереднього разу. Третій означає, що ви маєте доступ до всіх проєктів, не позначених як секретні. Ви отримали цей доступ за свої заслуги.

— Ааа… — Нет кивнув.

Вони виїхали з міста. За вікном пробігали дерева і поодинокі будинки, а зверху нависало похмуре небо.

— У мене таке відчуття, що за нами хтось стежить, — раптом промовила Ніка.

— Ти навіть не озирнулася… — Нет повернувся. — Дійсно, там якісь автівки. Треба зупинитися і подивитися, що буде.

— У нас немає часу, — перервав їх тато. — Ми спізнюємося. Зрештою, під’їжджаємо.

Він пригальмував і з’їхав на майданчик біля чогось схожого на покинутий будівельний склад. У такий пізній час у суботу тут не було нікого. Друзі ще не встигли роздивитися навколо, як «Ленд Ровер» в’їхав на підземний паркінг. Тато зупинився посередині і витягнув електроперепустку, тобто багатофункціональний прилад, який мають усі працівники Інституту. Вона нагадувала товсту кредитну картку з кількома кнопками, зчитувачем відбитків пальців і дисплеєм.

— Не люблю цей в’їзд… — буркнув тато, натискаючи на одну з кнопок.

Нічого не відбулося.

У кінці паркінгу був відділений перегородками заїзд. На бетоні великими літерами було щось написано.

— «Місце для хворих на мікроциклофубію»? — прочитав Нет. — Що це за хвороба?

— Її не існує, — пояснив тато. — Напис тільки для того, що ніхто не міг там припаркуватися.

«Ленд Ровер» зупинився перед стіною, наче за мить у них буде ковбойський поєдинок.

— А якби хтось припаркувався? — запитала Ніка.

— Зараз побачите. Тримайтеся! На випадок, якби…

— Якби що? — занепокоєно запитав Нет.

— То, може, від’їдеш? — запропоновував несміливо Фелікс.

— Тоді ми вдаримось у стіну, — тато затиснув пальці на кермі і рушив. — Потрібна швидкість двадцять кілометрів на годину.

— Ви маєте на увазі, що… — Нет стиснув пальці на дверній ручці, — ми повинні її пробити? Гра у квача з бетонною стіною — погана ідея…

Стіна була все ближче й видавалася дедалі більш бетонною. Угорі, під стелею, сяяло маленьке зелене світло. Усі, і тато теж, зціпили зуби, а Нет ще й заплющив очі. Коли здавалося, що аварії не уникнути, фрагмент стіни раптом розсунувся, автівка проїхала в отвір, а таємничий механізм зачинив стіну за заднім бампером.

— Вау! — вигукнув Нет.

— А якби в нас був причеп? — запитав Фелікс.

— Там є фотоелемент, — пояснив тато. За мить тихіше додав: — Я так думаю.

Вони зупинилися біля контрольної брами. З віконечка висунулася знайома куля на еластичному кабелі і постукала в заднє вікно автівки. Нет опустив скло і, пам’ятаючи, якою вийшла фотка на попередній перепустці, поправив волосся й намагався надати пристойного виразу обличчю, якщо, ясна річ, такий узагалі в нього існував. На жаль, за пів секунди перед спалахом він відчув лоскіт. Почав хихотіти і скривився саме в момент спалаху. Він грізно поглянув на подругу, але вона тільки склала брови так, наче питала: «Я щось погане зробила?» Коли куля пересунулася до Ніки. Нет почав лоскотати її. Вона зберігала кам’яний вираз обличчя. Тоді хлопець схопив одною рукою ліве вухо, а іншою — праве і потягнув у різні боки. Ніка намагалася звільнитись, але фотка була зроблена в той самий момент, коли вона зробила лютий вираз обличчя. Куля пересунулася до Фелікса, який намагався не звертати уваги на метушню збоку.

Раптом Нет смикнувся і закричав:

— Феліксе! Праворуч!

Хлопець різко подивився вправо і швидко зрозумів, у чому річ, але спалах уже спрацював. Він послав Нетові роздратований погляд і похитав головою.

За мить вони отримали свої ідентифікатори на мотузках. Подивилася на фотки і фиркнули зі сміху. Нет був схожий на Яся Квасолю, але й Ніка з вухами завбільшки з блюдечка для кави і виразом обличчя скаженого лося не поступалася йому. На знімку Фелікса можна було розпізнати тільки вухо в центральній частині.

— Прибульці з планети вухоголових, — підсумував Нет.

З чудовим настроєм вони рушили далі. Їхали по ледь освітленому тунелю, широкому настільки, що могли розминутися дві автівки. Доїхали до підземного перехрестя. Тато вказав праворуч.

— Ти питала про автівку, припарковану на місці для хворих на «мікрощосьтам».

У заїзді стояла автівка дорожньої допомоги з новим «Мерседесом» на евакуаторі.

— Машину відвозимо під будинок господаря і виписуємо рахунок за транспортування, — додав тато.

— Штраф за паркування, — зауважив Фелікс.

— Це ще й пом’якшена версія.

Вони не змогли запитати про основну версію, бо в’їхали на відповідний паркінг. Розміром він була зі стоянку біля гіпермаркету.

— Прошу тут не паркуватися, — пролунало над ними. — Це проїзд.

У їхній бік прямував жовтий робот, розміром і формою подібний до… Важко було описати, що воно нагадувало. Якщо перевернути догори дриґом ванну, поставити зверху бак від вантажівки, автомобільний радіатор і кілька дротів, а на цьому помістити обертове відро, тоді б виникло щось подібне. Робот чимчикував, наче броненосець на восьми коротких ногах, прихованих під корпусом, які заради жарту були взуті в черевики. На верхівці «голови» розташовувалася миготлива помаранчева лампочка.

Тато кивнув головою, повернувся до автівки і завів двигун. Друзі відійшли з дороги.

— Немає місць, — промовив він крізь відкрите вікно. — Припаркуюся на іншому рівні. Зустрінемося на рецепції.

Діти кивнули.

— Прошу відсунутися. Тут проїзд, — знову промовив робот.

— Проїзд? — Нет роззирнувся. — Який проїзд? Де?

— Будується, — пояснив робот. Зашкрябав принтер, і зі щілини попереду висунулася жовта стрічка з чорним написом: «Будівництво проїзду». Робот еластичною, зміїною рукою витягнув з-під люка гільзу розміром з батарейку АА, яка виявилася телескопічним стрижнем, і його робот за допомогою другої руки розтягнув на метр. Третя рука знімала клейку основу, четверта прикріпляла стрічку. Він проїхав кілька метрів, розтягуючи стрічку, і повторив дії.

Друзі роззирнулися. Не було видно жодного робітника.

— Будівництво проїзду? — Нет розвів руками. — Хто будує? Тут немає навіть крота з лопатою.

У цей момент вони відчули тремтіння підлоги, а стіна, огороджена стрічкою, почала тріскатися. Вони здивовано відступили, очікуючи щонайменше будівельної катастрофи. Але якщо паркінг і мав завалитися, то тікати було запізно. Сітка тріщин утворила прямокутник, а зі щілин полинуло світло і гуркіт каміння. За мить уся тремтлива стіна з гуркотом розсипалася та опала на землю. З клубів пилу виривалися промені, щось кружляло з гучним свистом. Фелікс, Нет і Ніка дивилися широко розплющеними очима. Завдяки краплям води в повітрі курява швидко опала. З діри в стіні виїхав на великих колесах транспорт, що нагадував результат схрещування бульдозера з реактивним двигуном. Попереду цієї конструкції оберталося кільканадцять свердлошестерень, поміж яких світили сильні фари. Гуркотячи потужним двигуном, він вкотився в гараж і опустився на підвісці. Свердла загальмували і почали складатися, аби не зачепити стелю й підлогу паркінгу. Висунулися заслінки і вкрили перед транспорту, надаючи йому вигляд кремезної вантажівки. Після цього транспорт від’їхав, наче й справді був вантажівкою.

— Трансформер, — Нет був зачарований.

Тунель губився в темряві. Фелікс підійшов ближче і зазирнув.

— Прошу не входити! — затримав їх жовтий робот. — Тунель потрібно закінчити. Його можна буде використовувати через тиждень.

— Ми не хотіли туди заходити, — заспокоїв його Фелікс. — Як вийти на поверхню? До головної рецепції?

— Ідіть прямо, — робот витягнув уперед руку, — потім поверніть праворуч, — показав іншою рукою, — а потім сходами вгору, — він витягнув третю руку, — і праворуч, — показав четвертою рукою.

— Щастя, що в нього немає більше кінцівок, — зауважив Нет.

Робот подивився на стрічку, що виходила з корпусу, і закричав:

— Я знову друкую те, що говорю!

На стрічці була надрукована інструкція виходу з паркінгу. За мить принтер затріщав і з’явився напис: «Я знову друкую те, що говорю».

— Якесь коротке замикання, — робот почав гребтись у різних своїх частинах водночас, але знову надрукував «Якесь коротке замикання».

— Дякуємо за інформацію, — промовила Ніка, і друзі рушили у вказаному напрямку.

Робот буркнув щось невиразне.

— Що ти сказав? — запитав Нет.

— Нічого.

Нет підійшов і прочитав на стрічці: «Ненавиджу білкових».

— Вирвалося, — робот стенув чотирма плечима. — Маю право гніватися. Коротке замикання трапляється завжди після розмов з людьми.

Принтер затріщав і виплюнув стрічку з написом: «Неправда».

— Як це неправда, кретинко?! — він вдарив кулаком у живіт. — Раніше я теж показував дорогу, і відбулося ускладнення.

Принтер одразу відповів: «До твоїх обов’язків входить означення небезпечних місць та інформування, як їх оминути. Не виправдовуйся».

— Принтер має незалежний генератор мови, — пояснив робот. — І часом має синдром чужого принтера.

Зі щілини висунулася стрічка: «Або синдром чужої голови. Мізки в череві, а це ближче до мене».

— Живіт мене випереджає, — робот розвів усіма руками. — Але як витягну рулон стрічки, то заспокоїться. Має бути дисципліна.

Принтер виплюнув частину стрічки з написом: «Бла-бла-бла».

Розвеселені друзі залишили робота, який сварився сам із собою, і дісталися до нульового рівня. Як виявилося, сходовий майданчик привів їх просто до палацу, що становив найстарішу частину Інституту. У великому холі з монументальними сходами розташовувалася сучасна кругла рецепція, кілька крісел і маленький тропічний ліс у пласких горщиках. Тут крутилося кілька осіб. Вони помітили тата, який переглядав електронні документи на одному з сенсорних екранів, що розміщувалися під стінами.

— Ви тут? — зрадів він. — Загубилися?

— Ми дивилися будівництво нового тунелю, — пояснив Фелікс.

— А «кріт» уже викопав? Ми робили ставки, чи впорається до вечора. Ну що, я програв, — вони рушили в напрямку виходу. — Спершу щось з’їмо.

— Що це за проєкт, у якому ти маєш брати участь? — запитав Фелікс. — Чи це теж супер-супер-суперсекрет?

— Не аж так. Ми просто не розповідаємо про це. Ви чули інформацію про Василіска, який лякає людей під землею?

Діти обмінялися стривоженими поглядами.

— Це не журналістська «качка», — промовив тато. — Занадто багато людей його бачили, а скоріше, чули.

Вони вийшли на терасу палацу.

— Ну і що воно таке? — обережно запитав Фелікс.

— Саме це і є моїм завданням. Маю застосувати відповідного робота для пошуків у каналізації. Поліція не поспішає патрулювати каналізацію, а робітники, які працюють під землею, погрожують страйком, якщо потвору не схоплять. Завдання мого робота — вистежити Василіска. Тоді спуститься антитерористичний відділ з ветеринаром, який спробує усипити потвору.

— А не вистачить якогось транспорту на дистанційному керуванні?

— Під землею радіозв’язок працює не найкращим чином. Тому потрібен автоматичний робот. Софт для нього має створити тато Нета. Будемо співпрацювати.

— Він нічого мені не говорив, — зауважив Нет.

— Та і я не повинен вам про це говорити, — зізнався тато. — Але я вам довіряю. Ви ж не будете про це комусь розповідати, так?

— Звісно ж! — одночасно вигукнули вони.

— Ага. І не розпитуйте так прямо про професора Кніпшица… Це досі дражлива тема.

Раптом запищала його електроперепустка. Тато подивився на екран:

— Зачекайте, зараз повернуся.

Він розвернувся і зайшов у палац.

Друзі спустилися кам’яними сходами на великий трав’яний двір, оточений сучасними будівлями з бетону і скла. Солідні та присадкуваті, вони нагадували бункери, у яких хтось помилково встановив великі вікна. Вони були різної висоти, але не перевищували трьох поверхів. На дахах деяких забудов росла трава, навіть кущі та маленькі дерева. Праворуч височіла вежа зі скляною кімнатою нагорі. Було кілька супутникових антен і щогл зі складною апаратурою. Верхівки старих дерев гойдалися над будівлями — Інститут був оточений лісом.

Позаду пролунав тихий звук гусениць. Біля них зупинився блакитний робот-розпорядник, їхній старий знайомий після попереднього візиту в Інститут.

— Обпопід! — зрадів Нет.

— О! Вітаю надзвичайно несердечно шановне панство. — Робот розвернув у їхній бік башточку з великими об’єктивами. — Як неприємно бачити вас. Прошу попередити мене, якщо наблизиться момент попросити провідника. Я заздалегідь просимулюю параліч диференціала[24].

— Ми теж раді тебе бачити, — усміхнулася Ніка. — Ти піднявся на абсолютні висоти асертивності[25].

— Ця м’язова гімнастика обличчя не потрібна. Я не вмію читати людську міміку.

Нет показав йому язика.

— Ну-ну, це я зрозумів.

Він помахав їм механічною рукою і поїхав, аби прибрати іншу частину зали.

— У якийсь збоченський спосіб він мені подобається, — промовила Ніка.

— Ти торкнулася його, — пояснив з кам’яним обличчям Нет. — У нього таке чудове на дотик черевце, правда?

Ніка засміялась і вдарила його долонею в плече.

— Я це почув! — крикнув з кінця коридору Обпопід. — Я чую звук падіння обгортки від жуйки за двадцять метрів.

Вони вже хотіли були сісти на траву, але по сходах збіг батько.

— Я не можу вас провести до старої лабораторії Франка Кніпшица, — перепросив він. — Треба владнати кілька бюрократичних справ. З’їсте щось у якомусь буфеті? Знайду вам провідника.

— О ні! — запротестував Нет. — Наш попередній провідник змусив нас повірити, що депресія та сарказм заразні.

— Той блакитний прибиральник? Бачив, з якою швидкістю він тікав. Знайдемо щось… когось іншого.

Друзі підняли очі. Обпопід нісся навскіс по галявині. З-за крила палацу чалапав повільним кроком жовтий робот, якого вони зустріли на паркінгу.

— Ти з’явився ще до того, як я віддав команду, — здивувався тато.

— Робот-прибиральник Обпопід повідомив мені хвилину тому, що одна зі сходинок палацу пошкоджена і потрібно її позначити.

— Ач який, — Нет подивився на сходинки, з яких більшість були більш чи менш вищерблені, а потім на Обпопіда, що зникав за рогом далекого будинку.

— Добре, будеш провідником для Фелікса, Нета і Ніки, — зрадів тато, вже йдучи. — Бувайте!

— Дуже приємно. Мене звуть Ромарінф.

— Романріф? — фиркнув Нет.

— У моєму імені немає ніякої психологічної глибини. Це лише скорочення від «робот маркування та інформування».

— Добре, що ти це усвідомлюєш. Попередній наш провідник був чудовим прикладом робохама.

— Я чемний з людьми, якщо тільки вони настільки близько, аби почути мене. Що ви хочете подивитися? Знаю кілька стандартних маршрутів. На жаль, у нас немає крамнички з сувенірами.

— Ми хочемо побачити відділ крокоходів.

— Ой! — робот аж присів на задні ноги.

— Щось не так із тим відділом? — запитав Фелікс.

— Ні, все добре, — Ромарінф випростався. — Я можу це зробити. Прошу за мною.

* * *

Кругла зала була висотою на кілька поверхів і завширшки майже в шістдесят метрів. Потужні ребра піднімалися по стінах і різко завертали на стелю, аби зустрітися навколо кількаметрового скляного вікна посередині. Тут панувала абсолютна тиша. Було багато машин. І яких машин! Найближча формою та розмірами нагадувала бульдозер, але замість коліс мала шість лап із гідравлічним приводом. На місці кабіни стирчала башточка з труб та купою датчиків. Далі стояв кількаметровий плечистий робот, схожий на трансформера. Замість однієї лапи в нього була бензопила, замість другої — з’єднані клешні. Він мав вигляд робота-лісоруба. Поруч на зігнутих у колінах ногах стояв потужний троль з товстими лапами, що сягали землі. Між плечима замість голови розташовувалася двомісна кабіна. Великих машин було кільканадцять, і хіба про три-чотири можна було сказати, для чого вони слугують.

Зачарований Фелікс оглядав нерухомі машини. Він забув про весь світ. Торкався, запам’ятовуючи конструктивні рішення. Нарешті він витягнув з рюкзака чернетку і почав у ній замальовувати та записувати свої спостереження. Він бурмотів під ніс щось на кшталт: «Я міг так зробити» чи «Розумне рішення». Нет не поділяв захвату свого друга. Він оглядав машини, але в їхній конструкції його більше цікавило, чи вдалося б котрусь із них запустити і керувати нею. Нудьгуючи, Ніка стояла поруч. Зовсім не вражена, вона відчувала, наче її зменшили і засунули в коробку з іграшками для хлопчиків. Вона б подивилася на годинник, якби його мала.

Окрім них, у залі не було жодної живої душі. Тільки Ромарінф топтався між гігантами, створюючи навколо них павутину попереджень.

— Чому тут нікого немає? — запитала Ніка.

— Науковці обідають, — пояснив Фелікс.

Він підійшов до менших машин, деякі були розміром з Ґолема-Ґолема, деякі ще менші. В одній зі стін розташовувався ряд вікон, а також двері, що вели до зали з маленькими роботами.

Фелікс обійшов залу і повернувся до друзів.

— Нам треба знайти інформацію про Кніпшица, — нагадала Ніка.

— Маєш рацію. Я міг би тут провести місяць… — він зітхнув. — Тільки тут немає слідів Кніпшица. Якщо він колись тут і працював, то забрав із собою все. Крім того, якщо співробітники його так ненавиділи, то навряд чи тримають тут щось на пам’ять про нього.

Вони безпорадно роззирнулися, не знаючи, що тепер робити.

— Там, — раптом дивним голосом промовила Ніка. Вона вказувала на одну з дверей, сховану в ніші.

Не гаючи часу на пояснення, вона пішла туди. Хлопці озирнулися перевірити, чи ніхто їх не бачить, і рушили слідом.

Двері були не замкнені. Щойно вони увійшли, світло ввімкнулося саме. Приміщення виглядало як склад деталей. Усі стіни були заставлені сталевими стелажами з коробками, повними гвинтів, гайок, підшипників та різних металевих дрібничок. Тільки під дальньою стіною стояло втиснуте щось, що вони одразу впізнали. Це був операційний стіл, майже такий самий, як той у проклятому будинку. Лишень з нього зняли оббивку, залишивши метал. Лежало на ньому наполовину змонтоване… щось. Навіть Фелікс не зміг цього назвати. На столом висіла лампа, як у звичайних лікарняних операційних.

— Тут працював Франк Кніпшиц, — Ніка вказала на стіл.

— Дай здогадаюся… — Нет кивнув головою. — Чувак працював над роботами, а у підсобці грався в лікаря.

— Тато розповідав трохи про нього, — прошепотів Фелікс. — Це таємниця, тож не проговоріться. Він говорив, що Кніпшиц грався з людським життям. Не знаю, в чому це полягало, але за це вилетів з Інституту. Він продовжив роботу вдома і разом з родиною загинув під час одного з експериментів. Вижила тільки маленька Паула.

Друзі роздивлялися вміст підсобки. Схоже, що з часів професора Кніпшица тут залишилися тільки операційний стіл та лампа. Не забрали їх тому, що вони були придатні до монтажу дрібних елементів.

Ніка торкнулася кінчиками пальців краю столу і заплющила очі.

— Він вживляв щось смертельно хворим, — промовила вона. — Робив експерименти, немислимі для звичайних людей. Ніхто раніше навіть не думав їх заборонити. Ті експерименти могли врятувати комусь життя, але професор зробив щось, що інші сприйняли як зло. На цьому столі хтось помер. Але він помер би все одно…

Хлопці з очікуванням дивилися на неї. Але вона більше нічого не сказала. Розплющила очі й видихнула.

— Що ти зараз зробила? — Нет вказав на ліжко.

— Не знаю. Торкнулася столу, і такі думки прийшли в голову.

Фелікс вдивлявся в металеву поверхню.

— Він переніс своє «хобі» додому, — промовив хлопець. — Імовірно, для того, аби вилікувати хвору дружину. До того ж, він не припинив робити винаходи. Бо мусив же якось заробляти…

— Тому виростив Василіска? — запитав Нет.

— Це був не звір… це був робот.

— Він сконструював власний крокохід? Хотів його продати?

— Не знаю. Знаю тільки, що Василіск скористався нагодою і втік. Тільки спочатку розібрався зі своїм творцем.

— Нам пощастило, — додала Ніка. — що Ґолем-Ґолем просто втік.

— Судячи з розмірів руйнування, Василіск мав три-чотири метри у висоту. Така величезна машина споживає масу енергії і впадає в очі. Дивно, що за десять років ніхто її не знайшов.

— Ходімо звідси, — попросила дівчинка. — Я не хочу бути близько від цього… — вона вказала на стіл.

Вони відчинили двері та обережно вийшли назовні.

Ромарінф саме закінчив огороджувати гайки, що лежали на підлозі, стрічкою з написом: «Увага, гайки!». Ще він устиг огородити кілька місць, які не вимагали огородження.

— Небагато інформації, — похитав головою Фелікс.

— Нічого більше, — відповіла Ніка, — я не можу сказати.

Діти підняли голови. Вони стояли під ногами дванадцятиметрового механоїда, що наводив на думку на транспорт із «Фіаско» Станіслава Лема та серію фільмів про трансформерів. Фелікс вдарив кулаком у ногу робота. Товстий метал загудів, наче покриття бронетранспортера. Стопа робота була розміром з маленьку автівку.

У другому кінці зали відчинилися двері, й увійшло кілька вчених у білих комбінезонах.

— Дозвольте, я почекаю зовні? — запитав Ромарінф і, не чекаючи на відповідь, потупав до дверей, якими вони ввійшли.

Новоприбулі не здивувалися присутності дітей, бо знали про їхній візит. Енергійний чоловік, який ішов попереду, мав років шістдесят, рідке сиве волосся та вуса. Трохи був згорблений, і тому йому важко було дивитися вперед.

— Це невдала модель, — чоловік вказав на гігантського робота. — Він занадто важкий, щоб нести ще вагу потужного двигуна. — Він зупинився біля дітей і наморщив брови, наче тільки зараз помітив, що гостям по чотирнадцять років. — Мені повідомили, що хтось цікавиться моєю працею… Фелікс Полоній. — Науковець придивися до ідентифікатора Фелікса, після чого безцеремонно схопив його за підборіддя і повернув голову так, аби роздивитися вухо, що було на фотографії. — Я знаю твого батька. Те саме вухо.

Потім він подивився на ідентифікатор Нета. Хвилину аналізував фотку, потім полоскотав його. Здивований хлопець відступив, але на мить зробив таке обличчя, як і на знімку.

— Ідентифікацію підтверджено, — промовив науковець, після чого перевів погляд на Ніку. — Не тягтиму тебе за вуха. Я не тягаю за вуха осіб, чиїх батьків не знаю.

— Тато тут не працює.

— Ну, заспокойся. Мене звуть Мар’ян Закопець, і я головний у цьому балагані, — він роззирнувся по залі. Решта команди вже зайняли свої місця. — Зараз увімкнемо паверскаута. Перш ніж вони все приготують, я можу вам дещо показати. Чим цікавитеся? — він підвищив голос.

— Фран… — почав Нет, але Фелікс копнув його в черевик.

— Перебив, — закінчив Фелікс. — Ми думаємо сконструювати одного. Щось у такому стилі, — він вказав на робота у два з половиною метри висотою, який нагадував збільшену, перепроєктовану і старанно виконану версію Ґолема-Ґолема.

— Це і є паверскаут, — Закопець поплексав по корпусу робота. — Моє наймолодше дитя. Будемо його тестувати.

Наскільки Ґолем-Ґолем виглядав тим, чим був насправді — роботом, сконструйованим підлітком у підвалі, — настільки паверскаут міг лякати дітей у фантастичному фільмі. Пресовані панелі з товстого алюмінію були спроєктовані спеціально для нього, всі сенсори розміщувалися в профільованих щитках, а на стиках встановлені хромовані ковпаки. І ще хтось розмалював його поверхню в жовте з чорним.

Фелікс обійшов його, з легким здивуванням розглядаючи конструкцію.

— Ця машина скоро стане відомою, — похвалився Закопець. — За два дні він відправляється на місію.

— Місію? — запитав Нет.

— Він має залізти у варшавську каналізацію, вистежити Василіска і схопити його.

Друзі здивовано дивилися на нього.

— Я думав, що… — почав Фелікс, але науковець його перервав.

— Так. Твій батько теж отримав таке завдання. Кілька відділів Інституту незалежно працюють на цим. Маємо мало часу, тож поспіхом переробляємо все, що в нас є. Тут інфрачервоні датчики, — він показав на голову паверскаута, — тут мікрофони для ехолокації, лазерний далекомір, детектор руху. Трохи тут навтикав.

Два асистенти підставили до робота драбину і налили в бак бензин з каністри.

— Він має двигун внутрішнього згоряння? — здивувався Фелікс.

— Двигун внутрішнього згоряння дає найбільшу потужність при невеликій масі.

— Але вузький тунель наповнювати димом трохи небезпечно?

— Не так небезпечно, ніж коли дика тварина вештається під містом. Я сам спроєктував паверскаута і можу йому довіряти.

— А хто спроєктував інших роботів? — несподівано запитала Ніка.

Закопець раптом став серйозним.

— Більшість із них спроєктував і виконав мій попередник, — промовив він менш приязним тоном. — Вони недосконалі. Непридатні для такого завдання. Я значно покращив його проєкти і закінчив, але паверскаут від початку і до кінця — мій робот. Тому він кращий, — співрозмовник поглянув на годинник. — А зараз перепрошую. Мушу повертатися до праці. Якщо хочете подивитися, то відійдіть за жовту лінію.

Друзі лише зараз побачили затерту лінію, що відділяла центральну, порожню частину залу і широку смугу, що вела до великих воріт вантажного ліфта. Вони відступили до дверей, якими сюди ввійшли.

— У чувака, схоже, якісь комплекси, — зауважив тихо Нет. — Щось мені вважається, що Кніпшиц був кращим конструктором.

— Я бачу тут кілька роботів, які значно краще підійдуть до пошуків у каналізації, — додав Фелікс. — А він готує для цього паверскаута тільки тому, що сам його зробив. Це амбіції.

Пролунав звук стартера. За мить завівся двигун і зала наповнилася ревом. З труб на плечах робота вирвалися клуби чорного диму.

— Немає глушника, — пояснив криком Закопець. — Аби не втрачати потужності.

Двигун робота перейшов на вищі оберти, і звук став майже нестерпним. Робот цілком справно зробив кілька кроків. Бетонна підлога затремтіла. Друзі кілька хвилин стежили за його маневрами, але їм стало шкода власних вух, тож вони пішли.

— Він вистежить Василіска, якщо той буде абсолютно глухим, — Нет заткнув вуха пальцем.

— І повільним, — додав Фелікс. — Ґолем-Ґолем може бігати. Гадаю, це не має сенсу. Такий робот не підходить до роботи під землею. І до того ж, ми нічого не довідалися про Кніпшица. Він був кращим конструктором від Закопця, але це нам нічого не дає.

Вони йшли коридором у напрямку ліфта.

— Він був поганою людиною, — сказала Ніка. — Це ми довідалися.

— Словом, паскудник і гидота, — підсумував Нет. — Я згоден з попереднім оратором, якщо це його дух влаштував нам вечірку у власному домі.

— Ти ж казала, що він намагався когось врятувати, — нагадав Фелікс.

— Мова не про рятування, — дівчина похитала головою. — Мова про експеримент. Експеримент не вдався.

— Тоді справа вийшла назовні, і Кніпшиц вилетів з роботи, — продовжив Нет.

— Не за це він вилетів, — заперечив Фелікс. — Він вилетів, бо не захотів припинити експерименти.

— Схоже, він був тут якоюсь поважною особою, якщо вони зам’яли цю справу…

З-за рогу визирнула помаранчева голова Ромарінфа. Коли він помітив, що друзі самі, то з’явився весь.

— Я саме думав, куди ти подівся, — сказав Нет.

— Ховався, — пояснив робот. — Не люблю професора Закопця. Він трактує мене як самохідний склад запчастин. Завжди, коли я з’являюся поблизу, він згадує, що йому потрібен підшипник або гвинт. Навіть колись хотів забрати в мене принтер.

— Я гадав, що тобі принтер не подобається, — зауважив Нет.

— Та де «не подобається»… — Ромарінф махнув чотирма руками. — Ми тільки дражнимо один одного.

Принтер видав звук і виплюнув частинку стрічки з написом: «Не часом, а постійно».

— Ну от знову… — робот склав руки і подивився на щілину. — Розмовляю з білковими, і ще мене принтер бісить. Тобі потрібно це робити?

«Це погано, що в мене інша думка?»

— Це тупо виглядає збоку.

«То я друкуватиму, а ти за мною повторюй».

— Схоже, тобі не завадить суцільна чистка головки!

Фелікс, Нет і Ніка випередили робота, бо вже бачили вхід до кафе. Автоматичні двері розсунулися, і друзі… завмерли на порозі як укопані.

— Мені здавалося, ми під землею на три рівні? — запитав Нет.

Одну зі стін кафе займало велике панорамне вікно, за яким ходили люди. Була там галявина і прилегла будівля Інституту.

— Так і є. Приблизно п’ятнадцять метрів під землею.

— У мене розлади реальності.

— У мене теж розлади, — відповів Ромарінф. — У мене внутрішньосистемний розлад.

— Розкажеш нам, що з цим вікном? — запитав Фелікс.

— За хвилинку. Борюся з принтером. Визначимо зараз щось спільне для нас, це поліпшить ситуацію.

Друзі зайшли всередину. У затишному, теплому кафе за столиками сиділо кілька осіб. За автоматом з кавою стояв згорблений чоловік у білому фартусі й рахував на долоні копійки. Ромарінф під’їхав до нього і на трьох стовпчиках розтягнув стрічку «Увага! Людина купує каву». Науковець відрахував потрібну суму і кинув у щілину автомата. З передньої частини висунулася механічна рука, з-під жовтої кришки витягнула паперовий стаканчик, поставила його в отвір, де з шипінням він наповнився гарячим напоєм. Друга рука ложечкою насипала задану кількість цукру, а наступна налила молоко. Нарешті автомат перемішав усе і майже людським рухом подав стаканчик клієнтові. Той обернувся і помітив, що огороджений стрічкою. Зітхнув, розірвав її та пішов до столика. Схоже, витівки Ромарінфа були для нього не новиною.

Робот моментально розставив два нові стовпчики і натягнув стрічку з написом: «Увага! Пошкоджена попереджувальна стрічка».

— Хтось тебе зараз вимкне і здасть на склад, — похитав головою Нет.

Робот швидко оточив сам себе стрічкою: «Увага! Роботу погрожують відключенням та здачею на склад».

— Мій творець додав мені центр задоволення, — пояснив він. — Маркування — це моя робота й сенс існування. То я об’єднався з моїм принтером. Бездіяльність мене знищує. На жаль, вербальне інформування не приносить задоволення.

— Гаразд, годі. То що з цим вікном?

— Нагорі є вікно, за ним система лінз, які фокусують світло і пропускають його до кількох оптичних волокон, — пояснив монотонним голосом робот. — Кабелем діаметром три міліметри картинка проходить сюди, де така сама система лінз проєктує її на екран, розміщений за метр перед шибкою.

І справді, коли подивитися під більшим кутом, краєвид за вікном починав нагадувати картинку в телевізорі. Бракувало третього виміру.

— Приємна несподіванка для гостей! — відзначив Нет. — Це стало б у нагоді в Китаї. Вони могли б будувати ширші будинки, і квартири всередині теж мали б «вікна».

— Може, візьмемо по шарлотці? — запропонував Нет.

Вони почали шукати в кишенях, перераховуючи дрібні гроші.

— Скоріше, тільки по мінералці, — сказав Фелікс.

Вони вже збиралися підійти до бару, коли здивовано зупинилися. Тут бару не було. Були тільки автомати: товстий суповар, шестирукий канапкороб, гнучка сокодавка, хромована напоянка та кілька інших.

— Бачу, що ви вагаєтеся, — людиноподібний срібний робот із серветкою, перекинутою через одну руку, вклонився. — Тому я тут.

Він подивився на друзів очима, подібними до фар «Трабанта». Був дуже худий, через що мав вигляд, наче голова переважує його.

— Тому що ми вагаємося? — запитав Нет.

— Я, можливо, висловився нечітко, — робот знову вклонився. — Ясна річ, я мав на увазі те, що я тут на випадок, коли люди є нерішучими.

— Ми не нерішучі, — відповів Нет. — Тільки не знаємо, як працюють ті прилади.

Фари «Трабанта» уважно подивилися на нього.

— Знову ви були такі ласкаві, що вказали мені на неточність, — робот знову вклонився. — Не кожен може впоратися з цим без моєї допомоги.

— Ми не такі вже й тупі, — запротестував Нет, потягнувшись по стаканчик із лотка напоянки, і натиснув кілька випадкових кнопок на панелі. Стаканчик наповнився водою.

— Але ж я не мав на увазі нічого іншого, — офіціант вклонився ще раз. На жаль, коли він випростався, то вдарився об руку Нета. Стаканчик злетів у повітря, а вода вилилася на робота.

— О, сорі, — Нет підняв стаканчик.

— Нічого страшного. Кожен може мати слабку адгезію шкіри пальців. Людська проблема. Це виключно мій злокіт.

— Твій що?

— Злокіт. Хлокіт. Зло… з-з-з… — цього разу робот вклонився так низько, що торкнувся чолом підлоги.

Минав час, а він залишався в такий позі. У повітрі потягло паленою ізоляцією.

— Злозазал… — пролунало знизу.

— Ти зіпсував його, — зауважила Ніка.

Нет роззирнувся, але науковці, зайняті ланчем, нічого не помітили.

— Упс, — він ковтнув слину. — Не думав, що робот може зомліти.

— У мене на минулому тижні відключився холодильник, — буркнула Ніка. — Досі не прийшов до тями.

— Він не був водонепроникним, — пояснив Фелікс. — Дивно, бо повинен бути. Гадаєте, що це теж конструкція професора Закопця?

Він схилився над офіціантом, одночасно затуляючи його від випадкових поглядів відвідувачів кафе.

— Цікаво, він був застрахований? — запитав Фелікс. — Треба комусь про це сказати.

— У нас мало проблем? — прошипів Нет. — Ставимо його і тікаємо.

Вони випростали бездіяльного робота. Було видно дим, що йшов з його вух.

— Злозкізіз… — тихо прогудів робот. — Зкло… зекл…

Діти засунули його між хлібодайкою та оранжадкою. Ромарінф зазирнув їм через плече і видав стрічку з написом: «Увага! Здохлий офіціант». Нет вирвав її в нього і зашипів:

— Ані слова…

Вони непомітно вийшли в коридор.

— Ми повинні комусь про це розповісти, — зітхнув Фелікс.

— Нічого не кажіть мені про зізнання, — попросив Нет. — Знайдемо інше кафе.

Поверхом вище вони натрапили на місце з традиційною, людською обслугою. Тут було не так затишно, бо інтер’єр нагадував вокзальний буфет, до того ж ледь освітлений, але принаймні без жодних роботоофіціантів, які могли зімліти. Вони купили тости з сиром і напої. Роззирнулися по залу. Було кільканадцять столиків, але тільки над одним горіла лампа. За ним сидів один клієнт і жував запіканку.

— Схоже, це найдешевше кафе в Інституті, — промовив Нет. — Заощаджують навіть на освітленні.

Однак ледь вони рушили по темній залі, шлях перед ними стала освітлювати яскрава лампочка. За мить вони зауважили, що світло пересувається, бо навколо них і за ними було темно. Вони зупинилися і подивилися вгору. Над кожним з них висіла лампа. Фелікс зробив крок, і лампочка пересунулася.

— Їм байдуже до гравітації? — здивувався Нет.

— Схоже, вони рухаються на магнітних колесах, — Фелікс пересунув тацю, і лампа повторила його рух. — Кмітливо. Справді кмітливо.

— Мені подобається, — Нет почав кружляти між столиками, намагаючись утекти від лампочки. Він пересунув навіть свою тацю над тацею Фелікса, але лампочки спритно помінялися.

За мить уся трійця бігала, як діти, примушуючи мобільне освітлення до гонок. Лише коли вони наштовхнулися на знуджений погляд продавчині з буфету, стали серйозними і сіли за перший вільний столик.

Тости виявилися досить їстівними.

— Увімкни комп’ютер, — несподівано пролунало з телефона Нета, що був на паску рюкзака.

— Манфреде! Не можеш подзвонити, як людина? — запитав Нет.

— Немає часу на ввічливість. Подивіться трансляцію.

Нет витягнув ноутбук і ввімкнув його.

— Погано… — повільно промовив він. — Погано… Навіть дуже погано.

Він повернув ноутбук так, аби всім було добре видно екран. У вікні посеред екрана була картинка з повітряної камери. Сад залишався майже чорним — схоже, над Старим містом було дуже хмарно, і камері бракувало світла. Були помітні тільки вогники поліцейських машин у вікнах купола. Поліцейські виводили людей з будинків і відправляли їх на бічні вулички. Усі рухалися, як мурашки, один за одним.

— Схоже, евакуація мешканців, — застогнав Нет. — От наробили ми… Повитягали з будинків сотні людей.

— Може, це аварія, — вирішив Фелікс.

— Яка аварія?! Хтось побачив твою кулю! І гадають, що всередині біологічна зброя. Перевірять, хто купив. Нас посадять. А у в’язниці немає інтернету. Я здохну…

— Але ж у кулі немає біологічної зброї.

— Вони виглядатимуть по-дурному, якщо визнають свою помилку. Накашляють усередину і скажуть, що то смертельний вірус грипу.

— Як вони могли його побачити? Куля прозора, але матова. Я перевіряв її в різних умовах. Нічого не відображує.

— Вони не дивляться вгору, — зауважила Ніка.

Дійсно, поліція бігала в різні боки, але ніхто не піднімав голови. Раптом щось мигнуло кілька разів під куполом. Схоже, зварювання або аварія кабелю високої напруги.

— Цікаво… — почав Нет, але його перервав звук есемески. Він подивився на екран телефона і голосно видихнув. Показав друзям напис: «Завдання зараховане. Я відняв у вас кілька балів за те, що не розв’язали його на комп’ютері».

— Звідки він знає, що ми впоралися? — зауважила Ніка.

Але не було часу думати над цим, бо на екрані знову щось відбувалося. З фургона виїхав транспорт, що нагадував маленький бульдозер.

— Це саперний робот, — упізнав одразу Фелікс. — Він точно не для повітряних куль…

— Тож аварія… — зітхнув Нет. — А я вже рахував, скільки це буде коштувати і скільки років сплачуватиму.

— Не думаю, — Фелікс вказав на місце, до якого поїхав робот. Він прямував саме туди, де вони заховали ретранслятор.

— Мамусю… — Нет затулив долонями обличчя, після чого підірвався, витягнув з кишені телефон, набрав номер і закричав у слухавку: — Манфреде! Дистанційно видали пам’ять телефона, вичисти все до нуля і вимкни його. Швидко… Манфреде? Манфреде?

Нет подивився на телефон.

— Що сталося? — Ніка нахилилася і теж подивилася на телефон. — Як були тут попереднього разу, не можна було користуватися мобільними телефонами.

— Ішлося про те, аби ускладнити роботу шпигунам, — відповів Фелікс. — Це був малоефективний захист, і його вимкнули.

— Телефон теж вимкнувся, — Нет натискав на кнопки. — І зникли всі номери з пам’яті…

Ніка похитала головою.

— Ти сам наказав Манфреду це зробити, — сказала вона.

— Ішлося про той телефон… — Нет вказав на екран.

— Ми це знаємо, але Манфред ні.

— Все одно вже пізно, — Фелікс показав на екран. Робот-сапер поклав пакет у сталеву ємність для бомб, встановлену на причепі за поліцейським «Ленд Ровером». Зв’язок розірвався. Коли робот закрив кришку ємності, то екран вкрився мурашками.

— Чому ти не розмовляв з Манфредом через ноутбук?

— Еее… — Нет скривився. — Я встановив у ноутбуку новий диск, у десять разів більший від старого. Не інсталював ще всього.

— Ти не інсталював Манфреда? — Ніка витріщила на нього очі.

— Не вистачило часу… — Нет розвів руками. — Мусив виходити з дому, аби сюди дістатися. Хотів це зробити після повернення.

— Це повна відсутність передбачливості, — Фелікс націлив на нього палець.

— Я не хотів перезавантажувати телефон!

— Це як з автомобільним вогнегасником. Возиш його, хоча не плануєш пожежі.

— Майстер плану «Б»! — Нет зі злістю подивився на нього. — Я ніколи не маю плану «Б», бо в мене досконалий план «А»: не лізти в це!

— Припиніть, — попросила Ніка. — Краще подумаймо, що зараз робити.

Фелікс подивився на годинник:

— З татом зустрінемося за півтори години. Про Кніпшица не довідалися нічого нового.

Ніка подивилась у бік бару за секунду до того, як пролунало питання:

— Ви говорите про Франка Кніпшица? — Літня жінка, яка до цього була зайнята складанням канапок у холодильну вітрину, випросталася. — Його ім’я не лунало в цьому місці років десять.

Вона дивилася на них, тримаючи в руках загорнутий у фольгу бутерброд.

— Ми цікавимося крокоходами, — пояснив обережно Фелікс. — Він їх конструював…

— Франк був… гарним чоловіком, — промовила вона стиснутим голосом. — Вони роблять усе, аби викреслити його ім’я з історії Інституту.

— Вони?

— Вони, — вона виконала неокреслений рух рукою, не пояснюючи, кого має на увазі.

— Ви були з ним знайомі? — запитала Ніка.

— Знайомі? — мимоволі вона стиснула бутерброд. — О так. Я знала його дуже добре. Дуже добре… Він зробив страшне, але це життя змусило його. Він був… генієм! — Вона стиснула бутерброд, аж соус витік з фольги і почав скапувати між пальців. Вона цього не помічала. — Був гарною людиною, — вона похитала головою. Викинула бутерброд і пішла в підсобку, другою рукою затуляючи обличчя.

Друзі сиділи нерухомо.

— Ви щось зрозуміли? — запитав Фелікс.

— Здається, це емоції, — відповів Нет. — Десять років тому… вона була геть не старою.

— Ви не розумієте таких речей, — Ніка подивилася на хлопців. — Ходімо. Вона не хотіла б нас тут зустріти, коли повернеться. І так у неї сьогодні день не задався.

— Ми нічого не довідаємося, — підсумував Фелікс. — Ця жінка була закохана в Кніпшица. І що? Це нам нічого не дає.

Вони вийшли в коридор, коли до них приєднався провідник.

— Не відчуваєте цього? — Ніка махнула рукою. — Неважливо…

— Відчуваємо, — неохоче визнав Фелікс. — Трохи відчуваємо. Трохи. Але нам потрібно розв’язати маленьку проблему.

— Значно ближчу нашим серцям, — втрутився Нет.

— І для її розв’язання нам потрібна інформація про Кніпшица.

— Немає у вас чутливості, — зітхнула Ніка.

— Його, наприклад, мені шкода, — Нет показав на робоофіціанта, який дивом дістався на цей поверх і спілкувався з вогнегасником. Він спирався рукою об стіну і хитався, але викладав вогнегаснику дуже складну лекцію. І то вживаючи тільки кілька складів.

Друзі вирушили в протилежний бік.

— Подумаймо, хто нам може хоч щось про нього розповісти, — вирішив Фелікс. — Старий працівник Інституту? Якийсь його асистент?

— Може, вони мають його в базі даних, — Нет помітив вмонтований у стіну термінал. — Подивимося, чи немає тут нічого щодо нашого професора.

Він підійшов до клавіатури, але ледь наблизився, екран згас і висвітлив червоний напис: «Недостатній рівень доступу».

— От же ж! — гаркнув Нет.

— Датчик наближення, — Фелікс підняв ідентифікатор. — Або передавач.

— Але щоб так по-хамськи? — обурився Нет. — До того, як я спробував туди влізти?

— Він відчув тебе, — покивала головою Ніка. — Ми на правильному шляху, аби нас звідси вигнали. Можемо відвідати кілька лабораторій та попитати. Якщо нас кудись впустять.

— У вас третій рівень допуску, — озвався Ромарінф. — Крім туалету, найближчим місцем, куди вас пустять, є архів.

— А чому б і ні? — Фелікс поглянув на годинник. — Місія пошуку інформації закінчилася невдало. Тож побачимо нові експонати.

За поворотом коридору, перед дверима ліфта, вони зіткнулися з двома високими чоловіками у твідових костюмах. Ті мовчали. Навіть не повернули голови до дітей. На здивування Фелікса, Нета й Ніки, на екрані над дверима ліфта висвітлився напис «–15». Раптом обоє чоловіків одночасно почали сміятися, наче почули непоганий жарт.

— Гаразд! — сказав один. — Справді сильний. Тільки не кажи цього дружині…

— На жаль, вона почула.

Фелікс поглянув на їхні електроперепустки, що стирчали з кишень костюмів: «Відділ телепатії». Нет теж це побачив, промовив тільки губами: «Вау», — і витріщився на науковців. Ніка штурхнула його і послала йому погляд, який говорив: «Не витріщайся». Нет усміхнувся до неї і послав їй повітряний поцілунок. Ліфт почав підніматися з глибин Інституту. У повітрі повисло важке мовчання. Нет досі дивився на Ніку з усмішкою.

— Не говори їй цього, — один із чоловіків повернувся просто до Нета. — Не раніше ніж за два роки.

Нет витріщився на нього. У той момент ліфт дістався їхнього поверху, і двері відчинилися.

— Поїдемо наступним, — несподівано сильним голосом промовив Нет.

— Гадаєш, це щось змінить? — запитав чоловік і зайшов у ліфт. І послав Нетові усмішку людини, яка в грудні говорить дитині, що Святого Миколая не існує.

Двері зачинилися.

— Про що ти думав? — Ніка повернулася до нього і примружила очі.

— Чого ти так дивишся? — занепокоївся він. — Ні, ніколи! Скажу тобі… за два роки.

— А хочеш п’ятірню на щоці?

— Як я тобі скажу, про що думав, то напевно це отримаю. Залиш мені якусь внутрішньочерепну приватність?

Фелікс почав роздивлятися власні нігті. На щастя, відкрилися двері ліфта, і всі, разом з Ромарінфом, зайшли до кабіни. На панелі управління був приліплений папірець, на якому від руки була написано: «А може, і за рік ; )». Ніка подивилася на Нета і грізно підняла палець.

— Ні хвилиною раніше, — запевнив її Нет.

— Може тільки… сама раніше попрошу.

Фелікс і далі роздивлявся свої нігті з відстані трьох сантиметрів.

Коли двері відчинилися на поверсі –3, друзі не могли повірити в те, що побачили.

— Злоклозл! — промовив робоофіціант і попрямував у ліфт. Він би перевернувся, якби Фелікс його не впіймав. — Бзи… бзекую. Бзужу.

Хлопець опер робота на стінку і натиснув найнижчу кнопку. Пронизливий сигнал застеріг його, що зі своїм рівнем доступу він не може їхати так низько. Наступними спробами він встановив, що може натиснути тільки на –5 поверх. Коли знову відчинилися двері, вони обережно запхали в ліфт робота.

— Злоклзопітоз… — зміг ще промовити робот.

— Схоже, про нього ми можемо не турбуватися, — підсумував Нет.

— Сподіваюся, він трохи висхне і прийде до тями, — буркнув Фелікс.

Вони доїхали до поверху архіву і темним коридором дісталися до великих сталевих дверей. На них були намальовані чотири червоні стрілки, націлені на те місце, де фарба відкололася, відкриваючи метал. Вище був напис «Стукати тут», а нижче, на товстому ланцюгу, висів ковальський молот.

— Оце так молоточок, — усміхнувся Нет.

Фелікс схопив молот, замахнувся і щосили вдарив у вказане місце. Відлуння полетіло в обидва боки тунелю. За кілька секунд над дверима ввімкнулася помаранчева сигнальна лампочка, а гучне клацання оголосило про розблокування замка. Двері почали розсуватися, відкриваючи велику, довгу залу. Вона була наче тунель, бо її кінець губився в темряві. Якщо він був, цей кінець. Ліхтарі на телескопічних стовпах освітлювали предмети різного розміру та форми. Деякі стояли нерівномірно, наче без плану, інші були накриті брезентом. А найменші розміщувалися на стелажах. Між групами експонатів вилися вузькі стежки. Губерт Моллер крутив педалі на велотренажері. Довге сиве волосся хиталося в ритмі його рухів. Ланцюг велосипеда урухомлював зубчастий привід, з’єднаний з механізмом відчиняння дверей.

Коли щілина була з метр, друзі пройшли крізь неї, а хранитель змінив передачу, і двері почали зачинятися. Нарешті вони клацнули, і захеканий чоловік зліз із велотренажера.

— Ви щось забули? — запитав він не надто ввічливо, після чого схаменувся. — А, точно! — махнув він рукою. — Уже якийсь час минув, відколи ви пішли. Але тут час тягнеться інакше. Заходьте, заходьте.

Він провів їх углиб свого королівства.

— З того часу, як ви були тут востаннє, з’явилося кілька нових експонатів, — промовив він.

— Із задоволенням подивимося, — швидко відповів Фелікс.

Перед пляшкою з розумним шампунем стояла шахівниця. Шампунь грав чорними, Губерт — білими. Зараз тільки один білий пішак стояв за дві клітинки. Хранитель кинув погляд на шахівницю.

— Ще думаєш? — кинув він пляшці. — Пам’ятай, час летить.

Він повів їх у самий кінець архіву. Далі був тільки тунель, що губився в темряві. Найновішим експонатом був дитячий возик без коліс. Він лежав спертий об великий контейнер.

— Це повозик, — пояснив Губерт, побачивши зацікавлення Ніки. — Тобто повітровозик для дітей. Корисний матерям, які мешкають у дуже нерівній місцевості.

— Скоріше для матусь із сильними зап’ястками, — Нет спробував підняти повозик за ручку — безуспішно.

Хранитель узяв у нього ручку і натиснув червону кнопку. Пролунало басове бурчання, і возик піднявся в повітря. Зараз ним легко було маневрувати.

— Антигравітаційний генератор утримує його в повітрі, якщо дитина важить менш ніж двісті кілограмів. Великий запас як на гомосапієнсів.

— Але ж він працює, — зауважила Ніка. — Чому тоді він в архіві?

— Працює, але антигравітаційний генератор, — хранитель показав пальцем на контейнер, — трохи великуватий і жере стільки електроенергії, як маленьке село під час трансляції чемпіонату світу з футболу. Це дві головні причини, чому він потрапив до архіву.

Ніка взяла ручку і трохи пройшла. Повозик не становив проблем.

— Я важу менш ніж двісті кілограмів! — заволав Нет і вскочив у возик. На жаль, повозик перевернувся догори дриґом і викинув пасажира на землю.

— Третя причина — це нестійкість… — хранитель пошкрябав потилицю.

Ніка засміялася.

— А якби твоє власне дитя так викинуло, ти б теж сміялася? — кинув Нет, піднімаючись з підлоги. — Дурний винахід.

Вони рушили далі.

— Тут лежать підпаховники, — хранитель показав на пластикові торбочки з білими бавовняними подушечками. — Вкладаєте під пахви в жаркі дні, і дезодорант не потрібен. Треба тільки часто їх змінювати. Тут капсулки для схуднення. Усередині вакуум, тож засіб заповнює шлунок і некалорійний. Але, на жаль, вони потім розчиняються, і тоді стається вибух. Дуже недоцільні в товаристві. Тут є бритва для одягу…

— Бритва для одягу? — перебив Нет. — Що, на погано обробленій шкіряній куртці може рости волосся?

— Мова, ймовірно, про мохерові берети… — вирішив хранитель.

За наступні пів години вони подивилися з десяток винаходів, серед яких більшість переважно розроблялася для того, щоб опинитися в архіві.

З печери, створеної з різного обладнання, що виконувала для хранителя функцію дому, долинув звук телевізора.

— У вас є кабельне, — зауважив Нет.

— Це не телевізор, — відповів Губерт. — То образоплювач. Його сконструював професор Домагала.

— Респект йому! — зрадів Нет. — Прикольна назва для телевізора. Плювач образів.

Хранитель похитав головою.

— На жаль, це насправді не телевізор. Професор Домагала займає найнижчий поверх Інституту і так само, як я, майже не виходить на поверхню. Тільки я тут сиджу років тридцять, а він, мабуть, усі шістдесят. Замкнувся у власному світі, і його не обходить, що діється зовні. Місяць тому він закінчив роботу над образоплювачем. Решту життя хоче присвятити конструкції образосмоктача, тобто камери. Він пережив справжній шок, коли при першому увімкненні образоплювача побачив на екрані відеокліп Доді Електроді. Лише тоді повірив асистенту, який багато років говорив йому, що той витрачає час, бо образоплювач і образосмоктач уже давно існують, тільки під іншими назвами. Але швидко прийшов до тями і повернувся до роботи. На жаль, знову помилився з вибором. Ніхто не має сил йому сказати, що бездротовий розмовник уже вигаданий.

— Гадаю, він би досяг більших результатів, якби стежив за розвитком науки, — зауважив Фелікс.

— Може, й так, але його підхід може привести до винайдення чогось зовсім нового, того, що не винайшли б у традиційний спосіб. Коли закінчить конструювати наново мобільний телефон, то має намір зайнятися створенням флюскаків.

— Чого?! — разом вигукнули діти.

— Не знаю, що саме це буде, — Губерт стенув плечима. — Домагала мовчазний. Років п’ятнадцять обідаємо в одній кав’ярні. Спочатку дружина присилала мені обіди, які сама готувала, але кілька років тому вже припинила це робити. Може, образилася, що я не буваю вдома.

— Ви не були вдома років двадцять? — здивувалася Ніка.

— Тридцять, — хранитель на хвилину замислився. — Може, відправити їй квіти, бо подумає, що я її вже не кохаю.

— Така можливість існує… — Ніка похитала головою. — Ви, мабуть, і не знаєте, як вона виглядає зараз.

— Підозрюю, що гірше, ніж раніше… Про що я говорив? А, Домагала. Він непоганий дивак. П’ятнадцять років день у день сидимо за тим самим столиком, а обмінялися ледь парою фраз, з чого більшість стосувалася подання солі чи вимог припинити чавкати. Визнаю, зі мною трапляється, але я працюю над собою.

— Що він говорив про флюскаки? — запитав Нет.

— Що буде над ними працювати.

— А саме? Буде їх склеювати, варити, скручувати, вирощувати, відливати?

— Не знаю. Не знаю взагалі, чи візьметься за них.

— Візьметься… — буркнув Фелікс.

— Візьметься, якщо тільки співробітники переконають його відмовитися конструювати фотоапарат без плівки та персональний комп’ютер, менший за холодильник. Ех… Є люди, які народилися на сто років раніше і випередили свою епоху. Домагала, навпаки, народився запізно. Бо самі розумієте, що років п’ятдесят тому образоплювач приніс би йому успіх.

— Так само, як сьогодні — результати завтрашньої лотереї.

— Цікава річ цей образоплювач, — зауважив Губерт. — Можна багато чого дізнатися. Наприклад, що вже немає карток на м’ясо.

— Давно немає… — Фелікс дивився на екран з дедалі більшим занепокоєнням.

Друзі простежили за його поглядом. Репортерка Ілона Богуцька стояла на тлі брами будинку Кніпшица і тикала мікрофон під ніс жінці. Це була та сама старенька, яка бачила їхні маневри з кулею.

— Це був диявол! — сказала вона. — Він літав над вулицею! Зачепився за вивіску, потім за допомогою чарів зробив так, що Флорек почав літати. А коли втомився чаклувати, то підклав бомбу за газовим клапаном.

Фоторобот представив потворну версію Арнольда Шварценеґґера з козячими рогами.

— Можна в це не вірити, — промовив злегка розгублений поліціянт, якому репортерка підсунула мікрофон, — але в місці, де з’являвся цей… гм… диявол, від учора знайшли кілька мертвих птахів, — показали двох мертвих голубів. — Свідки говорять, що птахи просто падали з неба без будь-якої причини.

— З неба на землю, — репортерка для певності показала пальцем вгору і вниз.

— Так, з неба на землю.

— Який вибуховий механізм містився в бомбі? Ми вже знаємо, що вона мала активуватися за допомогою мобільного телефону.

— Щиро кажучи, це був тільки мобільний телефон, приєднаний до потужного акумулятора.

— Тобто бомба могла вибухнути в будь-яку мить? — наполягала репортерка.

— Не обов’язково, — поліціянт почав викручуватися. — Це був тільки телефон і акумулятор.

— Але це могло бути небезпечним?

— Ну… гм… ну якщо когось сильно тріснути цим по голові…

— Тож могло! — зраділа репортерка. — Загроза була реальною! Дякуємо, пане сержанте.

Камера пересунулася так, щоб поліціянт зник з кадру.

— А зараз найсвіжіша інформація, — промовила репортерка. — Відбитки пальців з бомби збігаються з відбитками пальців, знятими з дорожнього знака кілька днів тому. Нагадуємо, що таємничі особи якийсь час знімали та вішали дорожні знаки в центрі міста, що призводило до серйозних дорожньотранспортних пригод. Там випадковий свідок теж згадував про літаючого диявола.

У кадрі знову з’явився поліціянт, який нервово щось шепотів на вухо репортерці. Та все ширше розплющувала очі.

— Ох! Любі друзі! Інформація про відбитки пальців була таємною, — промовила вона стурбованим голосом. — Для слідства прошу всіх… забути про те, що я повідомила. Не було жодних відбитків.

Друзі перезирнулися. Нічого не говорили, бо було зрозумілим, що ця ситуація стала ще гіршою, хоча видавалося, що гірше вже немає куди.

У цей момент з боку дверей пролунав приглушений удар.

— О, хтось стукає, — зрадів Губерт і пішов відчиняти.

— Трясця… — зітхнув Нет.

— Ми не зробили нічого незаконного, — нагадав Фелікс, після чого додав: — Тільки встановили камеру над чиїмось будинком.

— Але про це ніхто не знає, — підхопив Нет. — Власний телефон можна сховати, де хочеш. У них нічого на нас немає.

— Якщо подумати, то в них є наші відбитки…

— Точно… — Нет знову спохмурнів. — Які ідеї?

— Пам’ятаєте ті спалахи в будинку Кніпшица? — запитав Фелікс. — Потім прийшла есемеска від Похмурого Женця.

— Ну так, — погодилася Ніка. — Такі самі спалахи були під дверима 308 з половиною.

— І що це означає? — запитав Нет.

Вони дивилися на Фелікса з очікуванням.

— Не знаю, — нарешті відповів він. — Але щось це точно означає.

— Старий… — Нет схопився за голову. — Старий…

До архіву зайшло двоє чоловіків у сірих комбінезонах з написом «нано». За ними в’їхав возик, яким перевозять коробки на складах, тільки тут замість водія була обертальна башточка. Робот.

— Тут, — Губерт показав їм на сталеву скриньку, що стояла між генератором трикутних мильних бульбашок та бездротовим душем. — Ви щойно привозили її.

— Знову буде потрібна, і швидко, — відповів один з чоловіків. Він підписав документ, що підсунув йому хранитель, після чого вказав роботу на вантаж. Робот витягнув телескопічні руки і поставив його на платформу.

— Це скриня з роєм, — пошепки зауважив Нет. — Це чуваки з відділу нанотехнологій.

— Схоже, я знаю, для чого їм рій, — буркнула Ніка.

— Вони хочуть, аби він патрулював канали, — погодився Фелікс. — Цікаво, яка в них ідея щодо продовження роботи акумуляторів. Їх вистачало, наскільки я пам’ятаю, на якихось двадцять хвилин польоту.

— Про що ви говорите?! — занервував Нет. — Поліція сидить у нас на хвості, а вас цікавлять летючі кульки?

— Існує якийсь зв’язок…

— Тільки ти ще не знаєш який саме, так?

— Треба ворушити мізками. Усі ниточки ведуть до будинку Кніпшица.

— Я вже бачу кримінальні записи в моєму резюме.

— Треба зробити мозковий штурм, — заявив Фелікс. — У мене в голові зріє план… Ходімо нагору. Сядемо в якомусь спокійному місці. Це точно не кінець наших неприємностей.

Нет послав йому нищівний погляд.

— Не кінець? — запитав він. — Можемо застрягнути в ліфті.

— Я говорю про попередню інформацію від Женця. Він повідомив, що ми нічого не можемо розповідати батькам. Але ми могли б. Багато що потрібно було б пояснити, але ми могли б розповісти. Гадаю, в найближчому майбутньому відбудеться щось, що це змінить. Жнець завжди виконує свої погрози.

Вони рушили слідом за чоловіками з відділу нанотехнологій. Крива стежка між експонатами привела до воріт у момент, коли хранитель мав їх зачиняти.

— Ми вже підемо, — сказав Фелікс. — У нас іще деякі справи…

Губерт кивнув.

— У мене прохання… — він почав шукати в кишенях. Витягнув банкноту і папірець, на якому записав адресу. — Відправите від мого імені квіти для дружини. Її звуть… — він наморщив брови і хвилину шукав її ім’я в пам’яті. — Ну, адресуйте «Коханій».

За хвилину ворота архіву зачинилися за дітьми. Фелікс дивися на банкноту — це було двадцять злотих, тільки, на жаль, до деномінації[26]. Її можна було тільки викинути.

— Саме уявив собі, — озвався Нет, — як він виходить із цього підвалу і повертається додому через тридцять років, а дружина вітає його у дверях питанням: «Як пройшов день?». Якщо Губерт Моллер про когось знизу говорить «дивак», то я не хочу відвідувати нижчі поверхи. Зрештою… Хочу повернутися додому і сховатися в шафі.

Вони продерлися крізь павутину застережливих стрічок — запис внутрішніх розмов Ромарінфа за останні п’ятнадцять хвилин. він почав із «Зовсім непотрібна частина підлоги», потім «Стрічка огороджує зовсім непотрібну частину підлоги» і «Стрічка огороджує стрічку, що огороджує зовсім непотрібну частину підлоги», а в кінці було: «Фатальна семантична помилка: перезавантажте ваш принтер». Далі стояв сам Ромарінф і металево хихотів.

— Завис! — він показував на свій живіт. — Нарешті спокій.

— Використаймо твій спокій для того, аби ти провів нас до лабораторії Петра Полонія, — попросив Фелікс.

— Гаразд, але його там немає. Зараз він у гірничому відділі.

— Цікаво, що він має спільного з гірниками, — здивувався Фелікс. — Ок, веди.

Ромарінф розвернувся на місці і повів їх у протилежний бік.

— Усі раптом вирушили на пошуки Василіска, — сказав Фелікс. — Чому?

— Може, за нього призначено винагороду? — припустила Ніка.

— Теж так думаю. Тоді чому про це не оголосили у пресі?

— Аби випадкові люди, такі як ми, наприклад, не вешталися каналізацією, — відповів Нет.

— Схоже, що так, — погодився Фелікс. — Отже, ключове питання таке: якщо ми знайдемо Василіска, то чи отримаємо винагороду?

— Та що з вами! Мало нам Похмурого Женця, ожилого брухту, електричного духа і взагалі всієї цієї гри-головоломки? Ще мало?!

— Я не шукаю нових вражень, — спокійно пояснив Фелікс. — Я шукаю спосіб вирішити всі наші проблеми.

— План В, Г? Я хочу просто спокійно спати, чувак.

— Якщо ситуація буде і далі розвиватися в такому напрямі, буде тільки гірше. Навіть про Кніпшица ми майже нічого не дізналися.

— Вас цікавить професор Кніпшиц? — Ромарінф повернув до них голову.

— Ти щось про нього знаєш? — поцікавився Фелікс.

— Він мене сконструював.

Друзі зупинилися.

— Це ж тоді був Відділ крокоходів і крокоповзів? — Нет здивовано дивився на робота.

— Розкажи нам про нього, — попросив Фелікс.

— Він сконструював мене, — промовив робот. — Тож нічого поганого я не можу про нього говорити.

— То розкажи хороше.

— Хорошого небагато. Перша хороша річ — це те, що він мене сконструював. Був важливою людиною в Інституті. Засідав у Раді. Йому було багато що дозволено. Він приймав ночами людей, що їздили в інвалідних візках. Не знаю, що він з ними робив, але з його лабораторії лунали їхні крики. Я тільки робот і не можу оцінити, чи це було добре, чи погано, але вони до нього поверталися. Багато разів поверталися. Дякували йому. Це було тринадцять років тому, коли я був ще незакінченим. Удень професор Кніпшиц і його співробітники конструювали мене та інших роботів, а вночі залишався тільки він. Працював до світанку, часом повертався додому переночувати на кілька годин, часом засинав перед комп’ютером. Я не був закінченим, але пам’ять уже працювала. Я пам’ятаю. Потім хтось із його пацієнтів помер, і професор пішов з Інституту. Що було з ним далі, не знаю.

* * *

Гірничий відділ складався з кількох зал і розташовувався поверхом нижче. Там не було спеціальних цікавих шахтарських машин, проте було багато обладнання для експериментів, лабораторних столів та макетів місцевості.

Під однією зі стін коридору вони побачили кількаметровий тераріум з мурахами. У них не було часу роздивитися ретельніше, бо їх перехопив тато і вони пішли до невеликої майстерні.

— Це буде мій внесок у пошуки Василіска, — він показав на щось, що лежало під стіною. — То Пкауво.

Робот нагадував довгий, у два метри, циліндр діаметром тридцять сантиметрів. Він складався з трьох з’єднаних шарнірних модулів, з яких кожен мав довкола себе кілька гумових гусениць. Спереду робота розташовувався заокруглений конічний бур, ззаду — складний зажим.

— Назва якась ідіотська, — похитав головою Фелікс. — А на вигляд іще гірший.

— Пкауво — це скорочено від «протягувач кабелів у вузькі отвори», — пояснив тато. — Якщо, наприклад, під вулицею проходить тунель з кабелями і треба в ньому протягти ще один провід, то зазвичай вистачить протягнути його за допомогою дроту; але якщо тунель крутий або повний перешкод, з’являється проблема. Це третє покоління. Пкауво першого покоління мав вигляд довгого танка. Не вийшло, бо досить було йому перевернутися, і він не міг їхати далі. Тому я розмістив з усіх боків гусениці і додав шарніри. Не вистачало, аби він застряг або пошкодив інші кабелі. Бур без гострих країв розгортає вже прокладені кабелі, а гумові гусениці обережно по них проїжджають.

— Ти його сконструював? — запитав Фелікс.

— Ні. Я тільки пристосував його до пошуків Василіска. Разом із твоїм батьком, — він подивився на Нета. — Не було часу вигадувати нового. Мені треба тільки додати обладнання, завдяки якому він зможе рухатись у каналізації, а тато Нета має дописати для нього якусь із уже наявних програм управління. Найгірше те, що на це у нас лише тиждень.

— А чому робот для протягування кабелів у гірничому відділі? — запитав Нет.

— Цей відділ займається всіма аспектами підземної інженерії, не тільки шахтами.

— А мурахи? — Ніка показала на коридор.

— Це нова програма Інституту. Мурахи — чудові інженери. Вивчаємо їх, аби сконструювати так само вправні машини. Мурахоботи розміром з маленького пса — це майбутнє шахтарів. Вони теж копатимуть тунелі і робитимуть багато іншої роботи, для якої зараз використовують дороге та важке обладнання.

— Мурахоботи будуватимуть метро? — здивувався Нет.

— А чому ні? — усміхнувся тато. — Зроблять це швидше та ефективніше, а на поверхні не залишиться й сліду. Ок. Можемо збиратися. Я владнав усі справи, що мав. До речі, ви мали рацію, що хтось за нами стежив. Я перевірив. Камера зареєструвала синій «Фольксваґен Пасат», який зупинився перед в’їздом на паркінг за хвилину до того, як ми проїхали крізь стіну. Водію вистачило терплячості на годину. Потім він заїхав на паркінг, перевірив, чи немає нас там, і поїхав.

— Відомо, хто це був? — запитав Фелікс.

— Вікна була затемнені, але реєстраційний номер належить поліції. З того, що знаю, поліція не веде слідства у справах Інституту.

— Може, це був Сосиска?

— Той слідчий? Ні, він скоріше чиновник, який не вийде з-за столу і веде тільки паперові розслідування.

— Я десь бачив цю автівку… — буркнув Фелікс. — Не пам’ятаю тільки де.

— А як ваші справи? — запитав тато. — Довідалися щось про професора Кніпшица?

Вони ще не встигли відповісти, як запищала електроперепустка, що висіла на стрічці на шиї тата. Він подивився на неї і пішов до найближчого телефона. Натиснув три цифри, хвилину розмовляв стишеним голосом, повісив слухавку і сказав:

— Телебачення хоче взяти в мене інтерв’ю!

Вони швидко вибралися на поверхню і рушили до палацу. У головному холі на них чекала знімальна група. Оператор крутився біля великої камери, технік позаду нього встановлював два прожектори на штативах. Біля рецепції з мікрофоном у руках стояла Ілона Богуцька.

— Це та баба з телебачення, — зауважив здивований Нет.

— А кого ви розраховували побачити? — запитав Фелікс.

— Гм… Я думав тільки, що вона вища.

— Увечері поміряй її лінійкою на екрані.

— Почекаймо краще тут, — попросила Ніка. — Ще потрапимо в кадр.

— Не хочеш у телевізор? — запитав Нет. — А, точно… Краще не потрапляти їм на очі. Ще хтось здогадається…

Вони стояли біля великих горщиків із місцевими джунглями. Тато привітався з репортеркою, яка в кількох словах пояснила йому, про що йтиметься. Потім витягла з торби пудреницю і, усміхаючись, припудрила чоловікові ніс та чоло. Вона хвилину з ним жартувала, але коли режисер дав знак, що готовий, моментально зробила професійний вираз обличчя і вийшла на середину холу, навпроти камери. У той момент відчинилися головні двері і до холу швидким, але хитким кроком зайшов… робоофіціант із відірваним дзеркальцем від автівки. Друзі завмерли. Вони не могли підбігти й відтягти його, бо тоді опинилися б у кадрі. Тож тільки стискали кулаки, аби він не наробив дурниць.

Репортерка показала, де татові стати. Вона його проінструктувала, аби він не дивився в об’єктив, і піднесла мікрофон до рота.

— Ми в Інституті незвичайних досліджень.

— Надзвичайних, — поправив її тато.

— Ага. Дубль два. Ми в Інституті надзвичайних досліджень. Можливо, саме звідси прийде порятунок від Василіска, який тероризує Варшаву. Нагадуємо, що вже місяць таємничий монстр підстерігає сміливців, які наважуються спуститися в підземелля. Наслідком цієї жахливої ситуації є аварія телекомунікаційних мереж, тепломереж та водопостачання, навіть порушення в роботі метро та потягів у міському тунелі. Ми говоримо з паном Петром Полонієм, науковцем, який конструює одного з роботів, що має знищити Василіска. Пане Петре, — вона підсунула мікрофон чоловікові, — що ви робите сьогодні ввечері?

Здивований тато замислився на хвилину. На тлі робоофіціант викинув у смітник дзеркальце.

— Нуу… Повертаюся додому, — відповів тато. — Працю над роботом розпочинаємо в понеділок.

— А чому не зараз, якщо це настільки важливо для нашого міста?

— Чекаємо на необхідні деталі. Кур’єр привезе лише в понеділок вранці.

Робоофіціант сперся на стільницю рецепції, загудів і, насилу тримаючи рівновагу, рушив у напрямку тата. Діти напружено дивилися на це, але нічого не могли вдіяти.

— Якою зброєю буде обладнаний робот? — запитала репортерка.

— У нього не буде зброї. Його завдання — вистежити і вивчити Василіска. Тоді відповідні служби приймуть рішення, що робити далі.

Офіціант стояв за паном Полонієм, кивав головою і з цікавістю придивлявся до репортерки.

— А що ви зробите, коли монстра схоплять? — Ілона усміхнулася до співрозмовника.

— Трохи відпочину, — тато широко усміхнувся. — Не можна працювати цілодобово. А наступного тижня більшість людей в Інституті будуть дуже зайняті.

— А чому саме Інститут ненормальних досліджень займається цією справою?

— Це справжня честь, що міська влада звернулася до нас із проханням вирішити цю проблему. Роботи, що проєктуються в Інституті НАДЗВИЧАЙНИХ досліджень, визнані найкращими в усьому світі.

Робоофіціант повиснув на руці здивованого пана Полонія, подивився просто у камеру і сказав:

— Злоклокзет?

* * *

На занедбаному звалищі за околицями міста стояло кілька старих вантажівок. Рефрижератор майже вріс у землю. Уся його передня частина була засипана іржавими автомобільними частинами. Раптом двері рефрижератора заскрипіли й відчинилися без чиєїсь допомоги. Із землі за ними піднявся на гідравлічних циліндрах сталевий пандус і торкнувся порога вантажного відсіку. Усередині рефрижератора з’явилося жовте світло і пролунав звук машини. За мить із його нутрощів виїхав зелений «Ленд Ровер» і швидко поїхав від звалища. Двері рефрижератора зачинились, а пандус повільно оперся на землю. На звалищі знову запанувала тиша.

— Яка мила ця репортерка, — тато був у захваті, коли виїхав на трасу до Варшави. — Високий професіоналізм. Обіцяла, що виріже робоофіціанта з кадру. От мені цікаво, що з ним сталося. Він повинен бути кількома поверхами нижче.

Друзі перезирнулися.

— Чи правильно я зрозумів, — Нет швидко змінив тему, — що третій рівень дає вільний доступ до Інституту?

— Загалом так.

— Тобто можемо сюди приїхати автобусом і зайти?

— До Інституту немає звичайного входу з дзвоником. Якщо у вас немає електроперепустки, то мусите з кимось заходити або замовляти транспорт. Можете залоґінитися на сторінці Інституту. Залишаєте там дату і місце, а у відповідь отримуєте інструкції. Кожен день по місту їздять автобуси та машини, що возять працівників. За всім стежить комп’ютерна система. Зазвичай вистачає замовити транспорт на годину раніше.

— Непогано… — Нет покивав головою. — Захищений краще, ніж Форт-Нокс[27].

— Ніби ретельно охороняємо територію, — зітхнув тато, — а все одно хтось украв дзеркальце з автівки директора.

* * *

Фелікс із татом дісталися додому саме під час програми новин.

— Ти в телевізорі, — без ентузіазму сказала мама. Її голос свідчив про те, що в неї поганий настрій.

Вони забігли до вітальні і подивилися в телевізор.

— Що ви робите сьогодні ввечері? — запитала Ілона Богуцька.

— Повертається додому і йде спати, — промовила мама.

— Це не наживо, — зауважив тато.

— Нуу… Повертаюся додому, — відповів тато з телевізора. — Працю над роботом починаємо в понеділок.

— А чому не зараз, якщо це настільки важливо для нашого міста?

У цей момент з’явилася секундний кадр із робоофіціантом, який хитався.

— Трохи відпочину, — тато широко усміхнувся. — Не можна працювати цілодобово.

Черговий кадр у ресторані, повному науковців.

— При такому підході публічних служб потвора може вештатися містом довго, — обличчя репортерки було смертельно серйозним. — З Інституту наднормальних досліджень — Ілона Богуцька.

— Вона змонтувала це! — обурено вигукнув Фелікс. — Зараз це виглядає зовсім інакше!

— Не вірю, — промовив тато. — Вона була така мила…

— Вона зняла це раніше, до того, як ми прийшли до палацу. Але навіщо?

— Запланувала це, аби мати сенсаційний матеріал, — пояснила важким голосом мама.

— З цим треба розібратися! — тато кинувся до телефона.

— Нічого не поробиш, — зітхнула мама. — Можеш тільки погіршити ситуацію. На таких гієн немає управи.

²⁴ Диференціал — механізм, який компенсує різницю між швидкістю обертання коліс транспортного засобу під час поворотів.

²⁵ Асертивність — вираження власної думки або емоції без зважання на те, чи є це доречним з огляду на інших.

²⁶ Тобто ця банкнота ходила в ті часи, коли ціни і зарплати були в тисячі разів вищими, і тепер за таку нічого не можна купити. Автор має на увазі: науковець навіть не знав, що в країні давно вже відбулася грошова реформа. (Прим. ред.)

²⁷ Форт-Нокс — військова база в американському штаті Кентукі. Там розташований склад золотого запасу Федерального банку США.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Директор з урочистим обличчям зайшов у клас. Увесь другий «А» завмер в очікуванні, а магістр-інженер Юліуш Ромашка спочатку шукав конверт по всіх кишенях зеленого піджака і жилетки, а потім мав клопіт з його відкриванням. Невідомо, для чого це було потрібно, бо він сам вигадав завдання.

— Цікаво, що цього разу? — буркнув під ніс Нет. — Турнір з фехтування виделками? Конкурс степу на шарнірах?

Ромашка нарешті розгорнув аркуш і прочитав:

— Вашим завданням буде організувати вечірку на день Святого Миколая. Виграє той клас, у якого будуть кращі забави. Бувайте.

Він склав аркуш учетверо, засунув його в кишеню і вийшов, залишаючи клас у мовчанні.

— Значить, нам потрібно купити колу та чипси? — кинув Оскар. — І декорувати залу паперовими ланцюгами?

— Цього недостатньо, — відповів Віктор. — Але можна це використати як основу для подальших ідей.

— Знову невідомо, що з оцінкою завдання, — занервував Нет. — Потім виявиться, що оцінюватимуть повітряні кулі, які доживуть до ранку.

— Так! — підхопила Клаудія. — Ми купимо багато кульок.

— І серпантин! — закричав хтось.

— Штучний дим!

Клас перетворився на дискусійний клуб.

— Моя мама робить смачну фаршировану рибу, — озвався Куба, але миттю замовк, згадавши, що він несміливий.

— Риба може бути… — Віктор замислився. — І салат з майонезом. Чия мама може зробити салат?

Друзі не брали участі в цій дискусії.

— У нас забагато справ, щоб гратися, — заявив Фелікс. — Миколай у п’ятницю. Вони впораються. Десь у четвер візьмуться до роботи, але впораються. Я подумав, чи не поговорити з Анкою…

— О! — зрадів Нет. — Починаєш думати позитивно. При нагоді можеш щось довідатися про їхні плани.

— Ми ж вирішили не займатися конкурсом.

— Наче так, але екскурсія на море чи в гори… Нехай! Поговори з нею.

— Це для тебе просто запросити дівчину на морозиво, — Фелікс сумно подивився на нього. — Я не впевнений, чи зможу. Це погана ідея.

— Точно, погана, — визнав Нет. — Початок грудня — поганий момент для морозива.

— Я маю на увазі інше… Побачення в мене раніше якось не виходили. Я починаю говорити про механізми.

Нет скривився.

— Жодних механізмів. Дівчата люблять розмовляти ні про що. Як починаєш говорити про якусь конкретну тему, одразу лякаються.

— Я не можу розмовляти «ні про що».

— Це важко, але можливо. Прочитай якийсь роман. У двадцятому томі вони й далі сидять, п’ють чай і нічого не роблять. Постався до цього так… — Нет замислився на хвилину, — так, ніби тебе це не хвилює. Наче ти домовився тільки для того, аби зробити їй приємність.

— Мене хвилює. А ще більше хвилює та Паула.

— Ну, я не знаю, — Нет махнув рукою. — Вона не хоче дати тобі номер телефону, мейл чи взагалі якісь контакти. Така дівчина — це jpeg.

— Може, ти й маєш рацію, — Фелікс стенув плечима. — Тільки я тих близнючок не розрізняю…

— Ти міг би злючці ручкою крапку на чолі намалювати. Так, щоб з місяць трималася.

Фелікс важким поглядом подивився на нього.

— Впораєшся, — Нет поклав руки на плечі другові. — Не змарнуй шансу. Іди й поговори. І пам’ятай: говори ні про що.

Можливість з’явилася вже на найближчий перерві. Анка, а може Ханка, йшла коридором із пакетом соку в руках.

Фелікс зробив три глибокі вдихи, як важкоатлет перед побиттям рекорд, і підійшов до неї.

— Не сходиш… — почав він, дивлячись на її здивоване обличчя. — Тобто, еее… чи не сходиш зі мною до кав’ярні?

— Хочеш штовхнути мене в кав’ярні? — запитала вона.

— А… сорі. Я гадав, що це твоя сестра, — Фелікс повернувся, аби піти.

— Жартую! — вона зупинила його. — Це я, Анка! Ти Ханку штовхав. Ми говорили про це. Вона досі зла на тебе. Я залюбки піду з тобою до кав’ярні. На гарячий шоколад.

— Після… після восьмого уроку біля школи?

— Чекатиму, — усміхнулася вона.

* * *

У кав’ярні «Зайві калорії» було багато людей, що втішило Фелікса. Він привітався з пані Басею і замовив два гарячі шоколади. Вони сіли за останній вільний столик біля вікна.

— Добре, що ти не діяв за схемою і не запросив мене на морозиво.

— Морозиво… — Фелікс байдуже махнув рукою. — Початок грудня — не найкращий час для морозива.

— Точно, я не подумала про це, — Анка почала сміятися.

Фелікс придивився до неї. Вона була дуже гарна, а коли сміялася, на її щічках з’являлися маленькі ямочки. Вовняний светр був білосніжним, рожева курточка стильно сповзала з плечей. Він зрозумів, що йому приємно просто сидіти навпроти і дивитися на неї. За мить усвідомив, що насправді сидить навпроти неї і витріщається, як дурний.

Він опанував себе і промовив:

— Любиш електронну музику?

Вона заперечила.

— А книжки science fiction?

Знову заперечила.

— Гм, а може, фільми science fiction?

— Ні.

Фелікс похитав головою і занепокоєно зрозумів, що в нього більше немає ідей, про що запитати.

— Що ти робиш поза школою? — врятувала його Анка.

— Конструюю робота, — швидко відповів він. — У нього два метри зросту, і він схожий на людину.

— Я думала, що роботи… це кухонні машини. Такі, наприклад, як м’ясорубка, шинкарка для капусти…

— Вони не мають нічого спільного з роботами! — оживився Фелікс. — Робот повинен самостійно приймати рішення і виконувати розпорядження людини. Кухонні роботи — це звичайні машини, не роботи. Справжній робот повинен робити все сам. Ти, наприклад, говориш: «Візьми цибулю», — а він питає, скільки цибулин потрібно, йде до комори, приносить цибулю і чистить її. Або, ще краще, говориш йому: «Хочу на обід спагеті», — а він займається рештою. Навіть покупками. Такий мій робот. Це гуманоїд із помпою від старого екскаватора. Правда, під час одного тесту він намагався мене задушити, але це можна поправити.

Фелікс зрадів, що має про що з нею поговорити. За п’ять хвилин, коли він розповідав дівчині про конструкцію суглобів Ґолема-Ґолема, датчики положення та захист електроніки від вологи, згадав застереження Нета.

Анка спостерігала за ним. Нарешті запитала:

— Ти серйозно говориш?

Фелікс кивнув. Вона дивилася на нього, але хлопець не міг зрозуміти, що вона про нього думає. Що зробив би Нет на його місці? Гм… Нет не розповідав би дівчині весь час про роботів.

— Може, не будемо більше говорити про роботів, — запропонував він.

Анка енергійно закивала. Фелікс відкрив рот, аби щось сказати, але злякався, не знаючи, що саме. Хлопець відчайдушно шукав у пам’яті якусь цікаву тему, та додумався тільки до теми розпорядку руху місцевих автобусів. Але він розумно не скористався нею. Крім цього, у його голові була цілковита неприродна порожнеча. Його врятувала пані Бася, яка саме принесла гарячий шоколад. Фелікс подякував, почекав, поки пані Бася відійшла, і запитав:

— Тобі подобається гарячий шоколад?

— Так. Я ж замовила.

— Ну так, — Фелікс почав крутити в пальцях ложечку. — Ну, це логічно…

Намагаючись створити враження свободи, він досі шукав у голові відповідну тему, яка б відповідала розмові «ні про що».

— Як там у вас із приготуваннями до вечірки на Миколая?

— Це буде велика вечірка. Запросимо кількох зірок. Ще не знаємо кого. Хлопці хочуть Доду. Будуть феєрверки, взагалі буде супер. А ви?

— Ми? Якось іще не думали…

Знову запала тиша. Фелікс почав розмішувати напій, аби чимось зайняти руки. Він подивився у вікно і побачив з другого боку вулиці… Паулу.

— Зачекай хвилинку, — попросив він і піднявся.

Фелікс проштовхнувся між черговими клієнтами, що саме заходили до кав’ярні, і вийшов у холодний вечір. Дівчина в чорному плащі повернула за ріг огорожі. Фелікс зі злості затиснув кулаки. Вона бачила його з Анкою в кав’ярні та образилася. Він побіг за нею, але коли дістався до рогу, вона була вже за сто метрів. Бігла? Він прискорив кроки, але все одно не зменшив дистанцію. Нарешті він зупинився й опустив голову. Коли подивився знову на вулицю, Паула зникла. Він побачив автобус, над дахами лунала пожежна сирена, повільно проїхало таксі. Простір заповнював шум міста. Поруч чоловіки в жовтих касках працювали біля каналізаційного колодязя. Фелікс раптом зрозумів, що впізнав на вантажівці логотип Інституту надзвичайних досліджень. Одним із чоловіків, який схилився над колодязем, був професор Закопець. Двоє помічників опускали в колодязь каністру на мотузках, знизу хтось кричав до них. З того, що Фелікс зрозумів, той унизу хотів якомога швидше закінчити з цією справою і вибратися нагору.

Хлопець різко розвернувся й пішов. Паула зникла в повітрі, і він зовсім не знав, де її шукати. Може, вона сіла в таксі? Тож він повернувся до «Зайвих калорій», але столик був порожній. Під чашкою з недопитим шоколадом лежало десять злотих. Фелікс роззирнуся, наче розраховував на те, що Анка пожартувала з нього і зараз стоїть поруч. Але він знав, що це не так. Він порахував, скільки потрібно заплатити, доклав дві монети й вийшов із кав’ярні, тримаючи руки в кишенях і дивлячись у землю.

* * *

Пес спав у погризеному плетеному кошику. На привітання Фелікса він тільки тричі махнув хвостом, навіть не піднімаючи голови. Мама була на кухні й різала цибулю.

— Не на роботі? — здивувався Фелікс.

— Ні, — відповіла вона дивно вільним голосом. — Готую цибулевий суп за рецептом Найджелли[28]. Тієї, яка…

— Я знаю, хто це, — перебив Фелікс. — Питаю, чому ти не на роботі. Щось сталося? Перед будинком немає твого «Альфа Ромео».

— Це була службова машина, — пояснила спокійно мама. — Так у всіх корпораціях. Дають тобі подарунки, а потім відбирають, коли ти на них уже не працюєш.

— Тебе звільнили? — Фелікс витріщився на неї.

— Сама пішла, — безтурботно відповіла мама. — Досить інсинуацій. Вони знали, що я не могла цього зробити, але вирішили з мене познущатися.

— І… що?

— Не знаю. Я не чекала на реакцію. Віддала ключики від «Альфи» і… і кабінету. Навіть не уявляєш, яке це полегшення. Почуваюся так, наче скинула кайдани, — вона обійняла сина. — Я вільна.

Вона плакала. Можливо, тому, що різала цибулю.

Фелікс побачив склянку віскі й напівпорожню пляшку, яку вона заховала за хлібницею. Він підійшов до мами, забрав із рук ніж і сказав:

— Я доварю цей суп. Почуватимешся краще, як поспиш.

Він провів заплакану маму до спальні, поклав у ліжко і накрив ковдрою. Вона одразу заснула.

* * *

Уранці мама сказала, що нарешті в неї є час, аби спокійно провести сина до школи. Вони вийшли з дому. Вона почала щось шукати в сумці. За мить жінка зупинилася — побачила порожнє місце, замість червоної «Альфа Ромео», поруч із «Ленд Ровером» тата. Голосно зітхнула.

— «Альфа» службова, — перераховувала вона, — ноутбук службовий, мобільний телефон службовий, сумка службова, навіть кредитна картка. Добре, що зубні пломби не повитягали, бо стоматолог теж був службовий, — жінка розвела руками. — Я витрачу всі гроші на таксі.

— Є автобуси.

— Але я хочу доїхати до центру не ввечері, а за пів години.

— Знаєш… мені здається, що тато залишив тобі свій автомобіль. Іноді він їздить із батьком Нета.

Мама повернулася додому й за мить вийшла з ключами в руках. Вони сіли в машину.

— Зсередини вона мов трактор, — сказала мама. — Стільки важелів…

— Цей великий — для запуску, — пояснив Фелікс. — А ці менші краще не чіпати.

— Крім цього, все нормально? — мама роздивлялася панель керування.

— Гм… мабуть, так… Я ніколи не водив автівку.

Мама завела двигун і, почувши шум, скривилася.

— Це не буде приємним…

Вона повільно, увімкнувши задню передачу, виїхала на вулицю. Пультом зачинила браму і буркнула:

— Вона і їде, наче трактор.

Погано відчуваючи машину, жінка повільно рушила. Через кілька кварталів почала сильніше тиснути на газ.

— Куди ти їдеш? — запитав Фелікс.

— На фірму за документами та особистими речами. Зовсім не прискорюється, наче буксую причеп із бетонними плитами. І попрощатися з колегами. А як справи в школі?

Фелікс лише за мить зрозумів, що друге речення стосувалася машини.

— У нас конкурс між класами, — відповів він. — Крім цього… все як зазвичай.

— Зараз у мене буде більше часу. Можу допомогти тобі трохи? Кермо безнадійне, наче натягли садовий шланг на обід від велосипеда. Може, підемо всією родиною в кіно?

— Супер… — буркнув Фелікс. Він не пам’ятав, аби колись такі пропозиції реалізовувалися.

— А потім пообідаємо. Може, сходимо до того суші-бару? Педалі як у танка. Може, вони відремонтували тих роботів? Їжа була справді непогана. Досі пам’ятаю. І крісла як в автобусі. Я не можу чимось таким нормально їздити. Як називалося те, що ми замовляли? Тюльпани? Настурції?

— Макі… — Фелікс раптом став серйозним. — Мамо! Пригальмуй.

— Навіщо? — здивувалася вона. — Тут нічого немає.

Вони наблизилися до перехрестя.

— Мамо! — вигукнув Фелікс, але було пізно.

Завищали шини. Мама повернула кермо. Нічого не вдалося зробити. Передні колеса вдарилися у бордюр, і машина здригнулася. Шини забуксували в траві.

Мама подивилася на сина.

— З тобою все добре?

Він повільно похитав головою.

— Розбила машину тата, — застогнала вона. — Колеса пошкоджені. Підвіска — в ремонт.

— Усе добре, мамо, — Фелікс поклав долоню на її плече.

— Я ж в’їхала в бордюр на швидкості шістдесят кілометрів на годину.

— Цей автомобіль пристосований до такого. Тобто… не пристосований.

Мама вийшла з машини й оглянула її з усіх боків. Авто було не пошкоджене.

— Щодня їздила на такій швидкості. Не знала… — вона розвела руки. — У цьому «Ленд Ровері» поворот керма — це для машини не наказ, а прохання. Уже знаю, для кого таке обмеження швидкості.

* * *

За п’ятнадцять хвилин Фелікс попрощався з мамою і вийшов перед школою. Нет і Ніка вже чекали біля сходів.

— Привіт! — привітався з ним Нет. — Мама ганяє на «Ленд Ровері»?

— Це складно… Потім розповім.

— Як пройшло з Анкою? — запитала Ніка. — Ти вимкнув учора Net. com. ми не змогли побалакати.

— У мене немає таланту загравати з дівчатами, — Фелікс стенув плечима. — Я п’ять хвилин розповідав про Ґолема-Ґолема. Потім згадав, що дівчата люблять розмовляти ні про що. Ну, мені нічого не спадало на думку.

— Ні про що? — здивувалася Ніка. — Схоже, ти зв’язуєшся з неправильними дівчатами.

— Якби на наших картках, — Нет витягнув свою з кишені, — була позиція «Залицяння», то в тебе вона дорівнювала б нулю.

Фелікс поглянув на нього нищівним поглядом.

— Мені здалося, що я побачив Паулу…

— Я тобі вже говорив, Паула — це jpeg. Не марнуй часу.

— Не знаю, може, це була не вона. Я пішов за нею, а як повернувся, Анка вже пішла.

— Браво, старий, — Нет сумно хитав головою. — Віслюкові дали в яслах овес і чизбургери, а ти за вівцею погнався! Принаймні тепер у тебе не буде проблем з розпізнаванням, яка з сестер тебе не любить. Зараз вони обидві тебе не люблять.

— Я бачив Закопця з його людьми. Вони спускали каністру до каналізації.

— Тож чекаємо на великий вибух?

— Я про те саме подумав… Але, оскільки вони так поспішали, то винагорода за Василіска справді є.

— Мене це не цікавить, — Нет підняв руки. — Не хочу чути про жодні скарби чи винагороди. Хочу собі спокійно сидіти перед комп’ютером на м’якому місці.

— Якому місці? — запитала Ніка.

— На кріслі. Я мав на увазі крісло.

Пролунав дзвоник, тож вони побігли до школи. Виявилося, що вони марно поспішали, бо пан Четвер, з яким у них був перший урок, лише йшов по журнал в учительську. Не поспішаючи вони дійшли до класу фізики. На порозі до них приєдналася захекана Клаудія.

— Уже придумали, — радісно заявила Целіна, як тільки побачила їх. — Тільки це має бути таємниця, бо інакше нічого не вийде. Зачиніть двері.

Решта класу зібралася навколо Целіни, біля парт, поставлених підковою. Целіна поводилася наче зірка.

— У мене геніальний план, — похвалилася вона. — Сама вигадала.

— А це не суперечить одне одному? — з усмішкою сказав Нет.

Целіна окинула його поглядом, але теж усміхнулася.

— Зробимо щось набагато краще, ніж другий «Б».

— Вони приготують велику вечірку з феєрверками і зірками, — промовив Фелікс. — Учора чув.

— Немає сенсу з ними конкурувати, — пояснив Віктор. — Вони запросять гурт «The Stereo», а ми «Їх четверо». Вони витратять тисячу злотих на феєрверки, а ми півтори… Це безглуздо.

— Одним словом, ми зробимо їх головою? — запитав Фелікс.

— Так! — зраділа Целіна, почувши це. — Зробимо класний день Святого Миколая, але такий, щоб комусь іншому було добре. Саме комусь іншому. Зробимо це в дитячому будинку і купимо подарунки.

Ніка завмерла і мимоволі стиснула долоню Нета.

— Дитячий будинок?! — вигукнула Клаудія. — Я гадала, що ми запросимо якихось зірок з телебачення і для них будемо купувати подарунки.

— Чим тобі не подобається дитячий будинок? — запитав Віктор.

— Дешевші будуть подарунки, — додав Оскар. — Економія. Гадаєш, телезірка зрадіє набору олівців?

— Але сироти? — Клаудія розвела руками. — Ще від них чимось заразимося.

Ніка розвернулась і вийшла з класу. Нет подивився на неї, потім повернувся до Клаудії.

— Чому ми маємо чимось заразитися?

— Ну це ж… сироти, — Клаудія стиснула губи. — Вони можуть бути хворі. На будь-що.

 — Так само як і ти, — відповів Нет. — У тебе можуть бути глисти, а ти про це навіть не знаєш. Я б волів до тебе не наближатися.

— У мене? Глисти? Здурів?

— А хтозна. Ти он худа. Може, є, може, ні. Про всяк випадок до мене не підходь.

— Ну що ти!

— Я дмухаю на холодне, — Нет підняв руки в жесті «нічого поганого не роблю» і вийшов за Нікою.

Вона стояла під вікном, біля сходів. Він обійняв її.

— Не хочу йти до дитячого будинку, — прошепотіла вона.

— Зовсім чи? … — він вкусив язика. — Пробач…

— Я не хочу йти на цей вечір Святого Миколая…

— Здається, що всі, окрім Клаудії, підтримують ідею. Якщо вигадаємо щось краще…

— Вигадай щось краще, прошу.

— Центр для безхатьків?

— Дякую за альтернативу.

Вони не могли довше розмовляти, бо пан Четвер з’явився на сходах і помахав до них журналом.

* * *

Вітальня мала вигляд, як після атаки біологічної зброї: усе було загорнуте в білий малярський целофан. Захищені меблі відсунуті від стін, килим скручений посередині, а камін дихав під целофаном, обліплений пластиром по всьому периметру. У цьому безладі стояла мама і фарбувала стіни валиком на довгий палиці.

Фелікс оглянув поглядом хаос і запитав:

— У тебе СДУГ?

— Це посткорпоративна хвороба, — пояснила мама. — У мене зараз надлишок енергії, і не знаю, що з нею робити.

— А якщо приїдуть чергові родичі по спадок?

— Виставимо за двері! — вигукнула мама.

— СДУГ, — повторив Фелікс. — Аж дивно, що всі ляпаси, які пам’ятаю, я отримував від батька… Мої журнали «Science Fiction» за кілька років вимагають розсортування. Якщо у тебе є вільний час, то…

— У мене зараз етап фарбування, — пояснила мама. — А сортування асоціюється в мене з роботою в банку.

 — Як пройшла розмова?

Мама показала йому сім-карту з телефона.

— Вони погодилися переписати на мене номер телефону, але телефон, щоб їх узяли чорти, забрали. Я мусила чекати годину в коридорі на диск із приватними даними з ноутбука і на коробку з речами. Не дозволили мені зайти в кабінет. Навіть попрощатися ні з ким не змогла. Усі колеги дивилися на мене, як на прибульця, що хоче викрасти їхніх дітей на експерименти. Добре хоча б те, що справа не вийде за межі банку. Вони бояться за свій престиж.

— І що ти робитимеш?

— Буду займатися бабусею і домом.

* * *

Після останнього уроку в середу у класі знову розгорілася дискусія. Ідея полягала в тому, аби залучити до конкурсу батьків.

— Ми не можемо піти туди з батьками, — здушеним голосом промовила Ніка. — Там живуть діти, у яких немає батьків. Їм буде погано.

— Чого ти так переймаєшся цими сиротами? — запитала Клаудія, промовивши слово «сиротами» якомога більш зневажливим тоном. — Це їхні проблеми, ми ж нормальні.

Ніка мала такий вигляд, наче збиралася на неї кинутися.

— Батьки — це погана ідея, — промовив Фелікс. — Це буде не дуже приємно.

— Ми вже стомилися. Збираємо бали, бо хочемо поїхати на екскурсію. Якщо якісь там… сироти можуть стати нам у пригоді, то це тільки добре для нас.

— Без батьків вечірка не вийде так… добре, — підтримала її Аурелія. — Ми робимо вечірку для конкурсних балів, а не для сиріт.

— А ідея була така, щоб вона була для сиріт, — нагадав Фелікс.

— А ви зробили б вечірку в дитячому будинку, якби не конкурсне завдання? — раптом запитав Ламберт.

Фелікс не знав, що сказати, бо цього разу Ламберт мав рацію.

— Сидітимемо по обидва боки столу, — озвався Нет, — будемо витріщатися одне на одного зі злістю і чекатимемо, хто перший кине салатом.

— Чому? — запитала Клаудія.

— Бо їм буде прикро, а ми будемо почуватися дурниками.

— Мене це не обходить. Ми збираємо бали.

— Я це вигадала, — втрутилася Целіна. — Гадаю, нікому не буде добре, якщо ми прийдемо з батьками. Вийде балаган, і ми програємо.

— Точно. Так ми не виграємо. Батьки залишаться вдома, — закінчив дискусію Люціян. — Тему закрито.

— Хвилинку, — запротестувала Клаудія. — Тільки тому, що ти хлопець і старший, ти ще не можеш вирішувати за всіх. У нас рівноправ’я.

— Ок, рівноправ’я, — Люціян підвівся і почав закатувати рукава. — Тож на рівних правах переходимо до наступного етапу дискусії…

— Як це? — вона здивовано дивилася на нього. — Я ж дівчина… Чи ні?

— Звісно, — Люціян усміхнувся до неї. — Звісно, що батьків не буде. Мені просто жарко стало.

Клаудія буркнула щось незрозуміле і вийшла з класу. Аурелія підійшла до Люціяна та обійняла його за плечі.

— Красиво ти це зробив, — буркнула йому на вухо.

— Нічого подібного, — Люціян опустив рукава. — Вона мене розізлила, та й усе. Мені не п’ять років, аби зі старими ходити.

Ніка сиділа в останньому ряду, згорбившись у кріслі.

— Не переймайся так, — Нет підійшов та обійняв її за плечі. — Ми не мусимо туди йти.

— Це нічого не змінить, — промовила вона. — Я побачу своє майбутнє.

— Не говори так, — попросив Фелікс. — Тобі вдавалося приховувати дуже довго. Ще залишилося чотири роки.

— То подивіться на це, — вона кинула на стіл конверт і заховала обличчя за волоссям.

Відправником була податкова. Фелікс витягнув лист і почав читати. Найважливішою інформацією було слово «заборгованість» і сума: понад чотирнадцять тисяч злотих.

— Оскільки тато офіційно не помер, то повинен платити податки, — тихо промовила дівчина. — Я не мала поняття… Зараз прийшла вимога заплатити за всі роки і відсотки. У мене тиждень.

Фелікс підійшов до вікна.

— Якби в нас зараз був цей скарб… — він стиснув кулаки. — Якби ми його не віддали, наче останні кретини…

Задзвонив телефон. Фелікс відповів. Новини були погані.

— Бабуся Люся в лікарні, — сказав він. — Погано почувається. На щастя, мама була вдома і відразу подзвонила у «швидку».

* * *

Був уже вечір, коли вони піднялися на четвертий поверх старого будинку. Діти знайшли потрібну палату, поспіхом привіталися з батьками і стали біля ліжка бабусі. Вона не видавалася хворою. Просто лежала і розмовляла з батьками. У кімнаті було ще два ліжка, але пацієнти кудись пішли, скоріш за все, зустрічалися з родичами у вітальні.

— Ви марно турбуєтеся, дорогенькі, — усміхнулася бабуся. — Усе зі мною добре. Мене обстежать, і за кілька днів повернуся додому.

— Ходімо. Не будемо створювати натовп, — сказав тато, і спочатку він, а потім мама попрощалися з бабусею. — Побалакаємо з лікарем.

Друзі сіли на стільчики біля ліжка. Вони не знали, що сказати.

— Схоже, прийшов час розповісти тобі щось про твого діда, — бабуся відклала окуляри і втомлено подивилася на Фелікса. — Ви теж можете послухати, — швидко додала вона, коли Нет і Ніка почали підніматися. — У моєму віці краще не зберігати таємниць. Розум старої людини наче сейф, який може вже ніколи не відчинитися.

Фелікс хотів запротестувати, але не знайшов відповідних слів.

— Твій дід… — промовила бабуся і раптом почала кашляти.

Ніка подала їй склянку води, але бабуся затулилася рукою.

— Це нічого не дасть, — сказала вона, коли напад кашлю минув. — Само повинно пройти.

Бабуся важко зітхнула. Коли знову почала кашляти, Фелікс витягнув Нета в коридор. Він подивився в бік батьків, які досі розмовляли з лікарем.

— Ми повинні це зробити, — промовив він стишеним голосом. — Повинні здобути нагороду за Василіска.

— Старий, я тебе прошу, — Нет націлив у нього палець, — не бери мене на жаль. Це емоційний шантаж.

— Жодного емоційного шантажу, — обурився Фелікс. — Мова про великі гроші. Оплатимо лікування бабусі й податки Ніки.

— Це і є емоційний шантаж.

— Називай це як хочеш. Я кажу тобі, що ми повинні це зробити.

— Чому не запитаєш батьків, як із тим лікуванням? Може… є інший спосіб.

— Бо офіційно я нічого не знаю. Я відкрив листа з лікарні. Гадаю, вони не хочуть, аби я знав.

— Ти не ставив собі питання, чому бабуся сама не заплатить за своє лікування? Вона ж багата, бо до неї приїжджають різні родичі нагадати про місце в заповіті.

— Це не найліпший момент на таке питання, — зауважив Фелікс.

— Якраз найліпший.

— Гадаю, вона не хоче марнувати гроші на себе, а хоче залишити… — він притишив голос. — Залишити нам. Крім того, не думаю, що вона така багата.

 — Ти говориш про заповіт бабусі Люсі? — тато став поруч із ними. — Останнім часом ти багато говориш про гроші.

Фелікс різко повернувся:

— Ну… Мені цікаво, для чого приїжджають усі ті родичі.

— Але ж ти знаєш, для чого. Ми їдемо додому. Ані слова про заповіт при бабусі, — тато націлив на нього палець. — Пам’ятай, що гроші не вирішать проблеми, а тільки створять їх.

Фелікс кивнув і опустив голову.

Ніка не чула їхньої розмови. Вона присіла на краєчок ліжка.

— На що ви хворієте?

— Я не хворію, — бабуся погладила її по голові. — Це старість, а не хвороба. Лікар зробив обстеження і щось там знайшов. Повідомив по латині, що у мене. Але я знаю — це природний порядок речей. Від цього немає ліків.

— Не говоріть так… — Ніка взяла її за руку. — Сучасна медицина…

Вона не знала, що сказати далі. Дівчинка схилила голову, і сльози потекли по щоках.

— Не плач, — бабуся потиснула її долоню. — Я багато пережила. Була свідком багатьох добрих і поганих речей. Бачила достатньо. Перед тобою, моє сонечко, ціле життя. Ти побачиш, як виглядатиме світ за сімдесят років. Ти лише на початку. А мій шлях добігає кінця. Я бачу це, коли заплющую очі.

— Вас тут підлікують, і все буде, як раніше.

— Я не можу навіть ходити, — вона похитала головою. — Я занадто слабка. Але можу читати. Маю ще три книжки, які хотіла би прочитати. І прочитаю, якщо Бог дасть. — Вона подивилася на свої долоні. Торкнулася пальцем каблучки, яку Фелікс майже рік тому витягнув зі скрині зі скарбом. — Мені подарував її Леон, дід Фелікса, — усміхнулася вона, дивлячись на метал, що відбивав світло нічної лампи. — Освідчився мені перед Другою світовою війною. Нам тоді було по п’ятнадцять років, але освідчення було серйозним. Варто зберігати такі спогади. Якби не вони, життя старої людини небагато варте було б.

— Це страшно звучить, — прошепотіла Ніка.

— Це не страшно. Кожен вік має свої права, обов’язки та приємності. Ти зараз не хотіла б стати немовлям, правда? Ані ходити у садочок. Тобі чотирнадцять, і ти робиш те, що і всі чотирнадцятилітні. Ну, майже, — бабуся усміхнулася. — Потім зустрінеш чоловіка і покохаєш його. Народиш дітей і радітимеш, виховуючи їх. Потім з’являться онуки, а може, правнуки. Кожен вік є гарним, якщо не намагаєшся протистояти часу. Ти частина Божого плану чи плану природи, як зараз говорять. Лікарня є неприємним місцем, але така природа речей. Якби я хотіла бути знову молодою… але тоді я була б нещаслива. Страшне вічне життя і безсмертя. Так, безсмертя… це було б страшно.

Ніка мовчки дивилася на неї і стискала її долоню.

— Ти знаєш про життя більше за інших, — за мить промовила бабуся. — У тебе немає батьків.

— Звідки ви… — Ніка здивовано дивилася на стареньку.

Бабуся усміхнулася знову.

— Коли хтось прожив стільки років, то бачить речі, невидимі для інших. Ти живеш сама і сама про себе дбаєш. Ти доросліша за багатьох дорослих, — промовила вона. — Але тобі потрібні друзі. Тримайся цих хлопців. У них добрі серця.

Ніка повільно кивнула.

— Ідіть уже додому, — бабуся звільнила свою долоню. — Лікарня — неприємне місце. Не хочу, аби ви тут застрягли і хвилювалися. Скажи їм, що я хочу спати. Я б хотіла сьогодні ввечері залишитися сама.

Дівчина довго дивилася на бабусю. Потім вона заплющила очі і поцілувала її. Підвелася й вийшла в коридор.

— Бабуся хоче спати, — сказала вона, уникаючи поглядів друзів. — Вона втомилася. Ходімо вже.

* * *

Червоні вогні трамвая зникли в темній вулиці, затихло стрекотання рейок. Загорнута у плащ Ніка проходила чергову жовту пляму під рідко встановленими ліхтарями. Брукована вуличка з павутиною електричних кабелів на стінах здавалася декораціями з фільмів тридцятих років. До кутової кам’яниці з круглим еркером, у якому розташовувалася її квартира, залишилося п’ятдесят метрів. Дівчина відчула неспокій і мимоволі уповільнила кроки. Перед будинком, у світлі згаслих ліхтарів, стояла блискуча темна автівка. Крізь затемнені вікна не було видно, чи хтось сидить усередині. Чорні думки, що вирували у неї в голові, лише посилили її страхи.

Зблизька автівка виявилася темно-синім «Фольксваґеном Пасатом». Ніка пригальмувала і нарешті зупинилася перед перехрестям за п’ятнадцять метрів від машини. Якщо хтось там і сидів, то точно вже побачив її — не було сенсу ховатися. Вона стояла нерухомо, з напруженням очікуючи на якийсь рух з боку машини, готова до втечі. Але нічого не відбувалося.

Аби увійти до будинку, їй потрібно було пройти повз машину. Вона роззирнулася. Нікого не було видно. Угорі вікна миготіли рівномірним блакитним світлом трансляції матчу. На випадкових людей марно було розраховувати.

Вона зібралася. Врешті-решт не могла ж вона стояти тут до ранку. Якомога тихіше вона перейшла вулицю і підійшла до під’їзду будинку. Серце калатало, наче після забігу. Крок за кроком вона рухалася в бік чорного отвору дверей. Дівчина затиснула вуста, пройшла поруч із машиною. Жодної реакції. Вона зупинилася біля входу. Вимикач був зліва, за метр від дверей. Треба було зробити крок у темряву і намацати його на стіні. Світло ввімкнеться, якщо знову не вкрали лампочку.

Вона згадала про навушний ліхтарик, який отримала від Фелікса. Він повинен бути десь у торбі… За мить вузька смуга світла з’явилася в під’їзді з-під дверей у підвал. Ніка зробила крок і зазирнула за ріг. Нікого. Вона запалила світло й озирнулася. У машині нікого не було. За поворотом стіни також порожньо. Вона з полегшенням зітхнула і сховала ліхтарик. Намагаючись заспокоїтися, повільним кроком піднялася на четвертий поверх. Лампочка ледь світила, десь п’ятнадцять ватів, але принаймні щось видно. Дивний запах, який вона відчула від моменту, як ступила на сходи, здавався знайомим, але вона не могла його розпізнати. Коли потяглася по ключі в торбі, світло згасло. Спрацював таймер: вона надто довго зволікала внизу.

Праворуч вона помітила помаранчевий вогник. Видушила з себе крик і сперлася спиною на двері. Вогник став яскравішим і рушив до неї.

* * *

Фелікс увімкнув ноутбук. Він хотів зайнятися суперкріслом, але зрозумів, що не має на це сил. Хотів тільки почитати гарну книжку і забути про світ.

На жаль, світ не хотів забувати про нього — коли ноутбук увімкнувся, пролунав сигнал виклику з Net. com. Це вперше звідти з ним вирішив поговорити Манфред.

— Є дві новини, — озвалася програма. — Одна — погана, друга — ще гірша. З якої почати?

— Все одно… — Фелікс схилився над комп’ютером. — Найкраще з жодної.

— Я записав це для тебе з телевізора, — на екрані з’явилося віконце з фільмом. — Натиснути «play» чи?..

— Я сам, — Фелікс натиснув на кнопку зі стрілкою.

Ілона Богуцька усміхалася до нього на тлі рядів моніторів. Перед обличчям вона тримала великий мікрофон, другою рукою притискала слухавку до вуха.

— Так, це вже підтверджено, — радісно заявила вона. — На один з варшавських банків здійснено напад, його зламано за допомогою комп’ютерної програми, так званого єгиптянина, — вона приклала руку до вуха, хвилину послухала інформацію, кивнула. — Тобто трояна. Ну, це майже одне й те саме. Один із працівників банку завантажив цю програму в мережу банку. З очевидних причин я не можу назвати банк, але можу повідомити, що в його логотипі є помаранчевий трикутник і… — вона знову притиснула слухавку і закивала головою. — А, ні, не можу описати навіть логотип цього банку, що розташований на Єрусалимських Алеях, — вона знову потягнулася до вуха, але цього разу для того, аби витягнути навушник. — У нас є копія цього трояна, і наші програмісти вже працюють над нею. Як запевняє директор банку, п’ятдесятирічний високий брюнет, який їздить чорним «Мерседесом» класу S, небезпеку відвернуто. Підозрюваний працівник звільнений і більше не переступить поріг восьмиповерхового будинку з темного граніту. Згідно з офіційною інформацією, з банку не просочилися жодні цінні дані і не зникли нулі з рахунків клієнтів. Тільки якщо нічого не сталося, чому вони говорять про злам? Чи можемо ми бути впевнені, що наші заощадження в безпеці? Ілона Богуцька, новини.

Це був кінець запису.

— Що за журналістська п’явка! — вигукнув Фелікс. — Немає доказів, що це мама, а вона вже її звинуватила! Вона б із задоволенням усе розповіла і дала б нашу домашню адресу. А менш погана новина?

— Це й була менш погана, — Манфред показав зупинений кадр із репортажу. Ілона саме витягала слухавку. Під її піднятим ліктем було видно один з моніторів. — Я збільшив цей фрагмент і з кількох частин зібрав одну картинку.

Збільшена картинка заповнила весь екран ноутбука. Фелікс застогнав і впав у крісло. Він дивився на нечітку, але знайому головоломку. Саме ту, яку загадав їм скласти Похмурий Жнець.

* * *

Після повернення додому Нет застав дві несподіванки. Обидві сумні. Першою була записка від батьків, що тато повіз маму на якесь обстеження («обід підігрій у мікрохвильовці»), а другою став мейл з невідомої адреси. Нет прочитав його двічі, стиснув зуби і натиснув «Видалити». Він пішов на кухню і розігрів кіш[29] із броколі. Він не любив цієї страви, але альтернативою було приготування чогось самому, а цього він не любив ще більше.

Батьки повернулися за двадцять хвилин. Тато провів маму до спальні і зайшов у кімнату сина. Тихо зачинив двері за собою.

— Мама погано почувається, — пояснив він. — Возив її до лікаря.

— І що там?

— Нічого, але їй не можна нервувати. Зовсім не можна, — батько поклав йому руку на плече. — Мама в особливій ситуації. Це дуже важливо. Якщо отримаєш двійку з тесту, а мама запитає, що ти отримав, то відповідай, що четвірку.

Нет дивився на батька, навіть не намагаючись приховати здивування.

— Брехати заради добра? — запитав він.

— Саме так. Знаю, що не так тебе виховували, але є важливіші речі. Брат чи сестра — ось що важливо.

— Ок.

— Я беру відпустку, — додав тато. — Начальство розлютиться, бо я повинен працювати над програмою для робота тата Фелікса. Але, як я сказав, є важливіші речі. Працюватиму вдома. Це кінець терміну вагітності. Може статися так, що мамі раптом потрібно буде поїхати в лікарню. Сподіваюся, що ти розумієш це, синку.

Нет енергійно закивав.

— За пів години вечеря, — тато подивився на годинник. — Ненавиджу готувати, але саме це чекає на мене в найближчі тижні, — він скуйовдив чуприну сина і вийшов.

Нет сів у крісло. Кілька разів він уже отримував двійки з тестів, а батькам говорив щось інше, але ніколи не робив цього офіційно, за згодою батька. Зрештою, кожну оцінку йому вдавалося виправити трохи завдяки удачі, трохи завдяки збігу обставин, і справа не випливала назовні. Атестат завжди виглядав досить пристойно.

У нього було враження, що його голова важить кілограмів сто. Стільки справ на нього звалилося. З’явилася картинка у голові, наче два айсберги пливли назустріч один одному, а він маленький сидів у човнику без весел просто поміж ними. Потім надійшло видіння, наче він перебігає автостраду в годину пік. Чергові, такі ж прикрі картинки могли приходити доволі довго, а передусім уві сні. Нет розумів, що ситуація серйозна. Двійка з тесту — це дрібниця.

* * *

Лампочка на сходах знову загорілася. Капітан Сосиска тримав палець на вимикачі. Затягнувся, і кінчик його цигарки засяяв помаранчевим. Носом він випустив дві блакитні хмарки. Сірий плащ закривав товсте тіло.

— Відчиняй, бо зараз знову згасне, — промовив він із цигаркою в роті.

— Що ви тут робите? — запитала з відчуттям одночасно злості, полегшення та страху Ніка.

— Чекаю твого батька.

— Він… пізно повернеться. Я скажу йому, що ви заходили.

— Він не реагує на виклики з поліції. Мушу з ним поговорити.

— Немає про що говорити! — Ніка була перелякана. — Ви розмовляли з паном Полонієм. Цього вистачить.

Поліціянт повільно похитав головою і втупився в дівчину пронизливим поглядом. Вона озирнулася, боячись, що зараз вийдуть сусіди і скажуть, що не бачили її батька вже кілька років.

Унизу знову клацнув таймер, і сходи потонули в темряві. Вогник цигарки освітлював обличчя поліцейського.

— Закінчимо розмову у квартирі? Чи ти хочеш, аби сусіди її почули?

— Добре, — в голосі Ніки чулася покірність.

Сосиска клацнув вимикачем. Ніка відчинила двері і перша зайшла у квартиру. Увімкнула світло й кинула торбу на підлогу. Поліціянт роззирнувся по темному приміщенню. Найбільшим елементом меблів була велика стара шафа. Під другою стіною стояла канапа. Роль кухні виконував ряд шафок і мийка при стіні ліворуч. У кутку кімнати три сходинки вели до еркера, у якому розташовувалася напівкімната. Вона була досить великою, аби вмістити маленький столик, дерев’яний стілець, вузьку шафу і кілька вузьких стелажів із книгами. В усьому приміщенні було якось використано кожен фрагмент підлоги чи стін. Полички, шафки, картинки й вішаки були всюди. При цьому панував ідеальний порядок.

Ніка спостерігала за поліціянтом, спершись на стіл. Але той не звертав на неї уваги. Він обійшов кімнату, зазирнув у шафу, потім у холодильник і до сміттєвого кошика. Коли зайшов до ванної і почав переглядати вміст кошика для брудної білизни, Ніка не витримала.

— Це що, обшук? — зі злістю запитала вона.

— Якщо треба — дістану ордер, — Сосиска не переймався її питанням і продовжував огляд. — Так само як і прокурорський виклик для твого батька, якщо він сам не прийде.

Ніка стиснула губи.

— Твій батько відпустив бороду? — несподівано запитав він.

— Що? Ні, не відпустив, — відповіла Ніка і в той самий момент зрозуміла, що бовкнула. На полиці під дзеркалом у ванній не було бритви. І в склянці стояла одна зубна щітка, і була тільки жіноча косметика. Вона видушила з себе тільки одне, що спало на думку: — Він в Ірландії.

— В Ірландії… — поліціянт кивнув головою. — В Ірландії…

Він повернувся до зали, викинув у мийку недопалок, після чого витягнув з кишені металеву коробочку. Відкрив її, дістав машинку для цигарок, цигарковий папір та тютюн. Неквапливим рухом вклав папір у машинку, насипав тютюн і пересунув верхню частину приладу. Всунув цигарку до рота і запалив. Затягнувся так, що зашкварчало. Ніка мовчки дивилася на нього.

— Ви шукаєте скарби, — наче неохоче промовив він, розглядаючи картинки, що висіли на стінах. — Аби їх продати.

— Скарб ми відвезли до музею… — тихо промовила вона.

— Хто знає, чи весь. Радше не весь. Немає настільки чесних людей, які б віддали все, — він повернувся до неї та подивився в очі. — Може, ви знайшли більше скарбів і заховали їх, аби скористатися, коли все заспокоїться. Може, навіть плануєте нову вилазку.

Ніка похитала головою. Нічого більше вона не могла зробити.

— Я помиляюся? — запитав поліціянт.

— Це неправда…

— Ти хочеш потрапити в дитячий будинок?

Ніка витріщила очі і стиснула пальцями край столу.

— Твій батько має великий податковий борг, — безбарвним тоном промовив він. — Бачу, вам непереливки. Ви не сплатите борг вчасно, тож судовий пристав забере помешкання, і ти опинишся в дитячому будинку, — він зробив драматичну паузу. — Або ти чи твій батько поясните мені кілька речей. Тоді я міг би затримати виконання судового рішення.

Старий годинник на стіні нервово цокав. Відміряв секунди.

— Що я маю зробити? — запитала Ніка.

— Ну, твій батько має час до середи, аби повернутися з… Ірландії і з’явитись у моєму кабінеті.

Він подав Ніці візитівку, викинув до половини спалену цигарку в раковину і вийшов. За мить знизу долинув звук двигуна. І в ту ж хвилину за вікнами пролунав крик радості десятків горлянок. Схоже, поляки забили гол.

Ніка довгий час бездумно дивилася на зачинені двері. Потім упала на коліна і затулила обличчя долонями.

* * *

— Нещастя ходять стадами, — підсумував Нет після розповіді Ніки.

На довгій перерві вони сиділи у штаб-квартирі.

— Не все так погано, — вирішив Фелікс. — Якби він знав про батька, то не говорив би прийти йому в середу.

— Що ти зробила з тілом? — запитав Нет. — Закопала на подвір’ї?

— Дякую, — Ніка кинула на нього нищівний погляд. — Яке в тебе співчуття…

— Немає жодного доказу, — Фелікс продовжив розмірковувати. — Якщо сплатиш податок, він нічого не зможе зробити.

— Непогана ідея, — Ніка опустила голову. — Я вже сама не знаю. Може, треба розповісти вашим батькам?

— Не треба. Повідомлення Женця було справжнім.

— Те, що з головоломки? — запитав Нет.

— Так. Двічі. Ми запустили його програму з головоломкою на моєму ноутбуці. По домашньому інтернету вона перескочила на мамин комп. Наступного дня мама під’єднала ноутбук до мережі банку, і програма перескочила туди. Ішлося справді про злам банку. Антивірусні програми не зреагували, бо ця програма була написана на замовлення.

— Це був троян! — вигукнув Нет. — Коли він дістався до банківської мережі, вимкнув захист і сприяв атаці ззовні.

— Це сталося, базу даних вкрали, а дирекція стверджує, що це вина моєї мами. Її змусили звільнитися. Вчора була телевізійна програма…

— Та ти що? — Нет похитав головою. — От трясця! Йшлося взагалі не про вирішення головоломки. Це було прикриття. У той час, коли ми пересували літерки, програма встановилася на ноутбуці мами. Так само, як і з моїм шпигуном.

— Самоздійснюване пророцтво, — зауважила Ніка.

— Нічого вже з цим не зробимо, — сказав Фелікс, — але точно не можемо розповісти батькам. Ну, ти б міг…

— Не міг би, — похитав головою Нет. — Лікар сказав мамі, що у неї складна вагітність. Їй не можна нервувати. Це абсолютний пріоритет.

— Треба дістати гроші, — Фелікс справді був розгубленим.

— Не знаю, чи відмовляти вас від цього шаленого рішення, чи навпаки… — Нет витягнув з кишені рюкзака вчетверо складений папірець. — Це роздруківка мейла, який учора ввечері прийшов. Я його видалив, але потім вирішив, що краще показати вам.

Фелікс прочитав чотири слова: «Останнє завдання: знайти Василіска».

— Ти можеш з’ясувати, звідки це надіслано? — запитав Фелікс.

— З околиць Старого міста. Наче він сам хотів нам вказати на цей будинок.

— А ти зможеш з’ясувати, куди переслали базу даних з банку?

— У мене немає того трояна. Б’юся об заклад, що з твого ноутбука він уже видалився. А навіть якщо й ні, то адреса, на яку програма відправила базу даних, закодована. А навіть якщо й ні, то за цією адресою вже щось зовсім інше. А навіть якщо й ні…

— Рішення одне, — заявила Ніка. — Ми мусимо знайти Василіска, а за гроші з винагороди оплатимо лікування бабусі та мій податок.

— Гей, гей, гей! — Нет підвищив голос. — Спокійно! Ти ж це не серйозно?

— Якщо ти боїшся, ми це зробимо з Феліксом, — твердо промовила Ніка. — Без тебе.

— Ти реально хочеш спуститися у підземелля, знайти Василіска і отримати винагороду? Ви точно серйозно хочете це зробити?

— Так, — спокійно відповів Фелікс.

— Ви ненормальні… Поліція боїться туди спускатися, а ви просто рветеся?

Обоє кивнули. Нет похитав головою.

— Можливо, завтра буде кінець світу, але це не звільняє тебе від чищення зубів, — сказав Фелікс. — Є одна гарна новина. Тато обіцяв дістати в Інституті кілька дрібничок, ґаджетів для дитбудинку. Мені вистачило розказати йому. Діти зрадіють.

Друзі глибше вмостилися в кріслах і слухали дріботіння дощу по даху.

— Блін, мене турбує брато-сестра, — раптом озвався Нет. — Ніби знаю, що будинок перетвориться на пелюшково-крикливий, але вже хочу, аби все було позаду, аби вже було чути ті кіндер-звуки з-за стіни… Мені вже плювати на цю шкільну поїздку. Плювати на все. Турбуюся тільки за маму і брато-сестру.

* * *

Після школи вони провідали бабусю Люсю в лікарні.

— Зробили мені обстеження, — поскаржилася бабуся. — Хотіла почитати, а тут кожні п’ятнадцять хвилин на возик і до чергової лабораторії. Вони такі допитливі, що розріжуть мене навпіл, аби побачити, що всередині.

— Бабусю, ти хотіла розказати про дідуся, — нагадав Фелікс.

— А, так, — бабуся зняла окуляри і поклала їх на столик. — Леон… Ти не знав його. Він помер за пів року до твого народження. Шкода, так на тебе чекав. Дід Леон був незвичайною людиною. Так часто говорять про померлих, але у його випадку слово «незвичайний» — це не перебільшення. Дід хотів, аби я розповіла тобі цю історію. Її нелегко розповідати. Тому стільки часу тягнула.

Бабуся раптом замовкла і подивилася на двері. У них стояла товста жінка років шістдесяти з гігантським начосом на голові. Була у світло-коричневому светрі, а в руках тримала велику сумку зі шкірозамінника. Вона роззирнулася по палаті, нарешті подивилася на бабусю. Рішуче переступила поріг.

— Вітаю, дорогенька! — вона схилилася та поцілувала бабусю в обидві щоки. — Посипалася, так? Важко, так? Важко…

— Ґертруда? — здивувалася бабуся.

Друзі відступили під вікно.

— О Боже… — тітка важко опустилася на стілець біля ліжка і театрально зітхнула. — Я тобі говорила… Та що казати… Так я і сказала. Що й казати… Справді, бо це ні до чого. Ех… Боженьки… Важко.

— Щось сталося? — спитала занепокоєно бабуся.

— Нічого. Ніби нічого, але знаєш, як це. Ех… Боженьки… Ех… Що й казати. Важко, важко… Насправді.

— Точно нічого не сталося?

— Нічого. День як день, але знаєш. Важко… — тітка засовалася на стільці і розтягнула комір светра. — Ну, нелегко. Та ти й сама все знаєш. Ех… тут у мене болить, там болить. Не так, аби дуже, але знаєш… Ех… Ну й та Галинка.

— А що Галинка? — знову занепокоїлася бабуся.

— Ну, Галинка як Галинка, — тітка витерла хусточкою піт. — По-старому, ти сама знаєш, важко. Ех… Посудомийка барахлить, знаєш. Нова, а барахлить. Хоча я не питала про те, чи барахлить. Але впевнена, що барахлить. Як усе. Та що там посудомийка. Останній разу їхала у трамваї, і тут таке! Раптом заходить контролер! Ну й питає, чи є квиток.

— Не мала квитка?

— Та мала. Але перенервувала бідненька, ну ех… Що й казати… Життя… Ех… Або тиждень тому. Мав бути дощ, а вона вирішувала, взяти парасолю чи ні. Ну й захопив її дощ. Ех…

— Намокла? Застудилася?

— Та ні. Вона все ж узяла парасолю. Так важко… ще б трохи — і не взяла б. Ех… Що й казати. Гаразд, я піду, чого тут сидіти. Ще додому треба повернутися. Ну й вечір. А потім спати. Важко… Завтра прийду, Люсько. Побалакаємо знову. Тобі погано, так?

— Чудово почуваюся, — трохи нетерпляче відповіла бабуся. — Не маю уявлення, чому мене тут тримають.

— Е, пощастило… — тітка махнула рукою і піднялася. — Я закінчу з тим усім, — вона нарешті вийшла в коридор.

Друзі були під враженням.

— Вона вміщується в крісло? — стишено запитав Нет. — Ви колись дивились індійські психологічні драми?

— Ні, — відповів Фелікс.

— Ну й не потрібно, ви її зараз наживо подивилися.

* * *

До дому Фелікса вони дісталися пополудні.

— Відвідаємо один магазинчик, — сказав Фелікс, — але спочатку потрібно обчистити скарбничку.

— Ту титанову, яку не можна обчистити? — запитав Нет.

— Так, ту. Мушу знайти спосіб обчистити скарбничку, яку не можна обчистити. Це перша проблема. Друга — це зробити так, аби гроші вціліли. Тож ацетиленовий пальник відпадає.

Після обов’язкового привітання з собакою вони спустились у підвал. Фелікс витягнув блискучу металеву скарбничку з шухляди і зрозумів, що шкода її розбивати, бо вона коштує більше, ніж гроші в ній.

Але не можна в магазині заплатити свинею.

Фелікс поставив її на робочий стіл, замахнувся і щосили вдарив у спинку молотком. Пролунав металевий «пінг», і свинка з великою швидкістю вискочила з-під молотка, пролетіла через весь підвал, відбилася від протилежної стіни, видаючи звук «понг», зрикошетила від поручнів сходів з гучним «панг», збила банку з горіхами і влетіла в несправні механізми Ґолема-Ґолема.

Діти повільно випросталися, опустили руки, якими закривали голову. Фелікс приніс свинку і роздивився з усіх боків. На спинці була заглибинка розміром із черевце мурашки.

— Схоже, молоток не підходить, — підсумував він.

Він поклав свинку в лещата і міцно закріпив. Увіткнув у розетку кабель від болгарки, надів захисну маску і завів двигун. Сніп іскор злетів до стелі. Діти закрили вуха від виску. Десь за хвилину Фелікс здався, відклав інструмент і критично оглянув поверхню металу. Він був пошкрябаний, факт, але не розрізаний.

— Зараз шкодуєш, що купив броньовану свиню? — запитав Нет.

— Якби вона не була така міцна, я б її давно обчистив і грошей взагалі б не було.

Фелікс роззирнувся по кімнаті, і його погляд упав на велике сталеве зубило. Він узяв його і зважив у руці.

— Я вийду, — Нет зробив крок на втечу, але Ніка його зупинила за рукав.

Фелікс вклав гостре зубило в щілину на спині свинки і вдарив молотком. Цього разу пішло легше. Із сумним скреготом зубило зайшло глибше, розширюючи отвір. Після кількох ударів Фелікс зрозумів, що все вийшло. Пінцетом він витягнув банкноти. Потім потрусив свинку, доки не вилетіли всі монети. Ніка швидко перерахувала. Додала трохи своїх заощаджень. Нет теж поклав, що мав. Вийшло десь п’ятсот двадцять чотири злотих і двадцять сім грошів.

— Вистачить, — кинув Фелікс. — Ходімо.

* * *

Вузькими сходинками вони спустилися на цокольний поверх. Задзвенів дзвоник на вхідних дверях. Ззовні магазинчик мав маленьку вітрину і видавався комірчинкою, проте всередині виглядав як чимала печера. Згромаджені предмети затуляли стіни. Вішаки з військовим одягом, шкіряними плащами, і навіть протихімічними комбінезонами стояли біля стелажів з металевими валізками та обладнанням. Канати, старі двигуни, захисні окуляри, весла, кілька моніторів старих моделей і багато не пов’язаних між собою предметів утворювали незвичну суміш. Закутки магазину тонули в темряві при слабкому освітленні.

— Тут краще, ніж у тебе в підвалі, — зауважила Ніка.

Стеля була настільки низькою, що Нет, піднявшись на пальцях, зміг до неї дістати рукою. У кутку, схилившись над годинниковим механізмом, сидів маленький товстий чоловік, одягнений як продавець зі старих фільмів. Широкі вельветові штани на підтяжках сягали йому до половини черева. Занадто велика полотняна льняна сорочка була засунута в штани. Стара бляшана лампа відкидала його карикатурну тінь на заклеєну різними наклейками металеву шафу.

— Момент! — закричав скрипучим голосом продавець. — Не можу це залишити.

Вони стояли перед столом, розглядаючи лисину, оточену вінком сивого волосся. Занурені в латунний корпус пухкенькі пальці натягували пружину, одночасно закручуючи гвинт і встановлюючи якісь засувки й шестерні. Нарешті щось зіскочило з металевим клацанням. Продавець зітхнув, підняв голову і подивився на дітей сірими очима з-за товстого скла. З горбатим носом і своїм зростом він нагадував голеного гнома.

— А, Феліксе! — зрадів старий. Він підвівся і потиснув долоню хлопця, ледь дістаючи до його плеча.

— Це мої друзі, Нет і Ніка. А це сержант Паприка, власник цього немагазину. Незамінна людина.

Вони привіталися.

— Ти сказав «немагазину»? — запитав Нет.

— Так, — підтвердив старий. — У мене тут речі для продажу, для обміну, для віддання в добрі руки, навіть такі, що як їх візьмеш, я ще й доплачу.

Нет повільно кивав головою, наче все розумів, але його вираз обличчя говорив про інше.

— Як іде бізнес? — запитав Фелікс.

— Зараз сімнадцята, — сержант потер підборіддя. — Відчинився об одинадцятій, тобто шість годин тому. Якщо порахувати… Сьогодні мав трьох клієнтів. Враховуючи вас.

— Тобто ми перші? — здивувався Нет. — Це окупається?

— Буває, що весь тиждень ніхто не заглядає, — зізнався продавець. — Але трапляється, що один клієнт залишає мені стільки грошей, що я борюся зі спокусою еміграції на Мадаґаскар. Чого вам потрібно?

— Нам потрібно три… тобто дві кисневі маски з запасними балонами, — Фелікс витягнув з кишені папірець. — Три… тобто дві каски з ліхтариками.

— Можеш припинити помилятися? — попросив Нет.

— Дай список, — сержант витягнув руку до Фелікса. — Відмічу собі. Люблю відмічати. Гм… касок немає, але є військові шоломи. Вони міцніші. Детектор метану, детектор сірководню… Є універсальні, кращі, менші. Що тут далі?

* * *

Нав’ючені повними рюкзаками, вони йшли в напрямку зупинки. Їх випередив старий джип «Черокі» з логотипом ІНД на дверях. Він проїхав ще метрів сто і зупинився на протилежному боці вулиці. Друзі з зацікавленням зупинилися теж. Це точно був не джип професора Закопця. З нього вийшло двоє чоловіків у комбінезонах з написом «нано». Один з них відкрив багажник і витягнув зігнутий на кінці сталевий стрижень. За заднім бампером джипа був круглий каналізаційний люк. Чоловік засунув в отвір люка стрижень і насилу відтягнув чавунну кришку. У той час другий чоловік відкрив валізку з роєм і несесер з дистанційним управлінням.

— Змарнують рій, — зітхнув Фелікс. — Програма для управління не впорається в таких умовах. Пам’ятаєте, як вони кружляли на базі в Міло?

— Рій почав краще працювати після того, як у нього інсталювався Манфред, — згадав Нет.

Мініроботи водоспадом зі скрині падали просто у відчинений люк.

— Знаєте, що я думаю? — озвався Нет. — Ми є свідками спуску під землю двох пошукових команд, тобто по всьому місту їх десь із двадцять. У нас немає шансу знайти Василіска раніше за них.

Фелікс над чимось замислився. Раптом він потягнувся до паска Нетового рюкзака з телефоном, притягуючи і самого Нета.

— Манфреде, ти тут? — запитав він

— Тут. Бачу рій. Спогади повертаються…

— Скільки тобі потрібно мініроботів, аби скопіюватися на них?

— Вистачить половини того, що мав тоді, але це на межі можливого.

— Чи ти можеш.

— Нете, поверни рюкзак з ноутбуком у їхній бік. Ти глушиш сигнал своїм скелетом.

— Як забажаєш, — Нет повернувся спиною до рою. — Сподіваюся, ви знаєте, що робите.

Мініроботи за хвилину зникли в каналізації. Науковці закрили люк, сіли в машину, але невідьчому не від’їжджали.

— Вдалося? — запитав Нет.

— Зараз побачимо, — відповів з телефона Манфред. — Може, відійдемо за ріг.

Вони звернули за перший поворот. Пройшли двадцять метрів, коли з каналізаційного люка вгору вирвався чорний фонтан із тихим гудінням. Рій склався в повітрі у двометровий смайл і промовив голосом Манфреда:

— Наче вдалося.

— Ми обікрали Інститут надзвичайних досліджень, — промовила Ніка.

— Ні. Мініроботи мали обшукати стільки каналів під центром, скільки вдасться, — промовив Манфредз рою, а усмішка ворушила своїми двометровими губами. — Політ на поверхню не передбачався. Планувалося, що вони будуть працювати, доки не сядуть акумулятори, а потім залишаться в каналізації. У них усього двадцять хвилин існування.

— Чому? — здивувала Ніка. — Таке марнотратство. Вони могли б вилетіти звідти і якось перезарядитися.

— Написання відповідної субпрограми тривало б два тижні. Це не ШІ, — додав він. — Там кожний рядок коду повинна писати людина. А людина дуже повільна.

— Тож вони вирішили пожертвувати тим, що вже списали в архів, — пояснив Фелікс. — З допомогою Манфреда ми перешукаємо значно більшу територію і не втратимо мініроботів. Після всього віддамо їх.

Лише зараз вони побачили на другому боці вулиці закутану в плащ жінку, яка з роззявленим ротом витріщалася на смайлик у повітрі.

— Манфреде? — тихо покликав Нет. — Ти не міг би якось приховатися?

— Упс… — Манфред шугнув угору і зник у вечірньому небі.

— Грудень, — додав голосно Нет так, аби його почула жінка, — а комарі наче буйволи!

* * *

Коли в п’ятницю пополудні вони прийшли у лікарню, то застали там тітку «індійську психологічну драму». Вона сиділа в рожевому светрі з блискучою аплікацією біля ліжка бабусі і бубнила про своє нещасливе щодення. Друзі зупинилися перед дверима.

— Ну й кажу тобі, Люсько: іду по Маршалковський, а тут раптом, розумієш, великий голуб пікірує на мене, наче бомбардувальник. Скільки здоров’я мені це коштувало!

— Вдарив тебе? — трохи знуджено запитала бабуся.

— Та ні, звернув. Але ж міг і не звернути! Що й казати… Якесь дитя кинуло йому шматок булки. Ну, хтось міг нормально померти. Такими дітьми треба займатися. До дитячої колонії посадити і вчити. Так потрібно робити. Ех, Боже, Боже… Важко, але говорю тобі, Люсько. Життя немає. Просто трагедія. Що й казати… А як ти почуваєшся?

— Чудово, — відповіла бабуся. — Сподіваюся, сьогодні випишуть. Світ занадто прекрасний, аби витрачати час на безпричинне лежання.

— Ну так, бо ти нічого не знаєш, — «індійська психологічна драма» витерла чоло хусточкою. — Я тобі говорю, Люсько. Що й казати… Щастя, що ти нічого не знаєш.

Жінка на сусідньому ліжку мусила слухати ці розмови вже довгий час, бо так стискала в пальцях газету з кросвордами, що аж зім’яла папір. Вона відчайдушно розгадувала головоломку і намагалася не дивитися в їхній бік.

— А що я маю знати? — нарешті запитала бабуся.

— Зіткнення сталося вчора на моєму перехресті! — вигукнула тітка. — Під моїми вікнами! Вищання, гуркіт, поліція, пожежна, швидка! Люди бігають, затори. Що й казати…

— Скільки машин зіткнулося? Про це нічого не писали в газетах.

— Ну дві, але й третя майже, — додала тітка, нахилившись до бабусі, наче це була якась таємниця. — Точно були напідпитку. Говорю тобі. Зараз усі п’ють. Ех… Жах. Аж страшно переходити вулицю. Когось могло поранити.

— Тож ніхто не загинув?

— Але ж міг!

Жінка на сусідньому ліжку пробила олівцем кілька газетних сторінок. Друзі помітили двох великих мух, що кружляли над тіткою.

— Дедалі більше аварій, — тітка підняла очі до неба, тобто стелі. Хвилину дивилася на мух, після чого продовжила: — Поліція не хотіла приїжджати. Чи вони марнуватимуть час через розбитий вказівник повороту?

— Розбитий вказівник повороту? — здивувалася бабуся. — А пожежні?

— Майже приїхали. Небезпечна ситуація, тож мусили приїхати. Швидка теж приїхала.

— Але ж нічого не сталося?

— Та ні, але це може проявитися через роки. Отут, отут, — «індійська психологічна драма» повернулася боком і змусила бабусю торкнутися її ребер. — Тут, бачиш. Тут, тут. Відчуваєш?

— Нічого не відчуваю, Ґертрудо.

— Як це не відчуваєш? Ну мацай, яка ґуля там. Це тоді, як мене притиснули двері ліфта у Здзіха. Пам’ятаєш?

— Не дуже. Навіть Здзіха не пам’ятаю.

— Ну в сімдесят першому році. Не пам’ятаєш? На Бродні. Я розповідала тобі.

— Не пам’ятаю. Рентген робила?

— Робила, але не допомогло. Схоже, рентген зіпсований. Як і все. Здоров’я хочуть мені зіпсувати. Ех, що й казати… Не відчуваєш гулю?

— Ні! — повторила черговий раз бабуся. — Ти занадто товста, і нічого я не відчуваю.

— Занадто товста! — фиркнула тітка. — Це теж із того випадку. Стрес лікувала пташиним молочком, — вона махнула рукою. — Неважливо, ех… замучають вони тебе тут. Підпишешся під листом до Крисі? Це та, яка живе в Стокгольмі. Пам’ятаєш?

Жінка з сусіднього ліжка зім’яла в руках газету, кинула її в куток і розлючено вийшла з палати.

— Не пам’ятаю, — відповіла бабуся. — Ні, точно ні.

— Ну, але це мило буде, як підпишешся, — тітка витягнула з торби конверт, а з нього лист.

— Зараз, де мої окуляри? Ти це надрукувала?

— Так підпиши, без окулярів, — тітка махнула рукою. — Мова про символи, про пам’ять.

— Страшенно дратує, — заявив Нет. — Це смішно тільки перші дві хвилини.

— Принаймні вона не намагається потрапити в заповіт, — зауважила Ніка.

— Схоже, я знову не дізнаюся історії діда Леона, — буркнув Фелікс. — Для цієї розповіді потрібен відповідний настрій.

У цей момент у палаті закружляли товсті чорні мухи. Вони кинулися на тітку, вирвали з її рук листа і розірвали на шматки. Друзі дивилися на це в повному ошелешені. Клаптики паперу літали в повітрі, мов сніг. Мухи знову кинулися на тітку. Та зірвалася з крісла і почала відганяти мух. Нарешті схопила торбу, з якої випали окуляри, і з криком вибігла в коридор.

— Загубила окуляри, — зауважила Ніка. Підняла їх з підлоги.

— Це мої, — зауважила бабуся. — Де вони були?

Друзі здивовано перезирнулися. Фелікс нахилився і підняв шматок паперу з фрагментом напису «аповіт». Усе стало зрозумілим.

— Як це підло! — обурилася Ніка. — Бабуся лежить хвора в лікарні, а всі ці люди думають тільки про її гроші!

Вона мала вигляд, наче хотіла побігти за «індійською психологічною драмою» і вичистити її рожевим светром підлогу.

Мухи нечіткою хмарою зависли над ліжком бабусі.

— Ви вимкнули телефони, — зауважив Манфред. — Я не міг вас попередити. Бачив, як тітка виходила від нотаріуса. Тож здогадався.

— У лікарні треба вимикати телефони, — нагадав Нет. — Але як?..

— Не можу розмовляти. Замало елементів. Рівень інтелекту шимпанзе. Полетів до решти.

Хмара вилетіла у двері.

— Господи, ви розмовляєте з мухами, — застогнала бабуся. — Щось мені погано…

— Це такий… новий винахід, бабусю, — пояснив Фелікс, збираючи з підлоги шматки паперу. — Справді мають вигляд мух і справді розмовляють.

²⁸ Найджелла Лоусон — британська авторка кулінарних книг і ведуча кулінарного телешоу. (Прим. ред.)

²⁹ Кіш — пиріг, який має вигляд основи-«блюдця» з тіста, у яку залито яєчно-вершкову масу з начинкою.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Автобус виплюнув їх на темному повороті серед дерев. Тут була зупинка, і то не просто так. Чорний контур на тлі синього неба можна було б сприйняти за подзьобану часом скелю, якби не кілька жовтих прямокутників вікон. Пагорб, самотній будинок із загостреними дахами і холодний вітер. Звук двигуна автобуса поволі затихав, а друзям здавалося, що разом з ним щезає їхня надія.

— Для повного жаху не вистачає тільки повного місяця, — прошепотів Нет.

Фелікс поплескав його по плечу і вказав на небо. Нет тихо застогнав. Повний місяць виходив з-за хмар.

Тишу перервало шурхотіння таблеток, які Клаудія висипала собі на долоню. Дві проковтнула.

— Вітаміни, — пояснила вона. — Про всяк випадок.

— Можемо відступитися, — втрутилася Целіна. — Зараз, як думаю про це…

— Приєднуюся до тебе, — Нет ковтнув слину, — але автобус повернеться за годину.

Хотіли вони цього чи ні, але рушили в бік дитячого будинку. Мимоволі збилися в тісну групку. Вони піднімалися над верхівками низьких дерев. З трьох боків було місто. Тисячі вікон миготіли удалині. Згори було навіть чути слабкий шум автівок. За кілька років місто дістанеться і сюди. За кілька років… Зараз тут була поросла рідким лісом дика пустка, анклав темного неспокою у знаному світі.

Сталева хвіртка в кованій огорожі з прутів не сприяла гарному настрою. Скоріше наводила на думку про вхід на кладовище. Не було охочого натиснути на ручку.

У вікні на другому поверсі з’явився чорний силует, але зник до того, як вони змогли його роздивитися.

— Господи… — Оскар здригнувся. Він би побіг униз, якби не боявся залишитися на самоті. Хоча, правду кажучи, якби це зробив, більша частина класу вчинила б так само.

Насправді тим, що штовхнуло Фелікса натиснути на ручку, був холод. Температура впала вже нижче від нуля. Пекельний вереск незмащених завіс пролунав, наче постріл. У всіх вікнах з’явилися голови.

— Вони, мабуть, голодні, — дуже серйозно промовив Нет.

Клаудія, яка стола поруч, мала такий вигляд, наче хотіла його вдарити.

— Припиніть, — попросила Ніка придушеним голосом. — Поводьтеся нормально.

— Я нормально боюся, — пояснив Нет.

— А я нормально шкодую, що вигадала це, — додала Целіна.

Повільним кроком вони наближалися до будинку. Раптом збоку пролунав гавкіт. У темряві заблищали жовті очі. Діти вже готові були в паніці тікати. Ланцюг клацнув — пес був прив’язаний.

У слабкому світлі, що лилося з вікон, було помітне сплутане хутро тварини.

— Думаю, це якась дика помісь німецької вівчарки… — Віктор ковтнув слину.

— З крокодилом, — закінчив Нет.

— Я шкодую, що це вигадала, — повторила Целіна.

Відчинилися двері. У них стояла висока жінка в спідниці майже до землі. Її темна фігура виділялася на світлому тлі. За нею визирали три менші голівки. Пес загарчав.

— Могло бути й гірше, — буркнув Нет. — Міг іти дощ, — потім додав голосніше: — Доброго дня… вечора.

— Ми з приводу дня Святого Миколая, — озвався Люціян.

— Ми чекали на вас, — фігура відступила, відриваючи вхід.

Невпевнено вони зайшли в пофарбований у зелене хол. Він був високий, на два поверхи, і досить просторий. Праворуч розташовувалися сходи. Зі стелі звисала кришталева люстра, яка пам’ятала кращі часи. Над сходами висіли картини. Жінка, яка відчинила двері, мала років шістдесят. Темно-синя довга спідниця надавала їй вигляду довоєнної гувернантки. На гострому носі сиділи прямокутні окуляри, з-за яких дивилися холодні сірі очі. Біля жінки стояли дівчинка і двоє хлопців. Уся трійка вдягнена була в коричневу уніформу.

— Йося, Анджей перший і Анджей другий візьмуть у вас верхній одяг, — промовила офіційним тоном жінка.

На цих словах трійка дітей кинулася до прибулих. Коли вони сховали куртки разом з рюкзаками, повними подарунків, у стінній шафі, то побігли широким коридором до зали в задній частині будинку.

Ніка підняла погляд, а за нею і решта класу. Схиляючись над поруччям сходів, за ними спостерігала п’ятирічна дитина.

— Іди в кімнату, замкни двері і не виходь, — промовила жінка.

У відповідь вони почули тупотіння маленьких ніг і клацання дверей.

— Вони хворі на щось заразне? — запитала Клаудія.

— Я ввела правило, що в забаві беруть участь тільки ті, кому понад шість років, — відповіла жінка холодним голосом і повільно переплела пальці. — Мене звуть Елеонора Хрубещак, і я керую цим домом. Перебуваючи тут, ви маєте дотримуватися Правил. І перше правило: не ставити дивних питань.

— Яких дивних? — запитав Люціян.

Погляд пані Елеонори Хрубещак свідчив про те, що і це було дивне питання.

Вони роззиралися по стінах, але було там небагато на що дивитися. Ніка втупилася в килим і хотіла бути щонайменше за кілька кілометрів звідси. Нет помітив це і взяв її за руку.

— Правило номер два, — гаркнула пані Елеонора. — Хлопці не торкаються дівчат і vice versa[30]. Тільки на привітання, прощання чи підчас поздоровлень.

— А під час надання першої допомоги? — запитав Нет.

Це теж було «дивне» питання. Ніка делікатно вивільнила долоню, а господиня нагородила її смиканням кутиків губ, що, схоже, було фрагментом усмішки, після чого додала:

— Зараз ми підемо до їдальні, де ви побачите решту підопічних.

Вона рушила коридором, яким раніше побігли пронумеровані Анджеї. Абсолютна тиша в залі була підозрілою. Їдальня виявилася просторим приміщенням, пофарбованим у блакитне. Тут теж не було прикрас, окрім великого підлогового годинника і дошки з написаними Правилами. Велике вікно без штор навпроти дверей виходило в ніч, але могло бути й непрозорим. Уздовж інших стін стояли довгі столи, по обидва боки яких сиділи «підопічні». Хлопці — ліворуч, дівчата — праворуч. Усі були вдягнені в однакові коричневі светри і, здавалося, затамували подих. Вони спостерігали за гостями.

— При… віт, — видушив Нет.

Ніхто не відповів.

— Прошу представитися, — промовила пані Елеонора.

Підопічні піднялись і вийшли з-за столів, утворюючи дві шеренги.

— Та щоб… — прошепотів Нет.

— Найзручніше буде, якщо ви пройдете вздовж рядів і почергово привітаєтеся, — пані Елеонора звернулася до Целіни, яка стояла найближче.

Дівчина підійшла до першого хлопця і простягнула руку.

— Целіна.

— Мірек.

— Далі, — заохочувала господиня. — Якщо ми повинні разом розважатися, то повинні познайомитися.

— Целіна.

— Здзішек.

— Целіна.

— Губерт другий.

— Целіна.

— Мачек перший.

— Целіна.

— Зеновій.

Тривало це хвилин п’ять, і врешті мало хто пам’ятав почуті імена. Винятком був Зеновій, якого запам’ятали всі. Далі вони знову посідали за столи — хлопці окремо, дівчата окремо. Пані Елеонора сіла на чолі столу дівчат у дерев’яне крісло з підлокітниками. Аналогічне місце за столом хлопців залишалося порожнім, хоча стояв посуд.

— Я дуже перепрошую… — прошепотіла Целіна.

— Ти не могла знати, — сказала Ніка. — Зазвичай дитячі будинки так не виглядають.

— Я одразу говорила, що про це думаю, — Клаудія з підозрою роздивлялася ложку. Хоча та була ідеально чиста, для впевненості вона витерла її об светр. Побачивши це, господиня затиснула губи і примружила очі. Однак нічого не сказала.

У коридорі, яким вони пройшли, відчинилися двері до кухні. З них виїхав возик із скрипучими колесами. На ньому стояла велика каструля. За мить із кухні з’явився, штовхаючи возик, дуже габаритний кухар у білому фартуху та білій шапці.

— О, я фігі… вибачте, — прошепотів Нет. — Це так доповнює картинку…

Кухар випхав возик до їдальні. Повільно він штовхав його вздовж столів і черпаком наливав суп у тарілки, які йому підставляли. Він бурчав щось під ніс, але розібрати було неможливо.

— Анджей другий цього тижня на дієті, — нагадала господиня. — Половина порції.

— Але… — спробував запротестувати хлопець.

— Знову твої кишки збожеволіють.

Нет нахилився до сусіда і запитав:

— Вас тут нумерують?

— Аби не помилитися. У нас немає прізвищ, — пояснив той.

— А другі імена?

— Теж засекречені, — хлопець іще сильніше стишив голос.

За мить усі тарілки були наповнені, але ніхто не починав їсти. Схоже, порожнє місце за столом хлопців мав зайняти кухар, бо в тарілці був суп. Але чоловік зник за дверима кухні. Може, для того, щоб приготувати другу страву.

— Подякуймо Богові з те, що в нас є дах над головою і гарячий суп, — сказала Елеонора.

Усі підопічні склали долоні і хвилину ворушили губами в німій молитві. Тишу перервав звук ложки, яка впала. Хтось схопився і тихцем підняв її. Нарешті всі почали їсти. Суп був водянистий і без смаку, хоча принаймні не жахливий. Другий «А» їв із ввічливості.

Люціян довгий час розглядав високу і дуже гарну дівчину, яка сиділа під протилежною стіною, просто навпроти нього.

— Як звуть оту чорняву? — запитав він сусіда.

— Клементина.

— Гарна.

— Юначе! — озвалася каркаючим голосом Елеонора. — Правило номер вісімдесят три: ми всі рівні, і ніхто не може бути кращим.

— Я тільки сказав, що Клементина… гарна, — відповів здивований Люціян.

— Усі повинні подобатися тобі так само. У цьому домі панує порядок і справедливість. Клементино, йди до своєї кімнати.

Дівчина підвелась і з опущеною головою, мовчки пішла до виходу.

— Заждіть! — запротестував Люціян. — Я щось бовкнув, а її покарано?

— Покарати гостя не можна. А шкода, дуже шкода.

— Але…

— Кінець розмови.

До кінця обіду ніхто не промовив ані слова. Стукіт ложок відбивався від порожніх стін. Усі закінчили, тільки один маленький хлопчик, який сидів на кінці столу, досі сьорбав суп, залишаючи картоплю.

Нет почув за спиною шморгання. Він озирнувся. Дівчина зі світлим волоссям витирала очі хусточкою.

— Чому ти плачеш? — прошепотів він. — Вечірка скоро почнеться.

Вона похитала головою. Її сусідка пояснила замість неї:

— Вона порахувала, що вас мало, і вона мусить піти нагору.

— Не турбуйся, — він нахилися до блондинки і прошепотів їй на вухо. — Ти гарна. З тобою точно хтось потанцює.

— Правило номер сімдесят три говорить, що не можна шептатися в товаристві, — знову озвалася Елеонора. — Скажи нам, Аню третя, що тобі говорив цей хлопець.

Аня третя підвелася і промовила:

— Цей хлопець сказав, що я гарна і що зі мною точно хтось потанцює.

— Але ж це просто… — Нет витріщив очі.

— Дякую, Аню третя. Ти добре зробила, розказавши нам про це.

Аня третя кивнула й усміхнулася. Ця похвала покращила їй настрій. Нет схилився і почав водити ложкою по порожній тарілці. Він не наївся і чекав на другу страву.

— Ви повинні знати — я зараз звертаюся до наших гостей, — голосно промовила Елеонора, — що в цьому домі те, що хтось є «гарніший», не означає, що має якийсь пріоритет. Це було б несправедливо. Перед вашим візитом відбулося жеребкування. Ми встановили черговість. Для кого не вистачить пари, піде до кімнати. Аби ніхто не сидів у кутку.

— Сидіння в кімнаті краще, ніж сидіння в кутку? — запитав Фелікс.

— Юначе! — Елеонора оперлася ліктями на стіл. — Кожен з дітей має однакове право на забаву. Навіть «негарні». Звідси жеребкування. Після їжі визначимо вам пари.

Фелікс хотів сказати, що за такої політики мало хто буде добре веселитись, але зрозумів, що подальша дискусія на цю тему не має сенсу.

Горбатий кухар знову повернувся до зали з возиком, цього разу порожнім. Зібрав усі тарілки, навіть у того хлопця, що сьорбав, хоча він ще не закінчив їсти.

На дві хвилини в їдальні запанувала тиша. Атмосферу абсолютної дисципліни розділили й гості. Ніхто навіть не кашлянув.

Скрипучий возик кухаря заїхав у їдальню втретє. Цього разу на ньому стояли великий порцеляновий чайник, стос тарілок, чашок і металева коробка з печивом. Тож другої страви не було. Десерт складався з пісочного печива. Кожен дістав маленьку тарілочку з круглим печивом і чашку з компотом, чи скоріше підфарбованою компотом водою.

Пані Елеонора замість компоту отримала гарячий чай у порцеляновій чашці. Вона поволі пила, відставляючи випростаний палець. При цьому оглядала залу.

За п’ять хвилин горбун з’явився знову, пхаючи пискучий возик. Це починало нервувати. Коли він зібрав увесь посуд і повернувся на кухню, Фелікс помітив, як він обмінявся багатозначним поглядом зі старшою дівчинкою, Марією. Раптом горбун видався йому дуже тямущим, але за мить чоловік знов опустив очі. Щось мало відбутися. Тільки що саме? У стилі цього сиротинця найвірогіднішою була б ситуація, коли Елеонора підводиться і говорить: «Зараз попрощаємось, і я проведу гостей до хвіртки. Подарунки самі розіграємо. Буде справедливіше, якщо помаду отримають і хлопці». Фелікс усміхнувся своїм думкам. Але він знав, що відбудеться щось інше.

Кухар, уже без шапки і в потертому піджаку, приніс дуже архаїчний програвач та коробку з дисками. Усі спостерігали, як він встановлював апаратуру на підвіконні та підключав її. Елеонора відчинила коробку. Нет, який зі свого місця бачив диски, кривився, як у стоматолога, у міру того, як жінка витягала їх. Вона подала диск кухарю. За кілька секунд із динаміка полинули звуки оркестру і заспівала оперна співачка. Нет, а за ним і половина другого «А» схопилися за голову. А вихованці сиротинця сиділи нерухомо, з кам’яними обличчями. Вони тільки кидали швидкі погляди на пані Елеонору. Фелікс був упевнений, що за хвилину щось відбудеться. Він спостерігав за залом.

— Виберіть собі пару, — сказала господиня. — За мить, як усі будуть у відповідному настрої, будемо танцювати танго. Під час танго можна вільно торкатись одне одного. Тільки помірно. Підопічні, які не мають пари, піднімаються у свої кімнати.

Ніхто не рушив з місця. Усі дивилися на Елеонору, наче вона мала в будь-яку мить вибухнути. А жінка прикрила очі і рухала плечима в такт музиці. Не можна було не визнати таку поведінку дивною, навіть за мірками цього місця.

— Під цю музику веселилися гості на останньому дні народження Рудольфа Валентино[31], — прошепотів Нет. — Це може бути небезпечно для мозку.

— Це не від музики, — пояснив загадково Анджей другий. — Зачекайте хвилинку.

Жінка підвелася, приклала долоню до чола і промовила:

— Піду подрімаю. Юхиме, пильнуй тут, аби не порушувалися Правила. Я невдовзі… еее… повернуся.

Вона вийшла з-за столу, зробила кілька кроків, після чого захиталася, заплющила очі і впала на підлогу. В останню мить її підхопило кілька рук з лав по обидва боки зали і справно замортизували падіння. Як з-під землі з’явився горбун, без проблем підняв жінку на руки і вийшов.

Фелікс перезирнувся з Нетом. Було очевидним, що ця акція спланована, бо синхронізація дій була ідеальна.

Марія підвелася, розпустила волосся, вимкнула оперу й заявила:

— Наркоз подіяв. Стару потвору нейтралізовано.

— Він пішов робити з неї другу страву? — запитав Нет.

— Це жарт, — швидко пояснила Ніка.

— Я здогадалася, лялько, — Марія оглянула її з голови до п’ят.

— Лялько? — Ніка підняла брови.

— А зараз починаються веселощі, — Марія підійшла до порожнього доти місця на чолі столу хлопців і всілась у кріслі, закинувши ногу на ногу. — Випустіть усіх і принесіть решту декорацій.

У залі почалися добре підготовані маневри. Лави та столи зсунули. Годинник відвернули циферблатом до стіни. З шухляди в підставці годинника витягли набір кольорових ламп, з-під дошки в підлозі дістали коробку з дисками. Шестирічний хлопчик, той, який сьорбав суп, заліз на лавку і відвернув дошку з Правилами. З другого боку був постер Джорджа Майкла. Світло згасло, і їдальня наповнилася повільно пульсуючими кольорами. Принесли тарілки з горішками та хлібцями та кілька пляшок мінеральної води. З шухляд під стільницями повитягали солодощі та чипси. Багато дітей побігли в кімнати й повернувся переодягненими. Дівчата надягли джинси чи мініспідниці, хлопці представили ідеальну суміш стилів — від гопників до модників. З’явилися радісні п’ятиі навіть чотирилітки.

Гості дивилися на це все широко витріщеними очима.

— Що тут діється? — нарешті запитав Оскар.

— У нас умова з Квазімодо, — пояснив Анджей другий, уже вдягнений у джинси, яскраву сорочку та білі кросівки. — Він підсипає Елеонорі сонні травки в чай.

— І так щодня? — здивувався Нет.

— Ні, тільки в особливих випадках. Якби не це, то мусили б зараз танцювати танго, а потім грали б у шашки.

— Точно. Важко було б навіть розмовляти з таким модератором.

Юхим стояв поруч і спостерігав за цим з виразом абсолютної байдужості.

— Ти за це все отримаєш? — запитала його Аурелія, яка досі мовчала.

— Юхим — шпигун старої, — пояснила Марія і подивилася на нього. — Пам’ятаєш Правила? Ми тебе не зв’язуємо, не затикаємо рота, не б’ємо, а ти натомість нічого не помічаєш.

Юхим кивнув. Марія подивилася на Аурелію, вдягнену в коротке плаття, розшите стразами. Одяг зовсім не пасував до пори року, але справляв враження.

— Перший танець танцюєш із Робертом, — рішучим голосом, який не передбачав заперечень, вказала вона на найстаршого хлопця, який стояв під стіною, склавши руки, й усміхався. Потім повернулася і кинула шестирічній дівчинці: — Пиво принеси.

Дівчинка без заперечень побігла на кухню.

Хтось запустив новий диск Джорджа Майкла. Світло почало миготіти в ритмі музики. Ще хтось зробив музику гучнішою.

— До шістдесяти семи децибелів, — нагадав Зеновій, дивлячись на екран маленького приладу, що стояв біля динаміка.

З кухні повернулася дівчинка з кухлем пива з високою піною. Поставила його перед Марією і з очікуванням дивилася на неї. Та витягнула з кишені пачку жуйки і кинула малій. Потім спорожнила кухоль за хвилину, просто вливши його вміст у себе, і голосно відригнула. Вказала Робертові на Аурелію. Але дівчина виглядала так, наче в неї не було особливого бажання танцювати з ним. Люціян несхвально дивився на все, але поки що вирішив не вв’язуватися, тим більше, що Марія підвелася і простягла до нього руку:

— Ходи сюди, красунчику.

На відміну від Аурелії, Люціян не виглядав незадоволеним.

— Другий танець ти танцюєш із нашими хлопцями, — кинула Марія Ніці. — А потім ти, — вона поглянула на Клаудію. Потім погляду упав на Зосю й Целіну: — У вас немає шансів. Одразу сідайте у кутку. Ви псуєте естетику.

Здивовані Зося з Целіною слухняно сіли на лаву.

Фелікс, Нет і Ніка стояли вдалині і спостерігали за розвитком подій. Вони втрачали впевненість (і весь другий «А» також), що ця ситуація краща, ніж та, що була кілька хвилин тому. Старі Правила замінили новими. Збиралося на серйозний скандал, але господарі переважали кількістю.

Роберт і Аурелія протанцювали тільки пів хвилини, коли хлопець зупинився і відпустив дівчину. Обоє дивилися на Люціяна, який танцював з Марією. Уже кілька хвилин складалося враження, що Марія ледь тримається на ногах — тільки завдяки хлопцеві, який підтримував її.

— Дивно… — тільки змогла сказати вона, після чого заплющила очі і впала.

Знову кілька пар рук потяглись у відповідний момент. Кілька хлопців винесли Марію з їдальні. За мить залою пройшла чергова хвиля трансформації. Великий плакат Джорджа Майкла був розгорнутий, перетворюючись на ще більший плакат Джастіна Тімберлейка. З-під чергової дошки в підлозі витягли наступну коробку дисків. Музика змінилася на механічне техно. Зі сховку в шухляді годинника вони дістали стробоскоп, і за мить зала наповнилася блакитними спалахами.

— Прикрути до шістдесяти трьох децибелів, — нагадав Зеновій. — Марія спить не так міцно, як Елеонора.

— Що це таке? — прошепотів Нет. — Матриця в Матриці?

— Черговий переворот, — додав Фелікс. — Цікаво, чи це вже кінець?

Він підійшов до плаката, щоб перевірити, чи можна його ще розкласти, аби побачити ще більшу фотку Шакіри.

— Так відбувається щоразу, — пояснив Анджей другий. — Лише зараз ми отримуємо свободу. Хоч і лише на кілька годин.

— Мушу вдавати улюбленця Елеонори, аби приспати її пильність, — додав Юхим. — Паскудна роль. За пів року Марії буде вісімнадцять, і ми її тут більше не побачимо. Поки що треба викручуватися.

— Вони обидві страшенно вредні, — додала Йося, дванадцятирічна брюнетка з ельфійським типом вроди. — Їм дуже подобається нав’язувати свою волю іншим.

— Так, наробили ми клопоту, — захвилювалася Ніка.

— О ні! Це дуже добре, що ви прийшли. Це для нас… справжнє свято.

Вечірка поволі набирала обертів, і групи перемішалися. Частина хлопців, не зацікавлені танцями, розмовляли, утворивши невеличкі групки. Решта і всі дівчата обрали танці. Зося намагалася витягнути на танцпол Ґілберта, але той, зайнятий розмовами, навіть не звернув на неї уваги.

Фелікс засунув руки в кишені і довго розглядав Аурелію, яка танцювала посеред танцполу.

— Ви живете тут самі, тільки з Елеонорою та Квазімодо? — запитав він в Анджея другого, який стояв поруч і, схоже, теж не любив танцювати.

Хлопець кивнув.

— Колись щодня приходила кухарка, а раз на тиждень — прибиральниця, але почалися проблеми з фінансами.

Нет з Нікою зрозуміли, що на танцполі стало затісно, тож приєдналися до розмови.

— А чому там ніхто не сидить? — Фелікс вказав на місце на чолі столу хлопців.

— Це місце Квазімодо, але Елеонора заборонила йому там сидіти відтоді… як він почав так виглядати, тобто років п’ять тому. У нього ревматизм.

— Через те, що він горбатий, йому не можна сидіти за столом? — здивувалася Ніка.

— Елеонора говорить, що їй гидко і такий його вигляд був би для нас поганим прикладом.

— А ви це приймаєте беззаперечно…

— Такі Правила, — Анджей стенув плечима. — Коли Елеонора вдома, всі сидять мовчки. Коли вона кудись від’їжджає, настає диктатура Марії.

— Непоганий мікс у вас у мізках, — похитав головою Нет. — А для чого тоді там стоїть тарілка з супом?

— Елеонора говорить, що, як Квазімодо знову матиме нормальний вигляд, то сидітиме з нами. А зараз він їсть холодний обід на кухні.

— Здається мені, що не матиме, — зітхнув Фелікс. — Цей горб, схоже, не вилікувати.

— З нею неможливо сперечатися. У неї своя думка, і крапка. Квазі готує, ремонтує дах і таке інше. Елеонора керує та веде бухгалтерію. Решту робимо ми самі.

— Ви не ходите до школи?

— Нас Елеонора вчить. Тричі на тиждень приходять двоє вчителів. Це має свої плюси, але більше мінусів. Раз на тиждень старші їдуть з Елеонорою за покупками, а раз на місяць ми всі їдемо на морозиво чи піцу.

Губи Ніки дедалі більше стискалися.

— Правила говорять, що можна торкатися у випадку побажань, — Нет обійняв її, говорячи: — Усього найкращого з нагоди п’ятниці. Бажаю тобі гарного кінця п’ятниці.

Дівчина вдячно обійняла його у відповідь. Але ніхто не звернув на них уваги, бо в такі моменти свободи Правила не діяли.

— Потанцюєш зі мною? — запитала Аня третя, зупиняючись біля Нета.

— Ти, мабуть, жартуєш?! — обурився він. — Ти ж мене здала!

— Це було до режиму сну, — безтурботно пояснила дівчина. — Тоді це вимагали Правила.

— Може, потім…

Друзі вийшли до кімнати, де було значно тихіше. Сходами пронеслася трійка дітлахів. Побачивши Фелікса, Нета й Ніку, вони зі сміхом чкурнули на другий поверх.

— Це має такий вигляд… — Ніка дивилася на носаки своїх черевиків.

— Мала, заспокойся, — промовив Нет. — Це, схоже, один такий на світі сиротинець. Зазвичай вони нормальні. Тобто… я хотів сказати… не повинно статися так, що ти опинишся в дитячому будинку.

Ніка похитала головою.

— Податок не сплачений, — нагадала вона. — Слідчі хочуть побачити мого батька. Я не зможу постійно їх дурити. Не вірю, що мені вдасться це довго приховувати. Треба здобути нагороду за Василіска. Це єдиний спосіб, єдиний шанс…

Нет зітхнув:

— Не можу цього…

Вона приклала палець до його губ.

— Знаю. І не маю претензій. Справді, не маю. Знаю, що це заради мами і брато-сестри.

Цього разу Нет опустив очі.

— Автобус приїде за п’ятнадцять хвилин, — сказав він.

— Але вечірка тільки почалася, — нагадав Фелікс. — Тож у нас є година і п’ятнадцять хвилин.

— Давайте не розмовляти, — попросила Ніка. — Краще зробімо що-небудь. Наприклад, огляньмо будинок.

У холі не було нічого цікавого. Уздовж сходів висіло кілька портретів у позолочених рамках. Перший був удвічі більший за інші. Табличка під ним наголошувала, що з картини олією на них дивиться Елеонора Перша. Два наступні портрети представляли ту саму жінку, тільки в іншому освітлені та вбранні. Вище висіли три фотографії: перша вицвіла, зроблена в сепії; друга чітка, але чорно-біла; остання фотографія була кольорова й сучасна. На ній була Елеонора Хрубещак у тій самій сукні, яку мала на собі до усипляння. Табличка повідомляла, що це Елеонора Шоста.

Веселі Зося й Целіна зі сміхом вискочили в хол. Побачивши Фелікса, Зося швидко опустила очі.

— Ви тут! — заволала Целіна. — Ходімо! Ці діти справді круті! Зараз буде конкурс поцілунків, а потім упізнавання з зав’язаними очима. На дотик.

— Цікаво, — кивнув головою Нет. — Але ми хочемо трохи відпочити.

— Та ходімо, — наполягала Целіна. — Може, ви вмовите їх щось принести попоїсти. Бо обід був занадто скромним.

— Тому тут немає товстих дівчат, — прокоментував Нет.

— Ах ти дрин! — штрикнула його пальцем у живіт дівчина. — Я не товста!

— Ну звичайно! Це не жир, це складки кохання!

— Я минулого тижня схудла на кілограм!

— Не ображайся, — сказав Нет. — Ти ж знаєш, що я спочатку говорю, а потім думаю.

— Я розкажу Клеменсу, — Целіна вже сміялася, — він спочатку б’є, а потім думає.

— Ми трохи пізніше підійдемо, — пообіцяв Нет.

Розчарована Целіна повернулася до їдальні. Ще більш розчарована Зося кинула на Фелікса несміливий погляд і побігла за нею.

Фелікс відчув смикання за штанину. Знизу на нього дивилися чорні оченята.

— А хочете, — озвався п’ятирічний хлопчик, — побачити кабінет Елеонори?

— Ні! — вигукнула його сестра, яка стояла на сходах, після чого збігла вниз. — Ти хочеш сидіти в підвалі з монстром?

— Так зараз режим сну, — нагадав її брат. — Ніхто не помітить.

Ніка присіла перед ними і запитала:

— Як вас звуть?

— Ясь і Малґося, — відповіла дівчина.

— А повні імена? — Нет грізно подивився на них.

— Ян і Малґожата, — пояснив хлопець, — але дивно так говорити, поки нам не виповнилося десять… Ми покажемо вам цей кабінет.

Хлопець підійшов до двостулкових дверей і натиснув ручку. Замок був, звісно, зачинений. Тож він витягнув з кишені складаний ножик, засунув його під другу стулку і хвилину щось робив. Пролунало клацання, і стулки відчинилися. Язичок головного замка просто вислизнув зі щілини.

Ясь заскочив усередину так упевнено, наче робив це багато разів. Увімкнув світло. Кабінет був невеликий, може, три на три метри, з ґратами на вікні. Посередині стояв старий стіл, на якому були старанно складені кілька стосів паперів, лампа, яка вже давно пережила свої найкращі часи, і маленький пенал, зроблений з коробки з-під сигар. Єдиним винятком у цьому прісному вигляді був чорний ноутбук, що стояв на кутку столу, але теж не новий. Крім цього, в кімнаті був ще простий стелаж і металева шафа з облупленою фарбою. На одній стіні висів вицвілий диплом найкращого сиротинця 1934 року.

Фелікс постукав по шафі.

— Це броньований сейф із документами, — пояснив Ясь. — Там наші прізвища. У запечатаних конвертах. Ніхто не може відчинити замок.

— Точно? — Нет усміхнувся й поглянув на Фелікса.

— Не робіть цього, — попросила Малґожата. — Юлек намагався колись зазирнути всередину через замкову шпарку. На покарання мусив весь день сидіти у підвалі з монстром.

— З монстром?

— У нашому підвалі живе монстр, — повторила дівчина.

— Я гадав, що на кухні… — вирвалось у Нета.

— Квазі дуже милий, — обурилася Малґожата. — Мова не про нього. Якщо хочете, покажемо вам монстра з підвалу.

— Це, напевно, якийсь манекен з магазину.

— Він рухається, ходить і бурчить, — пояснила Малґося. — От.

— У вас серйозно є монстр у підвалі? — Фелікс уважно поглянув на дітей. — Я гадав, ви говорити про того собаку у дворі.

— У підвалі — справжній монстр, — запевнила Малґожата. — Такий страшний. Ми боїмося його, але він живе за стіною і не може до нас пробратися. Тільки тшшш… — вона приклала палець до губ. — Це таємниця.

Вони вийшли з кабінету і замкнули двері. Висунутий язичок замка під ручкою повернувся на місця. Малюк вістрям ножика допоміг блокові другої стулки заскочити в отвір у підлозі.

— У тебе талант, — визнав Фелікс.

Підвал був не замкнений. Схоже, доступ до нього забороняло якесь із Правил. Крутими сходами вони спустилися десь на чотири метри. Смерділо гниллю, а під ногами щось шелестіло та хрустіло. Клацнув старий вимикач, і підвал залило тьмяне жовте світло. Стіни не були рівні, як у сучасних будинках, — радше підвал нагадував скелясту печеру, якій хтось намагався надати цивілізованого вигляду. У стінах чорніли проходи в інші приміщення. Полиці були заставлені банками з консервами та варенням.

— Там, — Ясь показав кудись попереду себе. Він зайшов у темний отвір і навпомацки знайшов черговий вимикач.

Ще слабша лампочка освітила менше приміщення. Це виявилася така комірчина, у якій було все, починаючи від запчастин до велосипеда та кількадесятилітнього радіо і закінчуючи розбитим манекеном. Увійти туди видавалося неможливим, однак Ясь вправно видерся на купу сміття, ставлячи ноги у відомі йому місця. Він озирнувся і приклав палець до вуст, після чого покликав друзів, аби вони підійшли ближче. Малґося похитала головою, показуючи, що не хоче. Друзі ж піднялися і схилилися, наче це була воєнна траншея під обстрілом. Вони не знали, на що чекати. Купа мотлоху не спиралась об стіну, тож з іншого боку можна було спуститися на землю.

— Далі не підемо, — прошепотів Ясь. — Там, між стелажами, є маленький люк. Треба поводитися тихо, бо… бо не знаю що… Як ви туди дійдете, вимкнемо світло.

— Якось мені це здається… — почав був Нет, але цікавість перемогла.

Хлопчик відступив, а друзі спустилися з протилежного боку і підійшли до стіни. Фелікс проліз між двох стелажів.

— Вимикай, — прошепотів Ясь.

Малґося вимкнула світло, занурюючи підвал у майже абсолютну темряву. Тоді Фелікс відчинив сталевий люк у стіні, витягнув згорнуту ганчірку та притиснув обличчя до отвору. Хвилину він нічого не бачив, тільки стояв нерухомо, навіть затамувавши подих. За хвилину його очі звикли до темряви. Він відчув, що серце почало калатати. З другого боку він побачив кутасту світло-сіру постать. Вистачило ще кількох секунд, аби роздивитися в мороку обрис фігури. Робот був понад три метри заввишки. Був людиноподібним. І працював! Він повільно крутив головою, піднімав великі, наче ковші екскаватора, руки. Фелікс роздивився ще голову та об’єктиви кількох камер. І з них линуло зеленувате світло, завдяки якому там не панувала абсолютна темрява.

Ошелешений Фелікс довго дивився, аж доки зауважив, що Нет тягне його за руку. Він глибоко зітхнув, відступив і пропустив друзів. Нет і Ніка стали так, аби одночасно подивитися в отвір. Вони здивовано дивилися, доки Фелікс не відтягнув їх і не зачинив люк.

— Увімкніть світло, — прошипів він у напрямку входу.

Стало світло.

— Це Василіск! — рішуче промовив Фелікс. — Цей божевільний сконструював робота, а робот його вбив і втік. Я впевнений.

— І ви досі хочете йти на це полювати? — не міг повірити Нет. — Він удвічі більший за ҐолемаҐолема. Термінатор проти Василіска — це хвора морська свинка! Ви з глузду з’їхали.

— Цікаво, що він тут робить? — Фелікс не чув друга. — Це місце, де його шукати не будуть… У нас є перевага над конкурентами.

— Я не піду, — повторив Нет.

— Принаймні буде алібі для батьків. Скажу, що ночую в тебе. Весь день вони проведуть у бабусі в лікарні, тож не будуть турбуватися за мене.

— Еее… ок, — Нет скривився. — Хоча якщо вони зателефонують, то… Гаразд, гаразд, я зроблю все, що зможу.

— Сподіваюся, не зателефонують.

У цю мить підлога здригнулася. Друзі зіщулилися, гадаючи, що монстр почав пробиватися крізь стіну. Але Василіск просто пішов. Гуркіт повільно віддалявся.

— Ви занадто голосно розмовляєте, — на верхівці купи сміття показалася голова Яся. — Тепер не прийде кілька днів. Він дуже полохливий.

Друзі піднялися на купу.

— А ви не хочете втекти? — Нет подивився на малюків. — Ви тут живете, наче у в’язниці з привидами. Потвора в підвалі, потвора у дворі, потвора в сукні… Дитячі будинки не такі.

— Знаю, але це наш дім, — відповів Ясь. — А Елеонора — наша… матір.

— Дяка за таку матір, — фиркнув Нет. — Якби в неї була власна дитина, то віддала б її в сиротинець.

— Вона дбає про нас, — швидко додала Малґося. — Більше в нас нікого немає.

Вони вийшли з підвалу і повернулися до їдальні. Музика була спокійніша, наче наближався кінець вечірки.

— Залишилося пів години до пробудження, — Анджей другий поглянув на годинник. — Треба починати прибирання.

— Переходимо на п’ятдесят децибелів, — порадив Зеновій. — Дія снодійного слабне.

— Закінчуємо в прискореному темпі, — зауважив Нет.

— Краще буде, якщо Елеонора вас не побачить, — промовив Анджей другий. — Ви можете нас видати.

— Подарунки! — вигукнув Люціян. — Є ж іще миколайчики!

Запанувала метушня. Гості рушили в хол по рюкзаки, а господарі побігли нагору перевдягатися в уніформу. Потім другий «А» обговорював, кому який подарунок дати, а господарі поспіхом усували наслідки вечірки. Коли всі знову зібралися в їдальні, та мала такий вигляд, як на початку. Годинник показував, що вони провели тут дві з половиною години. Треба були йти за п’ятнадцять хвилин, інакше вони мусили б чекати на автобус іще годину.

Нарешті гості повитягали з рюкзаків подарунки і почали їх роздавати згідно зі встановленим раніше порядком. Хлопці, залежно від віку, отримали іграшки чи ґаджети, які привіз тато Фелікса з Інституту, а дівчата дістали невеличкі набори косметики та дрібнички на кшталт шпильок для волосся.

— У нас теж щось для вас є, — повідомила Йося.

Господарі, як по команді, залізли під стіл хлопців, де розташовувалася система сховків, і за мить витягли різного розміру та кольору пакети. Подарунки були скромні, але від щирого серця. Ніка отримала оправлену в маленьку рамочку, намальовану дитячою рукою картинку, на якій було… неясно що, але воно мало три ноги. Фелікс дістав чудову блискучу викрутку, а Нет — старий, але старанно начищенний компас.

Часу лишалося дедалі менше, тому всі перемістилися в хол, аби попрощатись і пообіцяти за рік, а може, й раніше, якщо трапиться нагода, знову сюди прийти. Раптом пролунав гавкіт собаки, а за мить стукання у двері. Вони не очікували наступних гостей, тож ніхто не кинувся відчиняти. Але двері відчинилися самі. Поріг перескочила… пані Геленка. Вдягнена в хутро до п’ят і хутряну шапку з лисячим хвостом, вона нагадувала прибульця з-за полярного кола. Жінка піднесла до очей планшет і без будь-якого вступу прочитала:

— Не хочу поспішати, але, схоже, ви виграли. У другого «Б» сталася низка невдач. Вони мали запросити Доду Електроду, але їм вдалося тільки затягнути дует «Саша й Акула». Десь загубили диск із фонограмою, а музиканти забули слова, бо виступають виключно під фонограму. Прийшов ще відомий актор, але недостатньо відомий. Ніхто не знав, як його звуть, хоча всі його звідкись знали, хоча не пам’ятали звідки. Актор показував фокуси під назвою «Дай мені сто злотих, і я зроблю з них двісті». Після того як він зібрав у всіх батьків по сотні, то змахнув пелериною і зник. Тоді всі згадали, звідки його знають — його розшукує поліція, і від початку тижня всі інформаційні програми показують його обличчя. Батьки повідомили в поліцію, але вирішили не припиняти вечірку. Та це був не кінець проблем. Через помилку безалкогольне шампанське виявилось алкогольним. Цей факт розкрили, коли діти вже випили чотири пляшки. А поліцію ж викликали, і поліціянти застали повну залу п’яних підлітків… Тож десять балів для другого «А».

Фелікс помітив, що нетиповий для пані Геленки барвистий спосіб висловлювання мав просте пояснення: вона все це прочитала з інтернет-сторінки.

 — Боже, ще треба повернутися через цей темний ліс, — вона поправила шапку. — Сподіваюся, таксі не від’їхало.

І без прощання вийшла з будинку.

— Це наша шкільна секретарка, — пояснив Оскар. — Культура інакша, але не ставить загрози.

Гості, в значно кращому настрої, подивилися на господарів. Целіна кашлянула і промовила:

— Ми зробили ці миколайчики з приводу шкільного конкурсу, але…

— Але привід неважливий, бо ми добре повеселилися, правда ж? — додав Нет.

І учні зрозуміли: те, що для них було короткою пригодою, для господарів є неприємним щоденням, від якого їм не втекти. Вони вже були вдягнені в ту жахливу уніформу. Усі старші дівчата згідно з Правилом сімдесят восьмим мали зібране у хвіст волосся.

Ніка поглянула на Фелікса і щось прошепотіла йому на вухо. Той кивнув у відповідь.

— У нас є ще один подарунок для вас, — голосно промовив він. — Якщо хочете.

Усі подивилися на нього. Навіть другий «А» був здивований.

— Ваші прізвища, — пояснив він. — Якщо хочете.

— Ти зможеш? — запитала руда дівчинка.

Фелікс кивнув.

— У нас десять хвилин, — Анджей другий подивився на годинник. — Максимум. — Він перевів погляд на Фелікса. — Хочемо.

Вони пішли до кабінету Елеонори. Ясь відчинив двері. Фелікс увімкнув світло і підійшов до металевої шафки. З рюкзака він витягнув маленький прилад, під’єднав до нього екран LCD, який зазвичай використовував для дистанційного управління. З другого боку коробки під’єднав три кабелі з пласкими кінцівками, що нагадували ті частини стетоскопа, які лікар прикладає до спини пацієнта. Він приклеїв їх на кожну з трьох ручок і ввімкнув прилад. На моніторі затанцювали синусоїди.

— Для чого ти взяв осцилоскоп? — Нет із підозрою дивився на друга. — Знав, що відчинятимеш сейф? Зазвичай ти не береш зайвих речей.

Фелікс усміхнувся і буркнув:

— Нічого не говори, бо перебиваєш сигнал.

Він покрутив першу ручку. Пролунало цикання механізму всередині дверей, а одна з синусоїд на екрані затанцювала як навіжена. Фелікс відрегулював діапазон частот потенціометром на корпусі приладу і спробував знову. Тоді поклав осцилоскоп на підлогу й однією рукою крутив ручки, а другою маніпулював приладом. Тривало це хвилину, поки синусоїди припинили реагувати на клацання.

З холу на нього дивилося кількадесят пар очей. Хтось чхнув, і одразу на нього зашипіли.

Фелікс перевів подих, витер долоні об сорочку, поворушив пальцями і почав повільно повертати верхню ручку. П’яте клацання механізму ніяк не відрізнялося від попередніх, але синусоїда на екрані здригнулася. Ту саму послідовність дій Фелікс повторив з другою та третьою ручками. Нарешті він витягнув з кишені свій незамінний універсальний ключ і вставив в отвір замка. За кілька секунд дзижчання щось глухо клацнуло. Фелікс витягнув ключ. Він підвівся і натиснув на ручку шафи. Сталеві двері з тихим шипінням відчинилися. З холу пролунав подих колективного захоплення.

— Дивимося тільки список, — сказав Фелікс.

Разом з Нікою і Нетом він зазирнув усередину. Ніка без вагань показала на товстий зошит, що лежав посеред полиці. Фелікс витягнув його і сів за стіл.

— Підійдіть, — сказав Нет. — У нас мало часу.

Сміливіші зайшли в кімнату. Решта скупчилися в дверях.

Перший запис був з тисяча вісімсот п’ятдесятого року.

— Ох тоді ж і писали! — зауважив Нет. — Починай з кінця.

Фелікс відкрив зошит на останній сторінці.

— «Манек», — прочитав він. — Є тут Манек?

— Пішов спати, — відповів хтось. — Йому три роки. Він тут тільки місяць.

— Тоді запам’ятайте про нього. Його звуть Мар’ян Анджей Велицький. Запам’ятаєте?

— Так, — відповіло кілько дітей. — Мар’ян Анджей Велицький.

Фелікс читав ім’я з номером, потім повне ім’я та прізвище. Ті, хто впізнавав своє прізвище, вибухали емоціями, але решта дітей їх швидко заспокоювали, тому що боялися пропустити свою чергу. Кілька малюків уже спали, але інші діти обіцяли з самого ранку сказати їм їхні справжні імена.

Таким чином вони дійшли до Марії, яка була тут найстаршою, а до того ж, прийнята до сиротинця у віці півтора місяця. Вищі рядки були закреслені, аж до 1850 року.

— Марія, — прочитав Фелікс. — Марія…

Він схилився над зошитом і примружив очі. Потім показав запис друзям.

— От же ж! — прошепотів Нет.

— Не читай цього, — попросила Ніка. Вона вирвала сторінку з блокнота і написала на ній повне ім’я Марії. Склала папірець у кілька разів. — Ви повинні пообіцяти, що не зазирнете туди, — сказала вона голосно. — І віддасте цей папірець їй, як прокинеться.

Ніхто не встиг відповісти, бо в холі запанувала раптова метушня.

— Стара прокинулася, — прошепотів хтось.

— От влипли…

— Не матимемо обіду з тиждень.

Фелікс закрив зошит, поклав його на полицю і захлопнув шафу. Усі вибігли в хол, а вони замкнули двері кабінету. Хтось навіть погасив світло, але була це безнадійна спроба врятуватися. Не варто було сподіватися, що Елеонора, яка стояла на верхівці сходів, нічого не помітить. Зараз це була темна постать на тлі світла, що падало з коридору за її спиною. Усі перелякано завмерли. Жінка повільним кроком почали сходити вниз, наче самохідна протипіхотна міна. Лише коли вона пройшла половину шляху, виявилося, що це тільки Марія. Причиною помилки були розпущене волосся і фігура, яка трохи нагадувала Елеонору.

— Що тут відбувається? — зі злістю запитала вона. — Що ви робите?

Вирази обличчя молодших говорили про те, що вони б не набагато гірше почувалися, якби першою прокинулася Елеонора.

— Ми танцювали майже дві години, — збрехав Роберт. — Ти втомилась і пішла відпочити, а зараз тебе розбудив галас.

— Увімкніть світло.

Якийсь малий кинувся до вимикача, і хол залило яскраве світло з кришталевої люстри.

— Чого це ви так стоїте? — рявкнула знову Марія.

— Коли ти… задрімала, — неохоче пояснила Ніка, — випадково відчинилася металева шафа. Зараз усі знають свої прізвища.

— Через вас будуть проблеми, — холодно кинула Марія. — Ви вважаєте себе кращими, бо у вас є батьки. Вам краще піти. Вам розвага, а ми отримаємо покарання.

Вона витягла руку, вказуючи на двері. Ніка подивилася на складений папірець, наче хотіла розірвати його, але потім вклала його в долоню Марії.

— Прочитай і знищ.

— І що там? — запитала Марія.

— Твоє прізвище.

Марія подивилася на папірець. Її думки якусь хвилину були десь далеко. Вона моргнула і похитала головою.

— Не хочу, — вона віддала Ніці папірець. — Ідіть уже.

Ніка сховала його в кишеню.

— Ми не вважаємо себе кращими, — сказала вона і відчинила двері.

Вони попрощались і мовчки вийшли з дому. Навіть не помітили, що ліс не менш страшний, ніж раніше. Целіна не нарікала, Оскар з Віктором не жартували, а Клаудія не говорила про бактерії. Автобус приїхав за дві хвилини.

— Гадаєш, вона знала? — запитав Фелікс, коли вони сіли в останньому ряду.

Нет похитав головою. Ніка розгорнула папірець і подивилася на запис іще раз: «Марія Елеонора Хрубещак Сьома».

³⁰ Навпаки (лат.).

³¹ Американський актор італійського походження, помер 1926 року. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Субота сьомого грудня була першим справді холодним днем цього року. Замерзлі підошви мартенсів Ніки стукали об стару бруківку зовсім інакше, ніж зазвичай. Фелікс узув великі альпіністські черевики. Обоє мали на собі військові штани з кишенями, військові куртки і напхані та обвішані найрізноманітнішим обладнанням рюкзаки.

Вони звернули в бічну вуличку і помітили на землі двох мертвих голубів. Фелікс торкнувся найближчого черевиком. Птах був замерзлий. Вони пройшли повз птахів і за кілька кроків зупинилися біля знайомої частини муру. Фелікс витягнув модуль дистанційного керування і підключив екран до сигналу повітряної супутникової камери, яка досі висіла над будинком Кніпшица. Вони побачили звичайний покинутий будинок зі звичайним покинутим садом. Ані сліду електричних привидів.

— Останній момент, аби відступитися, — промовив Фелікс.

Перезирнулися.

— Мусимо заходити через цей будинок? — запитала Ніка.

— Теоретично це найгірше місце, але нам потрібна звідси одна річ.

— Важлива?

— Може визначити успіх усієї нашої експедиції.

Вони подолали мур за допомогою мотузки з гаком. Від часу їхнього останнього візиту кущі та дерева стояли голі. Сад видавався мертвим і жахливим. Він був зовсім нерухомий у цей безвітряний морозний ранок. Тут вони теж побачили кількох мертвих птахів. Ніка взяла Фелікса за руку. Кожен крок, під яким тріщали завмерлі і висхлі стебла, повертався луною від найближчих будинків. Вони дісталися до садових дверей. Не лишилось і сліду від пошкоджень, вчинених Феліксом під час попереднього візиту. Усередині вони помітили той самий хаос розкиданих частин і механізмів. Засклені двері були замкнені. Їм лишалось увійти в пастку шляхом, призначеним для цього, — головними дверима.

Вони обійшли будинок, а по дорозі Фелікс підхопив палицю, аби заблокувати двері. Коли вони піднімалися сходами, Ніка відчула холодний дотик на щоці. Простягла долоню. На неї впала чергова біла сніжинка і миттю розтанула.

Вони озирнулись. У тиші падав перший сніг. Помітні між чорних гілок дахи Старого міста ховалися за білими шторами.

Діти здригнулися, коли щось упало на землю біля їхніх ніг. Черговий голуб. Його крила ще тремтіли, але за мить птах закляк. Ніка прикрила очі. Вони глибоко вдихнули холодне повітря і зайшли до вимерлого будинку. Фелікс поклав палицю так, аби двері не могли зачинитися, і повів дівчину одразу до салону, перетвореного на лабораторію шаленого науковця. Купи всіляких дротів, труб, коробок, зламаного пластику лежали нерухомо, як під час їхнього останнього візиту. Хоча було світло, Фелікс все одно запалив ліхтарик, аби лампа, яка раптово згасне, попередила їх про наближення електричного духа.

Вони підійшли до столу, відтягнутого в куток. На стільниці стояв старий комп’ютер з тріснутим монітором, який скалив гострі зуби розбитого кінескопа.

— Ми прийшли по це, — Фелікс узяв зі столу запилений зошит з написом «МК13-04». — Це щоденник професора Кніпшица. Раніше не встигли його забрати.

Він почав гортати зошит. Сторінки були заповнені схемами, ескізами, нотатками, записаними хаотично, одне на другому. Він шкодував, що не має часу, найкраще цілого дня, аби спокійно його подивитися і зрозуміти. Ніка взяла щоденник у руки і заплющила очі.

— Ця історія не та, чим здається, — сказала вона, проводячи пальцями по обкладинці. — Ми повинні уважно прочитати щоденник і обстежити дім.

— Я хотів би, але зараз немає часу, — Фелікс забрав у неї щоденник, запхав його в кишеню її рюкзака і закрив «блискавку» до кінця. — Подивимося його за першої ж нагоди.

— А Ґолем-Ґолем? Може, він у цьому будинку.

— Чесно кажучи, — сумно промовив Фелікс, — гадаю, що він давно вже на якомусь звалищі.

Вони підійшли до великої решітки. Зараз вони вже знали, що за монстр тут був ув’язнений. Міцність кріплень свідчила про те, якою великою силою володів Василіск.

Ніка здригнулася і роззирнулася.

— Він тут… — тихо промовила вона.

— Електричний привид? — Фелікс подивився на ліхтарик. Той ледь світився. — Біжімо!

Він схопив дівчину за руку і потягнув у бік діри в підлозі. За їхніми спинами лунав гуркіт монстра, що піднімався. Вони збігли сходами, шарпнули двері і дісталися до тих, що вели в підземелля. Коли Фелікс їх зачинив, металобрухт уже формував корпус. Вони зійшли на кілька сходинок, і з’явилося світло. Те саме, знайоме, блискуче, фіолетове, що пробивалося крізь сталеві двері, наче вони з паперу. Було добре видно внутрішні кріплення, болти, навіть штифти в механізмі замка. Фелікс почав спускатися, але Ніка не рушила з місця.

— Я мушу його побачити, — спокійно промовила вона.

— Здуріла? — крикнув Фелікс. — Тікаймо!

— Я знаю, що це. Я повинна туди піти.

Він хотів її схопити, але Ніка зняла рюкзак і кинула на сходах. Він спіткнувся об нього, а потім було вже пізно. Крізь відчинені двері потужно вдарило фіолетове світло. Фелікс мимоволі заплющив очі, але цей блиск не шкодив. За мить він побачив серце дівчини, яке билось у її грудях. А потім двері зачинилися. Він кинувся до дверної ручки та почав її шарпати. Вона не піддавалася. Метал якимось дивом просвітлювався, наче матове скло, і він бачив Ніку, яка піднімалася сходами просто в руки монстра. Потім усе зникло.

Він довго стояв перед дверима. Серце калатало, у голові була порожнеча. Нарешті він витер піт із чола і натиснув на ручку. Двері піддалися. Він перескочив через поріг.

Елементи, з яких складалася потвора, з шерехом ворушилися, хоча монстр стояв нерухомо. У нього не було очей, але Фелікс відчував, що той дивиться на нього з висоти в кілька метрів. Крок за кроком він піднявся на поверх салону. Ніка лежала біля ніг монстра. Хлопець зрозумів, що підійти до неї зараз було б найгіршим рішенням. Він завмер, якщо не враховувати тремтячих ніг та рук. Подивився вгору.

— Ми виконуємо твоє завдання, — промовив він тремтячим голосом. — Шукаємо Василіска. Це з самого початку було твоїм планом, так?

Монстр витягнув одну руку. За мить Фелікс був упевнений, що той має намір його схопити, але рука застигла на половині руху. Сталеві труби, фрагменти корпусу, розбите скло та інструменти, об’єднані невідомо якою силою, зависли в повітрі. Вони терлися та билися одне об одне, наче в невидимому мішку. Вигляд був настільки нереальний, що Фелікс раптом припинив боятися. До нього дійшло, що монстр на щось показує. Він подивився в тому напрямку. На стіні був надряпаний напис «Ґлорія». Штукатурка була здерта до цегли, а місцями навіть цегла була відколота. Він не бачив цього напису попереднього разу, коли вони були тут уночі. Зараз було світліше. Ґлорія, дочка Франка Кніпшица. Навіщо Василіску видряпувати її ім’я на стіні?

Він озирнувся на гуркіт. Металобрухт знову перетворився на купу сміття. Дух господаря зник.

Фелікс підбіг до дівчини, яка лежала посеред металобрухту. Присів і підняв її голову. Ніка розплющила очі, подивилася на нього і промовила звичайним тоном:

— Я бачила маму.

Він похитав головою.

— Це була ілюзія. Ти впала…

— Це світло — перехід.

— Перехід? — Фелікс з недовірою розглядав її. — Тобто ти гадаєш… на другий бік?

— Я наблизилася до межі світів, нашого і того. Якби перейшла її… — вона похитала головою. — Звідти нема вороття.

— Зможеш піднятися?

— Зі мною все норм. Я тільки її побачила, — усміхнулася вона. — Я побачила її…

Він допоміг дівчинці підвестися. Вона дивилася не зовсім притомним поглядом.

— Ми повинні повернутися, — заявив хлопець.

— Ні, — вона похитала головою. — Ми повинні йти далі.

Вони забрали по дорозі рюкзаки, спустилися сходами до кам’яного приміщення зі столом та комп’ютером. Комп’ютер досі працював — вони не вимкнули його під час попереднього візиту. Фелікс поклацав по клавіатурі, але не зміг упоратися з системою.

— Якби тут був Нет… — буркнув він і голосно додав: — Відпочиньмо тут кілька хвилин.

— Я можу йти.

— Принаймні кілька хвилин ти повинна відпочити.

Вони сіли під стіною, біля зламаного крісла. Фелікс витягнув з рюкзака Ніки щоденник Кніпшица. Дівчина обійняла хлопця і заплющила очі.

На першій сторінці був написаний вірш — його вивчення Фелікс відклав на пізніше. Далі були хімічні формули і символи, яких він не зрозумів. У голові промайнула думка стосовно символів хімічних елементів, якими користувалися алхіміки. На десятій сторінці він нарешті побачив щось знайоме: ескіз незграбної рухомої машини, схожої на трансформера. Кніпшиц не мав художнього таланту. Підпис казав, що це МК13-01. Він зиркнув на обкладинку. Остання в заголовку цифра була затерта. Схоже, її кілька разів витирали. Тож МК13-01 — прототип. Фелікс перегорнув кілька сторінок. Логічно, що МК13-04 — четвертий у черзі конструкцій, той, що вони бачили в підземеллі сиротинця.

Фелікс подивився на сталеві двері, через які вони сюди ввійшли, і хвилину над чимось поміркував.

— Я думаю, як такий великий робот пройшов крізь маленькі двері, — промовив він. — Схоже, у нього є система шарнірів, завдяки яким він може згинатись у багатьох місцях. Якщо так, Кніпшиц був справжнім генієм.

— А навіщо йому тут проходити? — Ніка розплющила очі.

— Цей комп’ютер керує системою живлення акумуляторів Василіска, — Фелікс вказав на стіл. — Я так гадаю. Модуль МК13-04 — це Василіск. Тридцять першого жовтня, тобто на Гелловін, щось зіпсувалося. Потім з’явилася інформація про Василіска, який лякав робітників під землею.

— Він шукав енергію?

Фелікс кивнув. Він перегорнув першу половину щоденника.

— Немає дат, — зауважив він. — Навіть не знаю, чи він писав це послідовно.

— Тут він був дуже схвильованим, — Ніка показала на сторінку. — Писав швидко, замазав щось, написане раніше.

— І не помістився на сторінці, — додав Фелікс. — Раніше я гадав, що Кніпшиц сконструював Василіска, аби його продати й мати гроші на лікування дружини. Але це нелогічно, бо для чого в такому разі він створив тут автоматичну систему живлення?

— Ходімо, — попросила дівчина. — Не гаймо часу.

Вони натягли шоломи, приточили до пасків та рюкзаків обладнання, раніше приховане від очей перехожих. Перевірили прикріплені збоку шоломів ліхтарики.

Старі та вузькі сходи вели круто вниз. Фелікс мовчки показав Ніці подряпини та сліди лаку на кам’яних стінах. У слабкому світлі останніх не перегорілих ламп вони спустились у підземелля Варшави. Сходи закінчилися невеликою кам’яною залою. Тут було дуже волого. Навпроти сходів розташовувалися сталеві, сучасні двері. Дверна ручка була спроєктована під руку, в десять разів більшу за людську. З п’яти лампочок у люстрі під стелею засвітилася тільки одна. У її світлі друзі побачили в стіні стулку з непропорційно великою гумовою ручкою.

Фелікс кінцем пластикового ліхтарика нахилив ручку. Розплавлена ізоляція над гніздами електричної розетки пояснила причину аварії системи живлення.

— Імовірно, контакти чи проводка заіржавіли, — вирішив Фелікс. — Сталося коротке замикання. Запобіжник згорів, або його навмисно не було, і дріт розплавився. Електрик відремонтував би це за годину.

Він натиснув на величезну дверну ручку. Його не здивувало, коли та не поворушилася. Вони вдвох повисли на ній, але вона не піддалася. Не було ані замка, ані іншого видимого захисту.

— Зачекай тут, — попросив Фелікс. — Принесу яку-небудь трубу.

Він побіг сходами, але повернувся за хвилину.

— Зачинені… — сказав він.

Хлопець витягнув з кишені рацію. На жаль, вона розрядилася після зустрічі з електричним духом. Телефон працював, але не було зв’язку. Рація в кишені куртки Ніки також не працювала.

Фелікс наступив на дверну ручку, сперся спиною об одвірок і натиснув черевиком з усієї сили. Щось усередині замка клацнуло, і ручка опустилася на пів сантиметра. Опір пружини, розрахованої на лапи монстра, був великий. Він зіскочив на землю. Для впевненості перевірив, чи не відчиняється вона вгору. Замислено потер підборіддя.

Раптом ручка заскрипіла і почала повільно опускатися. Фелікс здивовано відступив і подивився на Ніку. Вона сиділа по-турецьки з заплющеними очима, зосередивши всю увагу на одному завданні. Ручка опустилася ледь на два сантиметри і відскочила назад. Ніка похитала головою і подивилася на Фелікса.

— Я занадто слабка. Ти повинен щось вигадати.

— Я весь час про це думаю, — відповів він. — Але на майбутнє говори, коли використовуєш… силу. Я гадав, що це Василіск.

Фелікс почав копирсатись у рюкзаку. Це був той момент, коли він починав жаліти, що не взяв одну невелику, але корисну річ. Цього разу це була метрова сталева трубка, яку можна використати як важіль. За якихось десять метрів вище, у салоні, було таких трубок дуже багато… З чогось такого в рюкзаку знайшлися тільки лом та саперна лопатка. Він оцінив міцність дверей і зрозумів, що спроба виламати їх приречена на поразку, а підкоп у бетонній підлозі просто неможливий. Лом був сантиметрів тридцять у довжину.

Він узяв мотузку з гаком і зав’язав на ній петлю, одним кінцем надів на ручку, а другим зачепив за край дверей знизу. Він ще затягнув вузол, натягнув мотузку, всередину петлі засунув лом і почав його обертати, скручуючи мотузку. Цього разу сили було досить, тому ручка міліметр за міліметром почала опускатися. Нарешті, двері піддались і відчинилися. З другого боку від них панувала темрява. У єдиному конусі світла з кам’яної зали було помітно, що там поперечний тунель.

— Зараз найскладніший момент, — Фелікс ширше відчинив двері, не відпускаючи лома. — Сховайся за ними. Як відпущу лом, він вилетить, як з рогатки.

Ніка сховалася за дверима, Фелікс намагався сховатися настільки, наскільки можливо.

— Увага… — промовив він і відпустив, швидко відсмикуючи руку.

Пролунав свист, і лом лупнув у стіну. Вони зібрали знаряддя і зайшли в коридор. Розсудливо залишили двері прочиненими. Коридор був завширшки півтора метра, заввишки метрів три, склепінчастий. Стіни з клінкерної цегли були прикриті різного виду дротами та трубами, у яких щось шипіло і час від часу постукувало. Було досить світло, кожні кількадесят метрів горіла слабенька лампочка на стелі. Але вони все одно ввімкнули ліхтарики. Підлога волого блищала, місцями в ямах стояла вода. По кутках було сміття. Тут, здається, ніколи не прибирали.

— У старих частинах міста всі комунікації проходять у таких тунелях, — пояснив Фелікс. — Аби не потрібно було розкопувати вулиці, коли щось зіпсується.

Він витягнув компас і мапу. Під землею GPS, звісно, не працював. Тож традиційна навігація стала в нагоді.

— Нам потрібно пройти біля десяти кілометрів, — сказав він, коли знайшов потрібне місце. — Ми пройдемо під Замковою площею, де до нас приєднається Манфред у вигляді рою, потім під нашою школою. Перевіримо кілька місць, де бачили Василіска, а потім повернемо в бік сиротинця. Це дасть найбільшу ймовірність зустріти Василіска. Якщо не побачимо його, то подумаємо, що робити далі.

— Якщо нам пощастить, то закінчимо експедицію за три-чотири години? — дівчина поправила рюкзак. — Це звучить надто оптимістично.

— Тому ми взяли провіант на добу. І я не довіряю цій мапі.

Вони увімкнули крокомір і рушили вперед. Прогулянка з усім знаряддям, яке вони купили в «немагазині», вимагала досвіду. Вони пройшли перехрестя з тунелем, позначеного табличкою «Свентоянська».

— Уже близько, — Фелікс поглянув на мапу та обнулив крокомір. — Наразі все збігається.

На наступному перехресті вони звернули в тунель під вулицею Пивною. Раптом Фелікс різко озирнувся і перевірив тунель позаду.

— У мене таке враження, що хтось за нами стежить, — промовив він тихо. — Може, це тільки уява?

— Я теж так гадаю, — зізналася Ніка. — І я б хотіла, аби з нами був Манфред.

Довгий час вони дивилися в тунель за спиною. Коли нарешті пішли, ледь не закричали. Якась тінь з’явилася на межі поля зору.

— Ти це бачив? — Ніка схопила Фелікса за руку.

Йому не потрібно було відповідати, бо з тунелю заледве в десяти метрах перед ними вийшла горбата постать в оточені чорного туману, наче вируючого диму.

— Ну от і ви! — сказала постать, а відлуння багаторазово повторило слова.

Фелікс і Ніка здивовано зупинилися. Не втекли тільки тому, щоб не повернутися до того, що лишилося за спиною. Лише за мить до них дійшло, що голос постаті дуже знайомий.

— Нет? — у голосі Ніки була недовіра.

— Чекаю тут уже з пів години, — Нет з полегшенням зняв повний рюкзак. — Непоганий бардак нагорі?

Ніка кинулася до нього, а вираз обличчя хлопця у світлі її ліхтарика свідчив про те, що він не до кінця впевнений у її намірах. Однак вона обійняла його і поцілувала.

— Усе добре, — він теж обійняв її. — Просто не міг сидіти вдома, коли ви тут… самі…

— Класно, що ти передумав, — Фелікс підійшов і потиснув його правицю. — Але для чого нас перелякав?

— У вас вимкнута рація.

— Вона розрядилась, а бюджету, розрахованого на експедицію, не вистачило на запасні акумулятори.

— Що сказав батькам?

— Що ночую в тебе… — відповів Фелікс. — Згідно з домовленістю.

— А я сказав, що ночую в тебе… Ну, ото каша буде, як вони здогадаються.

Рій з Манфредом кружляв навколо них.

— У мене замало мініроботів, аби патрулювати більшу територію, — почули вони. — Ну і за такої подорожі акумуляторів вистачить на годину. Мушу відправляти нагору частину рою, заряджати і повертати, зберігаючи при цьому єдність особистості. Це жахливо важке завдання.

— Я вірю, що ти впораєшся, — підтримав його Нет, після чого затримав погляд на Ніці. — Ти класно виглядаєш у цьому костюмі.

— Дякую, — усміхнулася вона. — Добре, що ти прийшов.

— Нікого не турбують мої проблеми… — буркнув Манфред.

— Я відвідав вранці «немагазин», — Нет витягнув прибор нічного бачення й увімкнув його на хвилину. — На жаль, хтось купив останню кисневу маску та останній шолом, а позавчора залишалося три комплекти. Цей чувак щось мутить, говорячи, що немає клієнтів. Несерйозно це якось. Не чекали на мене, так?

— Ну звісно, що ні, — відповів Фелікс, витягаючи з рюкзака третій шолом і кисневу маску. — Маску тримай під рукою, на випадок, якщо концентрація токсичних газів сягне понад норму…

— Ну от, а я гадав, що дуже вас здивую… — Нет з кислим обличчям сховав маску в рюкзак. — Ти говориш про сірководень та метан?

— Це теж, але швидше ми натрапимо на вихлоп паверскаута, — він поглянув на прикріплений до паска маленький датчик. — Наразі все ок, хоча експедиція почалася з непередбачених труднощів.

Вони докладно переповіли все, що трапилося за останню годину. Нет вислухав і запитав:

— А чому дух Кніпшица показав тобі ім’я своєї доньки? Що він має спільного з Похмурим Женцем? Крім того, що обидва хочуть дістати Василіска, як і половина цього міста?

— Подумай хоч хвилину. Аварія системи живлення Василіска сталася саме в ту мить, коли Похмурий Жнець вручив мені конверт на маскараді. Потім він морочить нам голову дурними завданнями, тільки для того, аби в нас з’явилися проблеми, а в нього — причина для шантажу. Справжнім завданням був пошук Василіска, тобто найдосконалішого робота, сконструйованого професором. А є ще Паула, яка навіть не пам’ятає, як виглядав її батько, але… я зустрів її за кілька хвилин до появи Женця. Висновок?

— Франк Кніпшиц і Похмурий Жнець — одна і та сама особа, — зі здивуванням зрозумів Нет.

— Точніше, привид Франка Кніпшица, — виправила його Ніка.

Фелікс погодився.

— У мене це промайнуло в голові, — сказав він, — коли я зв’язав спалахи під куполом, які ми побачили завдяки повітряній супутниковій камері, й есемеску, отриману від Женця за хвилину. А сьогодні я впевнився в цьому під час зустрічі в будинку з привидами. Тільки не знаю, чому він повернувся сюди через десять років. Як йому це вдалося?

Ніка важко зітхнула і подивилася на Фелікса.

— Ти тоді відчинив двері 308 з половиною, — сказала вона. — Це було перше завдання Похмурого Женця. Він покликав тебе, ти пішов туди і випустив його.

— Я побачив його раніше, — заперечив Фелікс. — У спортзалі. Він дав мені конверт.

— Ти бачив тільки частину його, ту, яка прокралася в наш світ завдяки ночі духів.

— Тобто маску? — підсумував Нет.

— Так.

— Я не пам’ятаю, аби відчиняв ті двері, — сказав Фелікс.

— Не пам’ятаєш, але ти це зробив. Ти випустив дух Кніпшица. Без допомоги людини він не дістався б до нашого світу.

Фелікс голосно видихнув.

— Сорі. Я не знав… — він замислився. — Якщо на Гелловін він намагався пробратися в наш світ, то, скоріш за все, це він викликав перевантаження електромережі, тієї, що живить Василіска. За часом збігається. Він потребував багато сили, щоб зі мною поговорити. Аби створити ілюзію дверей 308 з половиною.

— Нарешті не я щось скоїв… — зауважив Нет.

— Це міг бути будь-хто, — пояснила Ніка. — Фелікс потрапив під руку. Ти мав відповідні здібності. Усі ми маємо відповідні здібності, аби виконати його завдання. Тому він нас і обрав.

— У нас є завдання, — погодився Фелікс. — Не від Франка Кніпшица чи Похмурого Женця, а наше власне. Якщо при нагоді чувак відчепиться від нас, то це буде добре.

— Гаразд, припустімо, що так, — сказав Нет. — Але для чого це все? Чувак прийшов з того світу, бо не все владнав тут, і зараз хоче, аби ми закінчили його справи за нього? Схопили цього бунтівного робота, який лякає людей? Але ж ми свого маємо на волі. Така шляхетність мотивів не сходиться з тим, що ми чули про нього.

— Не все так просто, — визнала Ніка. — Він не був однозначно поганим… Я не змогла цього з’ясувати, бо сама не до кінця розумію. У цьому щоденнику… Він написаний з любов’ю…

— Любов’ю до машин, — закінчив Нет. — Не подобається мені ані Кніпшиц, ані Жнець. А якщо це одна й та ж особа, то мінус один, хто мені не подобається. Сорі, старий, але до тієї твоєї Паули я теж не палаю симпатією.

— Не говори так, — попросив Фелікс. — Вона не відповідає за батька.

— Я теж би не любив батька, якби він убив усю родину, коли мені було три. Ходімо вже. Я хочу скоріше це закінчити.

Вони рушили далі. У цій частині тунелю було сухо і рівно, тож вони йшли швидко. Фелікс йшов першим за роєм і, використовуючи відсутність перешкод, переглядав щоденник. За пару хвилин він поглянув на крокомір. Нет ішов останнім.

— Сорі, що скиглю з самого початку, — озвався за кілька хвилин Нет, — але що саме ми зробимо, як знайдемо Василіска? Ми ж не одягнемо на нього поводок. Тільки не говори… — він погрозив пальцем Феліксу.

— Я працюю над цим, — відповів хлопець, навіть не відриваючись він щоденника.

— Тільки не говори…

— План «Б» передбачає повідомлення поліції.

— А тоді нагорода не втече від нас?

— Не знаю, я не читав правил.

— Люблю я твої плани «Б». Що саме ти шукаєш у цьому щоденнику?

— Вимикач, — він витягнув з кишені чорну коробочку, що нагадувала електробритву. — Це імпульсатор. Вистрілює два снаряди-конденсатори. Якщо обидва попадуть на корпус Василіска, то на якусь хвилину повинні замкнути його електричні схеми. Тоді я відкрию корпус і від’єднаю акумулятори. Припускаю, що Василіск не має ізоляції, яка витримає 5000 вольтів.

— А якщо має? — запитав Нет.

— Тоді вигадаю план «В».

— І навіщо я запитав…

— Послухайте, — Фелікс почав читати: — «Моя справа майже закінчена. Анна почувається все гірше, і я боюся, що не зможу. У мене проблема з гідравлічною помпою. Що буде, як я не зможу?»

— Він хотів його продати, — заявив Нет. — Або в нього був план пограбування якогось банку через підвал. Василіск мав туди потрапити і дістати гроші на лікування його дружини.

— Не тільки в мене була проблема з помпою… Василіск мусить мати схожу конструкцію.

Частина мініроботів вилетіла крізь отвір найближчого люка, і за мить їх замінили інші.

— Враження, що за нами спостерігають, так і не зникло в мене, — озвалася в один момент Ніка.

— Я не піду останнім, — одразу заявив Нет і пришвидшився. — Манфреде, охороняй тили.

— Ви не слухали, коли я говорив, — злегка ображено промовив Манфред. — Тут, унизу, я можу мати тільки чверть мініроботів. Решта живиться від сонця, якого вже немає, бо йде сніг. Якщо та частина, яка тут, іще розділиться, я втрачу можливість логічного мислення.

Нет із прикрістю зрозумів, що зараз останньою йде Ніка.

— Ти не міг би йти останнім? — запитав він Фелікса.

— Якщо ти поведеш нас.

Нет затиснув зуби і повернувся в кінець. Щохвилини він озирався.

— У тебе немає ніякого винаходу, аби перевіряти все навколо? — запитав він.

— Є, але зараз він ще не потрібен.

— Кінець траси, — заявив Манфред.

Дійсно. Кількаметровий коридор перед ними закінчувався невеликим розширенням. Далі всі типи дротів ховалися у стіну.

— То що, повертаємося додому? — з надією запитав Нет.

— Ми пройшли всього одну десяту шляху, — Фелікс зиркнув на крокомір і на мапу. — Найлегшу частину.

— А звідки ти знаєш, де ми саме?

— Мій крок з таким обладнанням і коли я не втомлений становить у середньому шістдесят три сантиметри, — пояснив він. — Вистачить порахувати в метрах і відмітити на мапі. Власне, мапа… Зараз буде менш приємно, — він трохи відступив і знайшов двері. — Ви ніколи не замислювалися, куди потрапляє вода після чищення зубів або спускання в туалеті? Саме сюди!

Він натиснув ручку й відчинив двері. За ними стояв неймовірний сморід, наче вся їжа, яка тільки могла зіпсуватися на світі, разом зіпсувалася і лежала в темряві перед ними.

— Йооо… — Нет почав надягати кисневу маску.

— Це смердюче, але не отруйне, — затримав його Фелікс. — Під час Варшавського повстання люди тут кілька днів сиділи.

— Старий! Це були солдати.

— Декому з них було стільки ж років, скільки і нам. Кисню в балоні вистачить на тридцять хвилин. Ще може знадобитися.

Нет подивився на нього з жахом.

— Нам серйозно потрібно туди заходити? — запитав він. — Тут неймовірно смердить…

— Мій дід провів у каналізації кілька днів. Бабуся хотіла розповісти мені цю історію. Завтра, що б там не трапилося, я не піду з лікарні, доки вона все не розповість. — Він поглянув на датчик токсичних газів. — Жодних небезпечних сполук.

— Плюс той, що під час такої експедиції провіант не потрібен, — буркнув Нет.

Неохоче вони зійшли на вузький хідник, що йшов уздовж струмка з нечистотами. Канал був овальний, завширшки два з половиною метри. Сліди на стінах свідчили про те, що рівень стоків не раз сягав склепіння. Двері зачинилися самі з неприємним скрипом.

— Це надзвичайно смердюча ділянка, — нарешті промовив Фелікс. — Тут, схоже, якийсь затор.

— Ти вже був тут? — запитав Нет.

— Ні, але пам’ятаю, як смерділо з колодязя в цьому місці. Нагорі.

Вони підняли голови. Каналізаційна решітка з того боку виглядала як вихід у кращий світ.

— Чим швидше пройдемо цю ділянку, тим краще, — Фелікс рушив першим. — Зважайте на те, що тут слизько.

— Слизько… Що за евфемізм! Тут огидно! У Шанель стався б інфаркт носа.

— Припини скиглити, — попросила Ніка.

Нет замовк. Світло ліхтариків, закріплених на шоломах, губилось у тунелі. Вони вже призвичаїлися і до смороду, і до темряви. Зараз друзі бачили тьмяне світло, що проникало крізь чергові колодязі. Кожні кілька секунд автомобільні шини наїжджали на люки.

— Вийти звідси було б важко, — зауважив Нет, після чого раптом пришвидшив кроки. — Ви чуєте?

— Ні, — відповіла Ніка. — І не наступай мені на п’яти.

— Скрипнули двері, якими ми ввійшли…

Вони зупинились і нашорошили вуха. Але почули тільки шум каналізаційного стоку та далекий вуличний відгомін.

— Манфреде, — тихо покликав Нет. — Ти можеш?..

— У мене сідають акумулятори. Мушу вилетіти на поверхню.

— Весь?

— Сорі. Зараз почнуть падати мініроботи. Повернуся за десять хвилин.

Рій кинувся в напрямку найближчого люка.

— Чудово, — Нет причепив прилад нічного бачення до шолома та опустив його на очі. Але діапазон був маленький, і він нічого не побачив, крім зеленої картинки порожнього тунелю. Вид був настільки жахливий, що він швидко вимкнув прилад.

Вони пришвидшилися. За кілька хвилин крізь рівномірний ритм їхніх кроків почав пробиватися дедалі гучніший шум, наче вони наближалися до водоспаду. Фелікс подивився на мапу і сказав:

— Ще десять хвилин, і ми попрощаємося зі смородом.

Джерелом шуму виявився похилий тунель, яким стікали стоки на Повісле. У цьому місці з’єднувалося кілька каналів, якими зливалися стічні води до циліндричної комори з бетонним склепінням і вузьким помостом навколо. Вхідні отвори розташовувалися на різних рівнях, до вищих вели сталеві сходи. Далі стічні води плинули каскадами, вздовж яких тяглися вузькі сходинки. Знизу був легкий протяг.

— Наче в аквапарку, — прокоментував Нет. — Шкода, що не взяв шапочку для плавання.

Вони помітили спалах в одному з тунелів, вхід у який розташовувався за три метри над ними. Діти подивилися вгору. Ще спалах. Хтось наближався й освітлював собі шлях ліхтариком.

— Униз, — пошепки промовив Фелікс.

Зійти сходами виявилося важче, ніж їм видавалося. На них було багато сміття, якісь засохлі водорості, щось обліплене волоссям, напіврозчинена зім’ята плівка і багато ще більш огидного. Схоже, під час опадів стічні води заповнюють тунель по всій ширині, а може, і висоті. Феліксу сяйнуло, що тут стане ще гірше, коли сніг, що йде нагорі, почне танути.

Вони пройшли кільканадцять сходинок, коли почули розмову.

— Лягаймо, — прошепотів Фелікс.

— У це лайно? — скривився Нет і почав шукати в кишені одноразові серветки.

Фелікс схопив його за куртку і потягнув униз. Вони вимкнули ліхтарики.

Сталевою драбиною зійшло троє чоловіків, вдягнених у непромокальні штани з калошами, сірі дощовики й сірі каски. Вони не схожі були на робітників, до того ж, ті страйкували вже два дні. Перший тримав ліхтар і обладнання, яке нагадувало маленький автомобільний пилосос. Він повертав ним туди-сюди, завдяки чому друзі помітили блакитний монітор на рукоятці. Двоє інших чоловіків несли карабіни з прикріпленими до них ліхтариками. Один швидко посвітив у похилий тунель, але маскувальне вбрання Фелікса, Нета й Ніки виконало своє завдання, і друзі залишилися непоміченими.

Чоловіки віддалялися іншим тунелем, але друзі почекали ще кілька хвилин. Шум каскадів води не дозволяв почути, чи ті чоловіки вже достатньо далеко відійшли.

— Шукачі, — сказала Ніка, підводячись.

— У них були карабіни, — прошипів Нет. — Ми не можемо конкурувати з бандою озброєних чуваків, безпринципних та жорстоких… я так гадаю.

— На ременях у них були коробки зі снодійними набоями, — додав Фелікс. — Вони гадають, що полюють на якогось гіпопотама. Якщо знайдуть Василіска раніше за нас, то дуже здивуються.

Вони піднялися.

— Чорт, а що це? — Нет з огидою витер руки об куртку.

— Не питай, якщо не хочеш отримати відповідь, — промовив Фелікс, також із огидою витираючи долоні.

— Ок… мудра порада, мудра… У них був детектор руху. Як у «Чужому-2».

— У мене теж є.

— Це круто, але чому ти його не використовуєш?

— Акумулятори.

Каскади стікали в наступний збірник, подібний до того, що був вище. Фелікс подивився на компас, потім на мапу і вказав на тунель, яким вони повинні йти. Він видавався новішим, виконаний з бетону, а тротуар був відділений від стічних вод бар’єром, який також мав сліди вищого рівня води. Нет уже хотів запитати про сморід, що досі чувся, коли Фелікс із крокоміром у руці зупинився й поглянув праворуч. Вони стояли точно біля ніші, у якій сходи вели до дверей, розміщених високо, ймовірно, з остраху перед затопленням. Нет хотів одразу вибратися зі смердючого каналу, але Фелікс зупинив його.

— Дивіться, — показав він на підлогу.

Вони направили ліхтарики вниз. У мулі, що вкривав злегка затоплений тротуар, виднівся чіткий відбиток довгої, сантиметрів сорок, кутастої стопи.

— У нього величенький черевичок, — сказав Нет.

— Принаймні ми на правильному шляху, — додав Фелікс.

— Якось підсвідомо я сподіваюся, що ми його не знайдемо. Тобто хочу його знайти, але підсвідомо… Ну, ви розумієте…

Фелікс піднявся сходами і натиснув на дверну ручку.

— Зачекай! — затримала його Ніка. Вона подивилася на тунель, яким вони прийшли. — Щось відчуваю. Хтось за нами стежить.

— Не лякай, — застогнав Нет.

— Хтось за нами стежить від самого початку. Відтоді, як увійшли в підземелля з будинку Кніпшица.

Фелікс спустився, підняв пляшку, що лежала під стіною, і знову піднявся на сходи.

— Перевіримо.

Він відчинив двері, і друзі з полегшенням увійшли в сухий, вузький коридор. Тут майже всю стіну затуляли різного вигляду труби та дроти. Фелікс замкнув двері і поклав на ручку пляшку так, аби вона впала, якщо хтось спробує відчинити двері.

— Сімдесят метрів ліворуч, — сказав він і рушив швидким кроком.

— Гадаєш, триметровий робот міг сюди протиснутися? — Нет мив руки водою, що капала з труби.

— З опису виходить, що це дуже добра еластична конструкція. Тож міг.

— Ти не захоплюйся ним. Ти думай, як його вимкнути.

— Може, вичитаю це на наступному привалі.

— А де плануєш привал?

— У знайомому місці.

Нет знав, що немає сенсу наполягати, бо про все дізнається у відповідний момент. Не раніше.

— У моїй голові крутиться ідея про робота-розвідника, — озвався Фелікс. — Саме зараз такий би став у нагоді. У стані сну він мав би вигляд звичайної валізки з ручкою зверху, за яку можна було б його переносити. Після активації він розкладався б у щось типу механічного пса з багатьма датчиками. Умів би плавати, скакати та видиратися нагору.

— Я б краще почекав на кращі акумулятори для мініроботів, — відповів Нет. — Щось Манфред затримується.

— Нагорі шалена хуртовина, — нагадав Фелікс. — Схоже, в нього проблеми з живленням. Ну, гадаю, тимчасово ми можемо обійтися і без нього. Як зможе, він нас одразу знайде. Він знає шлях.

— На щастя, нічого не відбувається, — сказав Нет і відразу пожалкував, бо позаду пролунав звук розбитої пляшки.

Вони завмерли й озирнулися. Однак вони відійшли досить далеко, і ліхтарики не могли освітити ділянку навколо входу. Прилад нічного бачення Нета також не добивав туди. Фелікс витягнув з рюкзака бінокль.

— Може, краще підемо звідси? — несміливо запропонував Нет.

— Світіть прямо, — Фелікс не чув його. Довгий час він вдивлявся в темряву через бінокль, але не міг нічого роздивитися. — Тут стала б у нагоді сигнальна ракета… або мікрофон направленої дії. Навіть знаю, на якій полиці він лежить.

Вони слухали тишу.

— Може, вона сама скотилася… — ризикнув припустити Фелікс. — Краще ходімо звідси.

Пів кілометра вони майже пробігли і мало не проминули вхід до чергового тунелю. Заскочили всередину, зачинили двері і полегшено зітхнули.

Тунель був вузьким, і тут стояла досить висока температура. По стіні йшли, одна над другою, товсті бляшані труби.

— Це опалення, — Фелікс постукав по трубі. Вона прогнулася — там був товстий шар ізоляції, а вже в ній проходила сама труба.

— Це щось неймовірне, старий, — сказав Нет.

— Перевірю, чи ми в правильному місці.

— Спершу заблокуймо чимось ці двері.

Вони роззирнулися по підлозі, але навколо лежало тільки сміття.

— Дивіться, — Ніка вказала на свіжу подряпину на бляшанці. — Він недавно тут проходив.

— Потім роздивимося, — Нет, стоячи рачки, заглядав під труби. — Треба щось знайти, аби підперти ручку.

— Тут нічого немає…

Фелікс піднявся і, до того як хтось устиг би запротестувати, відчинив двері. Вправним рухом він демонтував ручку і знову замкнув двері.

— Це трохи його затримає. Ким би він не був.

— Не хочу гадати, хто це може бути, — зауважив Нет.

— Чому? Я б волів знати.

— Ну… блокування дверей говорить саме за себе, але офіційно я волів би думати, що це ми робимо через вроджений вандалізм, а не через страх, що хтось…

— Заспокойся, — Фелікс налаштував крокомір і рушив уперед. — Та пляшка сама впала, ймовірно.

Нет поглянув на Ніку. Її вираз обличчя свідчив про те, що вона не підтримує цю версію.

За кількадесят метрів тунель з’єднався з іншим, ідентичним. Фелікс знов обнулив крокомір і повернув праворуч. Тут було ще жаркіше. Здалеку долинав постійний шум чи то водоспаду, чи то увімкненої помпи.

Через іще кілька десятків метрів вони зупинились і подивилися нагору.

— Ми під нашою школою, — Фелікс вказав пальцем на маленьке віконечко й люк, що закривав його зверху. — Над нами приміщення, де ми вперше почули Василіска.

— Я віддаю перевагу школі з нормального боку, — відповів Нет.

— Трохи відпочиньмо тут, — Фелікс зняв рюкзак і сів під стіною.

— А цей… хтось? — Нет вказав за спину.

— Якби він хотів нас наздогнати, то вже був би тут, — Фелікс поглянув у темряву тунелю. — Якщо там хтось є, то він тільки стежить за нами.

Нет розвів руками:

— Ну, це може бути хтось із вельми рішучим настроєм!

Фелікс стенув плечима й розгорнув щоденник професора Кніпшица.

— Паришся цим? — Нет сів поруч.

— Просто не маю як це перевірити.

Ніка сіла навпроти, спершись на трубу. Було справді гаряче, тож вона зняла шолом.

— Змерзнемо потім, — промовила Ніка, розстібнувши куртку. — Той, хто стежить за нами, не має злих намірів, але це може змінитися.

Фелікс не чув друзів. Він вивчав щоденник.

Нет почав розпаковувати бутерброди, але згадав аромат стічних вод і знову сховав його.

— Найкраще було б вимкнути центральний комп’ютер, що ним керує, — промовив Фелікс. — Тоді робот припинить бути загрозою. Не можу тут знайти ані сліду схеми підключення того комп’ютера. Вистачило б витягти один штекер…

— А там має бути комп’ютер? — запитала Ніка.

— Я сконструював механічного собаку без комп’ютерного керування. Тільки транзистори, конденсатори і… всяке таке. Собака не відрізняє мене від купи сміття. Якщо Василіск пробув під землею десять років, він мусить мати потужний комп’ютер.

— І солідну програму, — додав Нет.

Фелікс підняв на нього очі.

— Кніпшиц не був програмістом, — сказав він.

— Дві голови краще, ніж одна, — Нет тицьнув у нього пальцем.

— Три, — нагадала Ніка.

— Гаразд, три, — погодився Фелікс. — Хтось мусив написати йому програму.

— Десять років у програмуванні — це як сто років у механіці, — сказав Нет. — Софт Василіска виник, вважай, в епоху парових машин. Але і такий хтось мусив написати. Як знайдемо автора, перевіримо інші його програми і зможемо дізнатися, як «повісити» операційну систему Василіска.

— Тут є прізвище і телефон, — Фелікс зблизька почав роздивлятися поверхню папера. — Чувак мав би піти на курс каліграфії… Схоже, Розенкрафт. Мало людей з таким прізвищем у Варшаві.

— Він може бути не з Варшави, — зауважила Ніка.

— Почнімо з Варшави, — Фелікс витягнув телефон, але, звісно ж, не було зв’язку. Він поглянув на Нета. — Є з’єднання з Манфредом?

— Він пропав зі своїм роєм…

— За розрахунками перша частина рою повинна повернутися за п’ятнадцять хвилин, — поінформував Манфред з телефона на ремені рюкзака Нета. — Я в ноутбуці і не знаю, що робиться з рештою моєї особи зовні.

— Існує неприємна можливість, що мініроботи не пристосовані для роботи за мінусових температур, — промовив Фелікс. — Вони могли там просто замерзнути.

— Дякую, що ти про це зараз говориш…

— Я тільки про це подумав, — він подивився на друзів. — Ми втратили розвідку.

Нет заплющив очі й похитав головою.

— Перевір хоча б людину на прізвище… — почав він, але Манфред його перебив:

— Розенкрафт? Бачу. Не маєте імені? Номер телефону, певно, неактуальний, але перевірю. Ми ж говоримо про події десятирічної давнини, так? Якщо впіймаю сигнал, то з’єднаюся.

— А над тим люком часом немає нашого бездротового роутера? — запитав Фелікс.

— А знаєш, ти маєш рацію, — Нет підвівся і підняв свій рюкзак над головою. — Ловиш сигнал?

— Ледь-ледь.

Нет по скобах піднявся до самого люка.

— Є! Постій так хвилинку… ок. Синхронізуюся.

— Чесно кажучи, мені трохи незручно, — простогнав Нет.

— Ще трохи… Гаразд, спускайся.

Нет з полегшенням спустився і потрусив руками.

— Що ти дізнався? — запитав Фелікс.

— Пошук Розенкрафта потребує кількох хвилин. Однак, схоже, рій зник. Одна з камер зареєстровала мініроботів, що вилітали з каналізаційного люка, але не знаю, що сталося з ними потім. Нагорі хурделиця і майже нічого не видно.

— Ходімо чи чекаємо на результат пошуку? — запитав Нет.

— Хвилинку, я дочитаю цей уривок до кінця, — промовив Фелікс. — У чувака неможливий почерк.

— Вам не здається, що той шум став трохи гучнішим? — запитала Ніка.

Фелікс підняв голову.

— Може, трохи. Не знайду схему комп’ютера. Він мусив його замовити, але навіть немає місця, де його встановити. Тут є каністра з охолоджувальною рідиною, напевно, для комп’ютера, система трубок, фільтрів…

— Реально стає гучніше, — наполягала Ніка.

— Ну… — Фелікс хвилину прислухався. — Коли розтає сніг, то води в каналах більшає, тому так. Тут нам нічого не загрожує, ми над рівнем каналів.

Ніка не була так переконана. Нет грався з приладом нічного бачення. Він опустив його на очі, подивився в коридор, яким вони мали йти, і завмер.

— Щось там спалахує, — він вимкнув і знов увімкнув прилад. — Або він зіпсувався, або… Спалахи помітні тільки через прилад.

Фелікс поглянув на нього, потім углиб тунелю.

— Вимкни його, — прошипів він. — Погасимо ліхтарики і сховаємося на драбині.

— Але… — Нет питально подивився на нього.

— Тшшш… — Фелікс підштовхнув його в напрямку скоб. — Це і є джерело шуму.

Ніка вже почала підніматися. За мить уся трійця сиділа під люком, занадто важким, аби підняти його в разі потреби. Зараз вони не були впевнені, що шум набирає сили.

— Скажи нам, що це? — прошепотів Нет.

— Не знаю, — також пошепки відповів Фелікс. — Але якщо щось помітне тільки через прилад нічного бачення, то або воно гаряче, або це інфрачервоний сигнал. Наприклад, іншого приладу нічного бачення.

— Тож він теж міг мене побачити?

— На жаль, міг. Дістань з рюкзака ендоскоп і монітор. Той ендоскоп має функцію нічного бачення.

— Він і тебе теж помітить, — зауважив Нет.

— Не помітить. Я не ввімкну діоди, які освітлюють територію в інфрачервоному світлі. Пасивного приладу нічного бачення він не помітить.

Нет витягнув з рюкзака змотаний еластичний ендоскоп і універсальний монітор. Фелікс навпомацки з’єднав прилади, сформував з еластичного кабелю з камерою форму на кшталт літери «L» і встановив мінімальну яскравість екрана. Приймаючи еквілібристичну позу, він висунув кінець ендоскопа нижче склепіння тунелю. Усі затамувавши подих вдивлялися в екран. Спочатку бачили на ньому тільки одиничні нерегулярні спалахи. Лише коли Фелікс знайшов відповідний кут, вони побачили згорблену, широкоплечу постать із яскравими зеленими очима.

— От же ж! — простогнав Нет.

Монстр повільно рухався в їхньому напрямку. Здавалося, він підсвічується ззаду світлою хмарою. Уже було чути його важкі кроки, що пробивалися крізь дедалі дужчий шум, який зараз нагадував грім. Фелікс повернувся нагору і запхав ендоскоп під куртку. З кишені він витягнув пульсатор.

— Погано, — промовив він. — У нас погана позиція…

— Я мрію зараз про лежачо-сидячу позицію перед телевізором… — скиглив Нет. — Піднімемо цей люк.

— Не смикайся, а то впадемо, — сказав Фелікс. — Може, він нас не помітить. Як промине нас, то вкладемо його пульсаром.

— Ти ж не дочитав у щоденнику, як його потім вимкнути!

— Замовкніть, — прошипіла на них Ніка згори. — Він почує вас.

Це подіяло, хоча навряд чи в тому шумі робот міг щось почути. Він був уже зовсім поряд. Вони відчували вібрацію від кроків робота. Діти відчули сморід вихлопних газів, що виходили з двох труб, розміщених на його плечах. Нет не втримався і голосно чхнув. Робот зупинився точно під ними. Друзі завмерли, нервово вчепившись у скоби. Двигун внутрішнього згоряння затихнув з гуркотом клапанів, а з голови робота почала висуватися телескопічна антена. Її кінцівка зупинилася біля дітей. Тривало це кілька секунд, після чого антена склалася, запустився стартер, а з труб вилетів вихлопний газ.

Нет знову чхнув, але робот уже не міг його почути. Він віддалявся від їхньої схованки, навіть не пригальмувавши.

— Це не Василіск, — сказав Фелікс. — Це паверскаут.

— Паверскаут? — Нет презирливо фиркнув. — Більше схоже на паверсмердюка! Оце халтура! Він не знайшов би і фосфоресцентного бронтозавра. Спускаємося.

— Не розслабляймось аж до кінця, — Фелікс не змінив пози. — Якщо він нас побачив, то може переплутати зі своєю ціллю.

Шум раптово стих.

— Він звернув у бічний тунель, — зрадів Нет, запалюючи ліхтарика. — З цією проблемою впоралися.

— Я зняв дверну ручку, — згадав Фелікс. — Він дійде до дверей і повернеться, бо занадто тупий, аби відчинити двері. Тікаймо звідси.

— Стійте! — затримала їх Ніка. — Тут є ще щось.

— Паверпричеп? — спробував пожартувати Нет, але гарний настрій, який на мить його охопив, уже зникав.

У цей момент щось гусеничне, поблискуючи металом, із тихим гудінням зупинилося точно під дітьми. Вони затримали подих, але за мить зрозуміли, що це таке. Під ними стояв Пкауво. Було вже пізно вимикати ліхтарики. Лише зараз вони дізналися, які саме зміни зробив тато Фелікса в конструкції робота. Замість однієї з гусениць вмонтували башточку з купою датчиків, а на місці свердла розташовувався металевий маніпулятор з двома шарнірами. Робот стояв нерухомо, але не підняв жоден з об’єктивів. Друзі висіли, вчепившись у скоби, затиснувши зуби, бо поза була дуже незручна. Вони не боялися, що робот зробить їм щось, але не змогли б пояснити батькам свою присутність у такому місці. Пкауво кілька разів пікнув, замиготів діодами й поїхав.

— З усією повагою до ваших батьків, але… — промовила Ніка. — Цей теж нас не помітив, а ми ж досить незграбні й не пристосовані до життя в підземеллях.

— У них був тільки тиждень і купа сімейних проблем, — Фелікс обережно визирнув.

Пкауво звертав у бічний тунель.

— Здається, він переслідує паверсмердючку… Він теж не зможе відчинити двері.

— Сором… — підсумував Нет. — Схоже, честь Інституту в наших руках…

Вони зіскочили на землю. Тунель був сповнений синюватою мрякою вихлопних газів. Крутило в носі, але було не настільки погано, щоб надягати кисневі маски.

— Чому він тут зупинився? — Фелікс поглянув нагору. — Він же нас не побачив. Якби мав хоч якісь підозри, то скерував би на нас об’єктив.

— Він виявив не нас, а той роутер у підвалі школи! — майже вигукнув Нет. — Я геній! Він затримався, аби під’єднатися до інтернету!

— І передати звіт… — замислився Фелікс. — Або отримати нові вказівки. Можеш завантажити журнал з того роутера? Мені цікаво, з ким він з’єднувався.

Нет зітхнув і знову поліз на драбину.

— Манфреде, зможеш?

— А що сталося, сам не хочеш?

— Манфреде, прошу тебе. У мене руки болять від цих скоб…

— Гаразд, хвилинку…

За хвилину Нет спустився на землю, масажуючи руки. Вони рушили вперед, побоюючись повернення паверскаута, бо вже чули шум його двигуна.

— Перевірю під час наступного сеансу зв’язку, що це за адреса, — сказав Манфред.

— А що з тим Розенкрафтом? — запитав Фелікс.

— Я довідався, тобто моя частина в міській раді довідалася, що у Варшаві мешкає двоє чоловіків з таким прізвищем.

— А жінки? — запитала Ніка.

— Теж перевірив, мала. Немає жодної.

— Ти говориш їй «мала»? — здивувався Нет.

— Ти ревнуєш до комп’ютерної програми? — усміхнулася Ніка.

Нет не відповів.

Фелікс перестав читати щоденник на ходу. Він підключив монітор до пристрою, схожого на ручний кухонний міксер, з коротким носиком, що закінчувався пласким ущільненням.

— Детектор руху, — пояснив він.

— Як у «Чужому-2»? — поцікавився Нет.

— Точно. Працює на принципі ультразвуків, тож не можна побачити те, що за дверима, — він повернувся і націлив детектор на друзів. Монохромні, розмиті образи нагадували картинку на радарі. Екран відобразив дуже нечітку мапу найближчої території. Стіни тунелю були позначені темно-сірим, а Нет і Ніка, які рухалися, світилися яскраво.

— У тебе один екран на все? — запитав Нет.

— Інакше рюкзак важив би стільки, що я мусив би тягти його на візку.

— А якщо цей один монітор зіпсується?

— Тоді всі загинемо.

Нет здивовано поглянув на нього.

— Чуєш! — заволав він. — Це я тут відповідаю за чорний гумор!

Ніка пирснула сміхом. Темний тунель раптом видався не таким страшним, як хвилину тому. Він почав іти вгору, завдяки чому вони дізналися, що піднімаються на берег Вісли. За кілька метрів друзі дісталися до перехрестя, від якого розбігалося п’ять тунелів.

Один закінчувався дверима. Фелікс підійшов і відчинив їх. Вони відчули свіже повітря і слід запаху мастил.

— Є покриття вишки стільникового зв’язку на станції метро «Політехніка», — мовив Фелікс, дивлячись на екран телефона.

У цей момент телефон задзвонив. Друзі аж підскочили.

— Це тато, — пояснив Фелікс, віддав Нетові детектор руху і натиснув на кнопку. — Слухаю?

— Привіт! Зараз їдемо до бабусі в лікарню. Де ти?

— А… у метро.

— Ок. У лікарні вимкнемо телефони. Мама говорить, що, як повернешся додому, в холодильнику є суп… Кохана, який суп? А… Мама каже, що не до кінця впевнена, але там є помідори і капуста. Мабуть, це можна їсти. Ну то бувай.

— Передавайте привіт бабусі. Скажи, що завтра я до неї прийду, — Фелікс відключився і сховав телефон. — Звідси то як розмова з іншим світом… — зауважив він і похмуро додав: — Мені потрібно було сьогодні відвідати бабусю. Вона хотіла розповісти мені про діда. Ну нехай, завтра розповість.

Вони зачинили двері.

— Я перевірив ту адресу, — озвався Манфред. — Це якась база даних на сервері Інституту надзвичайних досліджень. Звісно ж, я не зміг залоґінитися без паролю.

— Там добрий захист, — підтвердив Нет. — Спроба зламу ввімкне тривогу. Треба дістати пароль.

— Передбачаю певні труднощі, — зауважив Фелікс. — Потрібно переключити на вібрацію, аби дзвоник нас не викрив.

— Схоже, вже викрив… — простогнав Нет, вказуючи на екран детектора.

Серед нечітких контурів стін до них наближався великий об’єкт, схожий на екрані на білу амебу. Фелікс покрутив потенціометр, збільшуючи діапазон сканування.

— Сто метрів, — сказав він. — І це не паверсмердючка…

— І тут… — Нет тикнув у другий коридор, де світилися чотири менші об’єкти. — Чорт… Як у комп’ютерній грі, тільки це насправді.

Він повернувся і переступив поріг.

— Стій! — Фелікс схопив його за комір і потягнув назад.

Протяг перетворився на сильний порив, який відкинув їх до стіни. Їх осліпило яскраве миготливе світло й оглушив раптовий гуркіт. Кілька секунд, і все минуло так само раптово, як і почалося. У повітрі повиснув перерваний спільний крик Нета й Ніки.

— Метро, — пояснив тремтячим голосом Фелікс.

Він підняв детектор руху, який випав з рук Нета, і подивився на екран. Замість білої амеби була тільки невиразна пляма, що зливалася з тлом.

— Цей великий праворуч зупинився, — тихо промовив він, — а ті менші зникли.

— Я вже шкодую… — Нет повільно підвівся з землі.

— Про що?

— Про все, що сталося сьогодні, відколи моє сумління заворушилося і я вирішив погратися в цю експедицію.

— Потім шкодуватимеш, а зараз валимо звідси, — Фелікс зачинив двері й пішов у середній тунель, найвужчий, але принаймні безлюдний.

Друзі потяглися за ним без вагань. Фелікс ішов першим і спостерігав за дорогою за допомогою детектору руху. Раз тільки щось блимнуло, але, коли вони підійшли ближче, виявилося, що це щур.

— Ми звернули з мапи, — промовив Фелікс за кілька хвилин. — Тобто, згідно з мапою, цей тунель повинен був закінчитися раніше на сто метрів.

Він обстежив коридор детектором руху, і раптом йому зробилося холодно.

— Вони йдуть сюди, — сказав він.

Діти озирнулись і вдивлялись у темряву. Нет спрямував туди ліхтарик. Щось блимнуло вдалині. Він надів прилад нічного бачення і мимоволі відступив.

— Вони не йдуть, а біжать, — крикнув він і відступив на кілька кроків.

— Хто? — запитала Ніка.

— Без поняття!

На екрані детектора руху коридор запульсував плямами. Вони побачили у світлі ліхтариків кілька згорблених постатей, які в абсолютній тиші бігли в їхній бік.

— Ноги в руки! — закричав Фелікс.

Вони кинулися вперед, не знаючи, хто біжить за ними. Світло скакало по стінах, тупіт черевиків накладався на власне відлуння. Хоча вони не чули переслідувачів, не оглядались, а повертали в навмання вибрані коридори.

Черговий тунель закінчився дверима. Друзі мали дві секунди, аби стиснути кулаки на удачу, що не замкнено. Ніка перша дісталася до дверної ручки. Вона натиснула її, коли хлопці по інерції влетіли в двері. Важка окована стулка повільно відчинилася. Вони впали всередину, захлопнули за собою двері й, захекані, сперлися на них спинами.

— Що це було? — в голосі Нета виразно відчувалася претензія до світу, що такі речі взагалі можуть відбуватися.

Ніка тільки похитала головою.

— Я без поняття, де ми, — відхекався Фелікс. — Я не дивився ані на мапу, ані на крокомір.

Вони роззирнулися. Зала була завширшки метрів десять і не набагато більша завдовжки. Низьке склепіння справляло враження виконаного досить невміло. Цеглини були жовтуваті, а розчин викришився в багатьох місцях. У стінах на трьох рівнях розташовувались отвори на рівних відступах. З них стирчали якісь старі ящики. Лише за кілька хвилин друзі розпізнали, що це. То були труни.

— Катакомби, — Нет ковтнув слину.

Вони зауважили, що те, на що вони спираються, — не стіл, а кам’яний саркофаг. Відсунулися від нього й піднялися. Фелікс оглянув приміщення за допомогою детектора руху.

— Тут нікого немає. Не нервуй.

— Катакомби — це підземне кладовище. Тут повно небіжчиків. Як я можу не нервувати? Нагадати тобі, що всі жахіття про зомбі…

— Мешканці цих трун нічого нам не зроблять. Забудь про жахіття.

— Ти говориш мені в катакомбах забути про жахіття?

— Розслабся. Вони мертві вже не одне століття.

— Можливо, нам потрібно підперти чимось ручку, на випадок, якщо ті ззовні намагатимуться сюди ввірватися? — озвалася Ніка, після чого зробила такий вираз обличчя, що друзі простежили за її поглядом.

На цьому боці дверей не було ручки.

Нет голосно видихнув, подивився на стелю, а власне на склепіння, і простогнав:

— Удруге те саме. Капець-капець-капе-е-ець.

Фелікс оцінив розмір кришки саркофага і відстань від нього до дверей.

— Двері відчиняються всередину, — сказав він. — Якщо зсунемо плиту, то заблокуємо їх.

— Але потім самі не вийдемо, — закінчив Нет.

Фелікс змінив світло ліхтарика в шоломі на розсіяне і роззирнувся. Отворів було близько двадцяти, кілька порожніх, в інших стирчали труни. Більшість зотліли до такого стану, що можна було побачити їхній вміст. У стіні праворуч від дверей зяяв чорний вхід до наступного приміщення. Фелікс, дивлячись під ноги, пішов туди. Приміщення було подібне до попереднього, тільки менше і без саркофага. Другий вхід був замурований. Хлопець придивися до стіни зблизька і спробував відшкрябати трохи розчину. Він був твердий, наче бетон. Фелікс обійшов кімнату в пошуках схованих дверцят, рухомих цеглин. Нічого такого не було. Він повернувся до Нета й Ніки, поліз у кишеню і дістав шість мініроботів. Мало, аби запрограмувати їх на повернення на поверхню, не кажучи вже про закодування комунікатора з проханням про допомогу.

Він подивився на двері. Потрібно було розв’язати інженерну проблему.

— Що там? — Нет вказав пальцем на друге приміщення.

— Роздратована чорноволоса дівчина в білій нічній сукні. Рачки повзе в наш бік.

— Суперсмішно. Я спитав про вихід.

— Замурований.

— То роби щось із цими дверима.

— Заблокувати їх чи відчинити?

Нет подивився на друга, потім на двері.

— Важке питання… — зізнався він похмуро.

— Розслабся. За хвилину цим займуся, — Фелікс не поділяв песимізму друга. — Якби вони хотіли ввійти сюди, то вже зробили б це.

Він поклав на саркофаг щоденник і розгорнув його десь на половині.

— Послухайте ось що: «Я відчуваю піднесення, змішане з тривогою. Ніхто раніше не пробував (принаймні я нічого про це не знаю) конструювати такий складний механізм, керований біонічним комп’ютером».

— Біонічний комп’ютер — це science fiction, — зауважив Нет. — Мине ще кілька років, допоки з’явиться обмежений прототип, здатний додати два до двох з точністю до п’яти.

— Може, тому проєкт затягся, — вирішив Фелікс. — Кніпшиц мав бачення, яке не міг реалізувати, і в останню хвилину змінив концепцію. Я ніде більше не знайшов нічого про бортовий комп’ютер. Імовірніше, він вклав його всередину ПК, першого «Pentium», і поспіхом запрограмував.

— Програміст… — згадав Нет. — Наскільки я знаю, десять років тому не існувало інструментів і методів для створення ефективного штучного інтелекту.

— Тож, може, Василіск є досконало пристосованим до життя під землею автоматом-кретином? Тільки прості реакції. Така собі триметрова мураха.

— Якось у мене немає настрою це перевіряти. Можемо вже відчинити ці двері?

— Якщо хочеш зустріти ті створіння…

Ніка схилилася над саркофагом і стерла долонею кількасантиметровий шар пилу та куряви.

— Лаврентій Дур, — прочитала вона.

— Це прізвище та ім’я, — зауважив Фелікс, після чого вказав на півкруглий слід шару пилу трохи вище. — Схоже, хтось стирав пил із цього місця. Так років двісті тому…

— О Матір Божа! — Нет з огидою скривився. — Я, схоже, знаю, хто це зробив… — однією рукою він закрив рота, другою, тремтячою, вказував на запилений, закутаний у лахміття скелет у кутку. — Мене нудить.

— А уяви, — повільно промовила Ніка, — що у 2275 році когось нудитиме від вигляду твоїх останків. Тобі як буде?

— Ну, я вже говорив, що я відповідаю за чорний гумор, — Нет ковтнув слину. — Але ми влипли…

— Вибратися звідси буде важче, ніж передбачалося спочатку, — Фелікс підійшов до дверей і кулаком спробував їх на міцність. — Динаміту не взяв… Але все одно треба почекати, доки ті підуть.

— Скільки, ти гадаєш… треба чекати?

— Не знаю. Мене більше цікавить, чому вони сюди не заходять, якщо з того боку є ручка.

— Не можуть? — припустила Ніка.

— Або… бояться… — додав Фелікс.

У Нета опустилися руки. Він сів під саркофагом і сховав обличчя в долонях.

— Вони хотіли, аби МИ сюди зайшли, — промовила Ніка. — Загнали нас сюди, наче в пастку.

— Почекаємо п’ятнадцять хвилин і спробуємо вийти, — вирішив Фелікс.

Він поглянув на годинник, але той не працював ще з будинку Кніпшица. Він повернувся до вивчення щоденника.

— «Життя відходить так легко, що не може втекти надто далеко», — прочитав Фелікс.

— То має бути девіз «швидкої», — буркнув Нет, не підводячи голови.

— Звідкись я знаю це прізвище, — Ніка вдивлялася в кришку саркофага. Вона стерла пил, відкриваючи напис «1573» і кілька рядків латиною. — Ти інсталював на ноутбуці словник латинської мови?

— Ні. Це найменш потрібна мова.

— Шкода. Тут є напис латиною.

— Мене взагалі не цікавить, що там написано. Це точно не інструкція аварійного виходу.

— Мені цікаво, чий це саркофаг.

Фелікс на мить підняв очі від щоденника.

— «Дур» значить «твердий», — сказав він. — Дюралюміній — це зміцнений алюміній.

Фелікс шелестів сторінками, намагаючись знайти сенс чи хронологію в записах. Вони були цікаві, деякі описували новаторські рішення, але не було ані слова про комп’ютер керування.

Ніка щось обмірковувала.

— 1573-й… це часи Сиґізмунда Авґуста.

— І хто це? — Нет підняв голову.

Ніка поглянула на нього як на розумово відсталого.

— Ну, король Польщі, — пояснила вона. — Останній з Яґеллонів. Ти серйозно не знав?

— Щось колись там чув краєм вуха…

— Отож-бо, що краєм вуха. Останні роки його життя — це трагічна історія. Він дуже кохав свою другу дружину Барбару Радзивілл. Коли вона померла, він знов одружився, але сумував за Барбарою. На старості почав оточувати себе магами, які мали повернути її до життя. Найближчим до успіху був Ян Твардовський. Йому вдалося викликати душу померлої. Тобто так видавалося королю, бо Твардовський показав йому в дзеркалі жінку, дуже подібну до королеви. Це дзеркало висить у костелі в Угорщині. Краще в нього не заглядати. Старі дзеркала небезпечні. Невідомо, хто в них дивився.

— А ще небезпечніші — старі консерви, — додав Нет.

Фелікс подивися на Ніку, потім на напис на саркофазі.

— Ян Твардовський, говориш?

— Гадаєш, це можливо? — Ніка широко розплющила очі. — Він загинув, тікаючи з Речі Посполитої. Невідомо, що з ним сталося…

— Твардовський? — Нет виказав зацікавлення. — Перший польський космонавт? Той, що на півні полетів на Місяць?

— Це легенда, але чувак жив насправді. Він був придворним магом Сиґізмунда Авґуста. Ця легенда розповідає, що пан Твардовський підписав договір з дияволом. Він продав свою душу за багатство і безсмертя.

— З другим у нього трохи не вийшло, — Нет поплескав долонею по саркофагу. — Хіба що це його місячний шатл.

— Згідно з легендою, диявол міг забрати душу пана Твардовського тільки в Римі. Він підступом заманив мага до корчми під назвою «Рим».

— А пан Твардовський утік від нього на півні? — запитав Нет. — На Місяць?

— У кожній легенді є частка правди, — стенула плечима Ніка.

— Півень жовто-помаранчево-червоний, — додав Фелікс. — Це кольори полум’я, що виривається з ракетного двигуна.

— А звідки саркофаг? — замислилася Ніка. — У таких саркофагах ховали королів.

— Якщо він був при грошах, то міг собі замовити такий, — Нет підвівся. — Хоча… Для чого, якщо він не планував помирати? Я теж не планую, тож робімо щось із тими дверима.

— Це важливе відкриття. Треба якось позначити місце.

— Важливе відкриття, але якщо ми не знайдемо Василіска, розповідатимеш про це своїм друзям із сиротинця Елеонори Хрубещак.

Ніка поглянула на нього зі злістю.

— Нет має рацію, — сказав Фелікс. — Час збиратися.

Він нахилився і почав розглядати двері. На жаль, вони були добре підігнані, і він не знайшов навіть маленької щілини, аби просунути камеру ендоскопа. Дерев’яні, але окуті сталевими смугами, з заклепками в місцях, де ті перетиналися. Завіси були зверху, але міцні, наче у скарбниці. Про те, щоб їх виламати, навіть не йшлося.

— На якій висоті була ручка? — запитав Фелікс. — Пам’ятаєте?

— Трохи вище, ніж зазвичай, — Ніка підійшла до дверей і простягнула руку. — Десь тут.

Фелікс витягнув з рюкзака електричну викрутку, вклав свердло і приклав до дверей на десять сантиметрів нижче від місця, яке вказала Ніка. Висвердлити отвір зайняло кілька секунд. Ніка хотіла визирнути крізь дірку, але Фелікс її зупинив.

— Ми не знаємо, що там, — сказав він і почав готувати петлю з дроту, аби зачепити ручку й потягнути її вниз.

— То, може, визирнемо приладом нічного бачення?

— А це слушно, — Фелікс відклав дріт і почав ритися в рюкзаку.

Він увіткнув ендоскоп у гніздо монітора, розрівняв кабель з камерою і встромив кінець у висвердлений отвір. Нет і Ніка схилилися над ним і задивилися в екран. Вони побачили тільки нечіткий образ, світлу пляму на темному тлі.

— Це значить, що там порожньо? — запитала Ніка.

— Це значить, що ти не ввімкнув інфрачервоних діодів, — сказав Нет.

— Точно, — Фелікс перемкнув тумблер на корпусі ендоскопа.

Екран посвітлішав, і діти відступили з німим криком. Монітор висів на еластичному дроті ендоскопа і відображав щось таке, чого зазвичай ніхто не любить дивитися навіть у кіно в теплому й затишному домі з собакою під ногами і з пультом для виклику охорони в руці. Фелікс, Нет і Ніка рачки наблизилися до екрана. Те, що відображалося, мало дві тонкі ноги, овальний корпус, голову практично без шиї і довгі руки, що просто звисали, з неприродно великими долонями. Очі потвори світилися в інфрачервоному світлі, як два лазери. Одяг нагадував одразу десяток сорочок, надягнених одна на одну.

— Повна дупа… — простогнав Нет.

— Як далеко він від дверей? — пошепки запитала Ніка.

— Метрів десять, — Фелікс ковтнув слину. — Він пильнує за нами. Питання, що роблять інші.

Нет зіщулився під саркофагом Яна Твардовського.

— Я спустився сюди, аби знайти Василіска, а не морлоків[32], — заскиглив Нет. — Не хочу… І без них було страшно. З мене досить цього всього…

Ніка сіла поряд з ним і обійняла за плечі.

— Я дуже щаслива, що ти тут, — вона поцілувала його в щоку. — Без тебе в нас нічого б не вийшло.

— До того, щоб щось вийшло, ще дуже далеко, — Фелікс сів біля них, схопив свій рюкзак і вивалив його вміст просто на підлогу. Там було багато всього.

— Ні… — Нет поглянув на Ніку. — Не те що я шкодую, що спустився під землю… тільки… я б хотів таку версію реальності, у якій ми не мусили б цього робити… Розумієш? Альтернативний світ.

— Припини базікати! — крикнув на нього Фелікс. — Нам потрібно розбити міцну кам’яну стіну.

— Не хочу… — застогнав Нет.

— А що б ти хотів?

— Прокинутись.

— Опція тимчасово недоступна, — Фелікс не дуже делікатно поляскав його по щоках. — Зберися вже, чувак! Мусимо звідси вибратися. Хапай плиту саркофага. Заблокуємо двері.

— Ні! — Ніка сперлася спиною на плиту. — Це пам’ятка. Їй понад чотириста років.

Фелікс поглянув на неї, потім на плиту, нарешті на купу речей з рюкзака на підлозі. Витягнув звідти тюбик з клеєм і всунув Нетові в руки.

— Що мені з цим роботи? — Нет підвівся.

— Клей двері.

— Тоді ми звідси не вийдемо.

— Тоді вони сюди не ввійдуть.

Фелікс змінив в електричній викрутці свердло на більше і пішов у сусіднє приміщення. За мить звідти пролунав звук руйнування стіни. Нет зібрався, підійшов до дверей і втиснув тюбик у щілину біля висвердленого отвору. Коли він закінчив, звук свердла затихнув.

— Змінити тебе? — запитав Нет.

— Ні, погано йде, — відповів Фелікс. — Малі оберти, бракує потужності. Треба робити перерви, аби не спалити інструмент.

Ніка використала цей час на вивчення щоденника.

— Це триватиме місяць, — застогнав Нет.

— Не зовсім, — Фелікс витягнув з кишені куртки петарду. — Або секунду, або вічність.

— О, я тебе прошу! — крикнув Нет. — Ти хочеш?..

— Ага. Принеси запальничку.

Нет побіг до купи речей Фелікса, витягнув запальничку і перевірив, чи вона працює. Полум’я затріпотіло.

— Тут є протяг…

— Не може тут бути протягу, — заперечив Фелікс. — Я не просвердлив наскрізь. Давай сюди. Заткніть вуха, відкрийте рот. Півтори секунди.

Він увіткнув петарду в отвір, запалив дріт, заткнув отвір дерев’яним кілком і щосили забив його ломом до кінця.

Трійця кинулася в першу кімнату і сховалася за саркофагом.

У замкненому приміщенні вибух прогримів, як артилерійський постріл. Каміння полетіло на підлогу. Дрібні уламки забарабанили по саркофагу та шоломах друзів. Повільно опадав пил.

— Що це було? — вигукнув Нет. — Динаміт?

— Велика петарда, мало місця[33], — пояснив Фелікс.

Вони підвелися і поглянули на результат вибуху. У стіні зяяла чорна діра, достатньо велика, аби вони могли протиснутися крізь неї.

— Ти передбачив це! — із захватом крикнув Нет. — У тебе була і петарда, і свердло. І навіть кілок.

— Це як із вогнегасником, — відповів Фелікс. — Возиш його з собою в машині, але сподіваєшся, що він ніколи не знадобиться.

Він почав пакувати рюкзак.

— Подивіться, — Ніка показала нагору. Вона повернула ліхтарик на шоломі, аби збільшити промінь світла.

Пил і дим у повітрі не опадали, а тільки тягнулися в напрямку отвору в стіні, де і зникали.

— Я говорив, що є протяг, — нагадав Нет.

Фелікс запалив запальничку і підніс полум’я до дверей. Вогник слабко, але ворушився.

— Не звідси…

Друзі почали роззиратись, але не могли виявити наскрізний отвір.

— Можливо, нехай хтось інший це перевірить? — запропонував несміливо Нет. — Чекав чотириста років, і ще тиждень нічого не змінить.

— Схоже, ти знову маєш рацію, — повільно промовив Фелікс, одночасно потягнувшись до рюкзака по детектор руху.

— У мене погане передчуття, — прошепотіла Ніка.

Фелікс вимкнув екран і під’єднав детектор. Він виставив діапазон у кілька метрів. Почав водити пласкою кінцівкою приладу навколо. Якщо вірити результатам, у половині отворів щось злегка ворушилося.

— Щури? — запитав з надією в голосі Нет. — Вони не такі вже й погані, порівняно з пробудженими цим гуркотом трупа… — він не закінчив, переляканий власними словами.

— Це можуть бути ганчірки, які ворушать протяг, — невпевнено промовив Фелікс.

Наче у відповідь на його слова щось зашурхотіло в одному з отворів вище. Три промені світла одразу освітили це місце, занурюючи решту приміщення в темряву.

— Або й не ганчірки… — буркнув Фелікс трохи інакшим голосом. — Так… Нехай хтось інший це перевірить…

Вони почали відступати в напрямку діри у стіні, але підозрілий звук пролунав у другому приміщенні. У паніці вони роззиралися по стінах. Промені ліхтарів бігали, вихоплюючи з мороку фрагменти трун, кістки, зітлілі залишки тканини.

Фелікс знову підняв детектор руху. Тим часом на екрані з’явилося кілька чітких світлих плям.

— Ну, не дуріти! — Нет повернувся в напрямку виходу.

Щось блимнуло, відбившись у ніші зверху, але коли Нет підняв голову, нічого там уже не було, крім залишків труни й сірих кісток.

— У тебе ще є петарди? — пропищав він.

— Ані петард, ані карабіна… — Фелікс крутив детектором руху на всі боки, відкриваючи нові рухливі об’єкти.

— Де вони? — запитала здушеним голосом Ніка.

— Усюди, — відповів Фелікс. — Виходять із-за цих трун.

— А наш вихід?

Фелікс націлив детектор на отвір. Нічого там не ворушилося, але чорна діра пробуджувала мимовільний страх. Незважаючи на наближення зусібіч чогось невідомого, друзі тягнули з тим, аби заскочити в діру у стіні, за якою могло причаїтися щось гірше. І ще страшніше.

Нет відчув чийсь погляд. Він побачив витріщені на нього великі очі. Істота відсахнулася від світла, а Нет закричав і кинувся в діру у стіні. Спершу він кинув рюкзак, який упав на щось тверде, тож принаймні там не було прірви.

— Щоденник! — закричав Фелікс.

Ніка озирнулася. Щоденник лежав на саркофазі. Вона за три кроки добігла до нього. Схопила і хотіла вже бігти, але щось потягло її за рукав. Вона спробувала вирватися — безрезультатно. Дівчина повернула голову і закричала. З-за саркофага стирчала рука з великою долонею і тримала рукав її куртки.

— Воно схопило мене!

Нет повернувся від отвору і затримався на півкроці. Разом з Феліксом вони з жахом витріщалися на істот, що виповзали з трун. Їх було кілька десятків. Відчуття було, наче вони опинились у гнізді чужих.

Нет витягнув телефон і ввімкнув фотоапарат. Спалах — і катакомбами прокотився шум незадоволення. Істоти відступили, але ненадовго. Хлопці підбігли до Ніки, яка стискала щоденник, і відтягли її від саркофага. Створіння, що чіплялося за її рукав, не збиралося відпускати. Нет ударив його в передпліччя. Потім ще раз. Велика лапа відпустила рукав тільки після третього удару. Вони побігли в бік отвору. У тремтячих променях ліхтариків всюди блищали очі, рухалися руки та ноги. Нет ще двічі клацнув спалахом фотоапарата, пробиваючи дорогу. Вони дісталися діри, запхнули всередину дівчину, потім її рюкзак. Далі Фелікс заштовхав Нета і свій рюкзак. Коли він сам кинувся в діру, то раптом застряг.

— Він тримає мене! — закричав він.

Нет і Ніка кинулися до нього й почали тягнути. Хвилину вони боролися, нарешті друг упав на них. Діти зібрались і побігли темним коридором. Зупинилися за триста метрів. Не було чути відгомону погоні.

З отвору стирчала лиса голова з великими блискучими очима. Вона одразу сховалася, коли на неї впало світло.

— Зомбі, — простогнав Нет. — За нами женуться зомбі.

— Це не зомбі, — Ніка швидко дихала. — Це ті створіння, що раніше стежили за нами. Ми бачили одного з них перед дверима.

— Усе одно, чи зомбі, чи ґолуми. Це понад мої сили.

— Ти був дуже відважним, — вона обійняла його. — Повернувся. Звільнив мене від одного з них.

— Ми всі боїмося, — тихо промовив Фелікс. — Коли ми планували цю експедицію… вона видавалася легшою. Вибачте…

— Припини, — відповіла Ніка. — Ми тут добровільно.

Вони роззиралися по стінах. Ті були цегляні і дуже старі. Цього разу тунель міг би вмістити й вантажівку.

— Ми тут добровільно, — визнав Фелікс. — Але де ми?

— Вони йдуть за нами? — запитав Нет.

Фелікс перевірив детектором руху.

— Ні.

— Принаймні не сюди, — додала Ніка.

— Чому вони зупинилися? — Нет виставив ліхтарик на більший діапазон. На дні тунелю лежало каміння зі зламаної стіни, але голова істоти вже не стирчала назовні.

— Може, бояться великих просторів? — вирішив Фелікс.

Друзі зрозуміли, що краще відійти, ніж далі заглиблюватися у цю проблему.

Фелікс був не в змозі встановити, де вони. Існувала ймовірність, що тунелю, яким вони йдуть, немає на мапі. За п’ятнадцять хвилин прогулянки навмання проходами та тунелями вони побачили попереду слабке світло, що пробивалося з отвору у склепінні. Діти підійшли ближче. Мусили примружити очі. Вузька шахта вела на десять метрів угору. Не було ніяких скоб для того, аби піднятися. Вони не могли побачити, що там у кінці, бо світло било в очі.

— Нете? — Фелікс вимовно подивися на друга.

— Чому я? — обурився Нет. — Спритність десять?

— Ми вже не граємо в цю гру, — нагадав Фелікс. — Але все одно ти маєш спритність трохи нижчу, ніж орангутан, тож краще підходиш.

Нет фиркнув у відповідь, але зняв рюкзак і примірився до входу. Друзі допомогли йому пролізти першу ділянку, а потім він пішов далі, чіпляючись за нерівності цеглин. Джерелом світла були два віконця, тобто отвори, що нагадували бійниці.

— Тут світло! — він змінив окуляри на протисонячні. — Ліхтарі? Посеред дня? — він поглянув на годинник. — А щоб тебе! Шоста! Вечір. Але чому так світло?

— Наші очі призвичаїлися до темряви, — пояснив Фелікс.

— Але щоб так? Ні! Це сніг! Усюди повно снігу. Зима! Супер…

— Де ми?

— Не знаю. Це якась вентиляція. Бачу замети й колеса автівок. Манфреде, зможеш нас локалізувати?

— Ловлю слабкий сигнал одного передавача, — пролунало з Нетового телефона. — Ми десь на Волі[34]. Не можу впізнати вулиці. Сніг йде.

— До півночі може ще прояснитись і вийде сонце, — фиркнув Нет. — Ти перевірив те прізвище?

— Начебто так, але буду впевненим, як синхронізуюся.

— Не хочу тебе підганяти, але мені трошки незручно…

— Там, нагорі, у мене купа роботи. Усе місто в заторах через сніг. Більшість людей не можуть їздити в таких умовах. Або тягнуться і створюють затори, або їздять, наче це літо. Одним і другим треба пересісти в автобуси. Ок, вже припинив… Видимість тут ніяка… Так, є. У Варшаві два Розенкрафти. Гадаю, нейрохірург вас не цікавить. Залишається тільки той, хто десять років тому працював електриком. Зараз на пенсії.

— Електрик… — промовив Фелікс. — Електрик має стільки спільного з програмістом, як коваль з годинникарем.

Нет з полегшенням, хоч і не без труднощів, зліз униз.

— Чому тут так темно? Ааа… — він зняв протисонячні окуляри. — Так краще.

— Воля… — повторила Ніка. — Пам’ятаєте шлях, яким ми сюди прийшли?

— Не дуже, а що?

— Хотіла б я, аби саркофаг Твардовського відкрили, але… офіційно. Нехай. Зробимо тут привал.

— Точно, — ожив Нет. — Ми нічого не їли зі сніданку.

Емоції останніх годин змусили їх забути про голод, але зараз, коли спогади ароматів каналізації вже вивітрилися, з апетитом не було проблем. Вони сіли під стіною і, скориставшись світлом, що падало згори, взялися за поїдання бутербродів.

— Після повернення розкажемо відповідним людям про катакомби, — пообіцяв Фелікс, знову займаючись перегляданням щоденника. — Але спершу знайдемо Василіска.

— Може, Кніпшиц записав номер електрика, який мав зробити йому ту підземну проводку, — підсумував Нет, заглядаючи Феліксу через плече. — Випадково…

— Тут нема випадкового. Кніпшиц був дуже організованим. Цей щоденник видається хаотичним, але поволі я знаходжу в ньому систему.

Розмову перервало тихе цвірінькання, що пробивалося крізь шум вулиці над ними. Вони повернули голови. За ними в повітрі висів маленький двогвинтовий гелікоптер. Він був темно-сірим, мав майже двадцять п’ять сантиметрів і ніс, утиканий сенсорами.

— Не рухайтеся… — Фелікс повільно підвівся і почав знімати куртку.

— Нам треба його боятися? — обережно запитав Нет.

— Не впевнений, — Фелікс швидким рухом накинув на гелікоптер куртку. Робот спробував утекти, але не зміг. Схоже, його програма керування не передбачала такої загрози.

— Що це? — Ніка дивилася на куртку, яка ворушилася.

— Мінікоптер. Розвідник.

— Я виявив електромагнітний імпульс, — озвався Манфред. — Короткий, але дуже сильний як для такого маленького датчика.

Фелікс підняв куртку. Погнуті лопаті гвинтів повільно поверталися до початкової форми. Вони намагались обертатися, тому били по корпусу. Було зрозуміло, що за хвилину маленький гелікоптер полетить. Фелікс узяв мультиінструмент, витягнув плоскогубці й відкрутив антену під корпусом.

— Треба збиратися, — сказав він, запихаючи робота до рюкзака. — Тут зараз буде мама.

Вони підвелися, закинули рюкзаки і рушили в напрямку найближчого розгалуження коридорів.

— Не хотів би я бути нетактовним, — озвався Нет. — Але що діється? Через чию маму ми тікаємо?

— Колись я читав про таку систему, — Фелікс озирався. — То був безпілотний розвідувальний апарат…

За їхніми спинами пролунав стрекіт чергового мінікоптера. Вони сховалися за стіною. Він пролетів, не помітивши їх.

 — Під землею проблема з поширенням радіохвиль, — пояснив Фелікс. — Тому мінікоптери не мають постійного зв’язку. Цей наш зміг тільки передати свої координати й код загрози.

— Може, й далі передає? — запитав Нет.

— Такий сильний сигнал може передаватися тільки частку секунди, після чого перевантажується датчик. До того ж, я викрутив йому антену, тож він нічого не може.

— Але тут усе одно зараз з’явиться щось гірше?

— Так.

Решта коридору була завалена. Вони повернули, аби знайти інший шлях. На жаль, було пізно. З коридору лунав звук потрощеного сміття. Наближався якийсь колісний транспорт. Діти притулилися спинами до стіни. Тихо гудів електричний двигун. Він нагадував звук електромобіля, яким возять туристів по Старому місту, але був значно тихішим.

Фелікс жестом наказав друзям сісти під стіною, витягнув з рюкзака пакунок із чимось шурхотливим і енергійними рухами розгорнув шмат тканини, яка нагадувала фольгу.

— Присуньтеся, — сказав він і накрив усіх цією тканиною. Далі приєднав екран до ендоскопа, вигнув кабель з камерою під прямим кутом і поклав на землю, просунувши за ріг коридору.

— Бо нас побачить… — прошипів Нет.

— Тшш… — Фелікс приклав палець до вуст. — Бо нас почує.

Вони затримали подих. У коридорі з’явилося щось, що на перший погляд мало вигляд півтораметрового колеса від мотоцикла, яке повільно котилося. Швидко з’ясувалося, що в реальності це два колеса, розміщені з двох боків особливої алюмінієвої конструкції. У нижній частині був блок, трохи схожий на складний двигун. Вище розташовувалися на кількох рівнях полиці та гнізда. У деяких нерухомо стирчали мінікоптери. Великі колеса робота не мали спиць — ймовірно, вони оберталися на великому підшипнику, прикріпленому штангою до корпусу. Колеса були розміщені під кутом, майже торкаючись нагорі. Діти побачили це, коли робот завернув до їхнього коридору. Зараз він мав вигляд літери «А». А спереду цієї літери, десь на половині висоти, стирчали дві труби, які сильно нагадували стволи рушниць.

— Що це? — прошепотів Нет на вухо Феліксу.

Фелікс не відповів. Робот хвилину досліджував коридор, але чомусь не збирався в нього заїжджати. Замість цього він випустив один з мінікоптерів. Той, стрекочучи гвинтами, сміливо влетів у коридор, хвилину порозглядав завал і повернувся. Накритих термофольгою друзів він навіть не помітив. Задом він забрався в гніздо робота-матері. Робот висунув маніпулятор із крейдою в трьох металевих пальцях і намалював якийсь знак на стіні, після чого поїхав з тихим шурхотом електродвигунів.

Друзі лежали нерухомо ще дві хвилини. Нарешті Фелікс підвівся і почав згортати блискучу фольгу.

— Що це було? — запитала Ніка.

— Це термоізоляційна фольга, — пояснив Фелікс. — Гадаю, всі, хто шукає Василіска, думають, що це якась тварина. Тож вони обладнали своїх роботів детекторами тепла. Ця фольга відбиває інфрачервоне світло. До того ж підходить для аварійної ночівлі в снігу…

— Але я питала про це, — Ніка вказала напрямок, куди поїхав дивний робот.

— Черговий посланець Інституту, — Фелікс спакував ендоскоп у рюкзак. — Цю розвідувальну систему розробляли для армії. Мінікоптери і матір. Мінікоптери літають, тож мають бути легкі і без потужних акумуляторів. Вони живляться по кільканадцять хвилин у гніздах важкої матері.

— Дивна ця матір, — озвався Нет. — Схожа на збільшений і компактний інвалідний возик.

— То тільки перевізник. Матір — це ота система гнізд нагорі. Може бути встановлена, наприклад, на розвідувальних машинах.

Вони повернули до головного коридору і подивилися на стіну біля їхнього сховку. Там було написано «19-34».

— Якийсь код, — оцінив Нет. — Напевно, означає «Сидять за рогом, але я боюся зазирнути. Нехай хтось інший перевірить».

Фелікс витягнув з рюкзака мінікоптер і перевернув його на спину. Відкрутив кришку й від’єднав акумулятор. Лише тоді пропелер зупинився. За допомогою викрутки, плоскогубців та ножа він почав розбирати робота на частини.

— Шукаєш передавач? — запитав Нет.

Фелікс притакнув.

— Якщо ці роботи пов’язані з базою даних Інституту, — сказав він, — то вони обмінюються даними з іншими пошуковцями. Це значить, що вони позначають, наприклад, ділянки, які вже перевірили.

— Якщо вони шукають так, як і ті роботи, яких ми зустріли до цього, то база даних — смітник. Але перевірмо принаймні, скільки роботів збирають і відправляють дані. Буде легше їх уникати.

Нутрощі мінікоптера виявилися дуже простими: три двигуни і дві електроні плати, до яких були приєднані кабелі від сенсорів. Наступні кілька хвилин Фелікс і Нет аналізували призначення окремих елементів.

— Ми не під’єднаємо це до ноутбука, — нарешті промовив Фелікс. — Жоден штекер не підходить.

— Ноу проблем, — Нет відкрив екран і почав клацати у своєму несамовитому темпі. — Дістанемося до нього через його власний передавач. Я видам себе за центр. Подивимося, що він нам пришле.

— На такий відстані він має діяти без антени, — сказав Фелікс і під’єднав акумулятор.

Нет хвилину дивився на екран, після чого кивнув головою і заявив:

— Схоже на стандартний протокол…

— Дозволь мені, — перервав його Манфред. — Заощадимо кілька тижнів.

— Злосливий, як людина… Прошу.

— Я скопіюю тільки ключ і набір основних повідомлень. Ми ж не хочемо інформації: «Троє дітей у військових костюмах знищили один з мінікоптерів».

— Яка проникливість…

— Це не проникливість. Він прислав ваше фото та опис своєї роботи за останні п’ятнадцять хвилин. Зараз надходить звіт про стан пошуків усієї групи мінікоптерів. Подивіться на мапу.

Друзі схилилися над екраном. На мапу Варшави була накладена пошукова ділянка — маленька безформна зелена плямка. Результат двох днів роботи матері й мінікоптерів. Жовтим позначена була область, яку вони мали перевірити до півночі.

— Зараз він перейде на прийом, а ти висунь антену над землею. Нехай зв’яжеться з центром.

Нет неохоче засунув у кишеню електронну плату і знову поліз вузькою шахтою. Він тримав антену над рівнем землі пів хвилини, після чого вирішив, що досить, бо від незручної пози в нього все розболілося.

— Вдалося! — зрадів Манфред. — Маємо паролі доступу та інформацію про інших пошуковців. Їх дев’ятнадцять.

Цього разу мапа Варшави була поділена пунктирними рисками на окремі райони. Частина мапи була зелена, частина жовта, але найбільше було червоних частин — ще не обстежених.

— Області пошуків частково перекриваються, — зауважив Фелікс. — Кожне місце перевіряє дві одиниці.

— Найближчим до нас є «Берґсон», — Ніка вказала на чорну цятку. — У нього немає позначеної області.

— Схоже, він працює за іншим методом. «Берґсон» може бути роботом, оснащеним передовим ШІ. Гадаю, вони використовують всі можливості.

— Якби вони ще налили в стічні води розумний шампунь, — втрутився Нет.

— Я зітру йому пам’ять за останні п’ятнадцять хвилин, і можна його відпускати.

— А це не дуже ризиковано — відпускати? — запитав Нет.

— Менш ризиковано, ніж забирати з собою чи ховати, — Фелікс під’єднав усі елементи й почав закручувати корпус. — Може, вважатимуть за звичайний збій у системі. Ходімо звідси, поки матір не отримала повідомлення.

Вони йшли прямо по слідах двоколісного робота. Потім звернули в перший тунель і зупинилися лише біля сталевих дверей на черговому розгалуженні.

— Трохи заскладна ця мережа тунелів, правда? — зауважив Нет.

— Це багатовіковий мур, — відповів Фелікс. — Не можна тут нічого влаштовувати, але й знищувати теж немає причин. За тими дверима… на жаль, може бути канал.

Нет гучно зітхнув, але кивнув головою.

Фелікс зняв зі шматка дроту петельку, накрутив на палець, а короткий, прямий відрізок засунув усередину корпусу, де розташовувалася кнопка вимикання живлення.

— Зараз тихо, я вмикаю живлення, — попросив Фелікс. — Сховаємося за тими дверима і випустимо його. Відчиняйте.

Ніка натиснула на ручку й зазирнула за двері. Смерділо сильно, тож там точно була каналізація. Вони протиснулися за них. Фелікс змотав шматок тканини з поверхні корпусу. Витягнув дріт, який відділяв акумулятор. Хлопець почекав, доки пропелери мінікоптера наберуть повну швидкість, і кинув його вперед. Він замкнув двері. Нічого не вдарилося об землю, і це означало, що робот полетів.

Ззаду пролунав здушений крик Ніки. Хлопці повернулися. Міцний чоловік у болотяних чоботах і куртці притягнув дівчину до себе і тримав біля її ребер пістолет. За ним стояло двоє інших чоловіків, зі снайперськими карабінами в руках. В усіх був невизначений вираз обличчя.

Нет здригнувся, але зрозумів, що зараз вони нічого не можуть зробити.

Чоловік гриз зубочистку і розглядав дітей.

— Це не екіпіровка для шкільної екскурсії, — промовив він нарешті, вказуючи на ендоскоп і детектор руху, що стирчали з Феліксового рюкзака. — Щось мені говорить, що ми шукаємо одне й те саме.

Друзі мовчали. Не було сенсу заперечувати.

— Ми професіонали, — зубочистка пересунулася на інший бік його рота. — Полювали й на дивніших істот. Ми приватні підприємці, і наша мета — заробити. А ви — наші конкуренти, які хочуть нас цього заробітку позбавити.

— Якщо це конкуренція… — зауважив Фелікс.

— Я знаю основи економіки. Тому дам вам вибір. Або ви як чемні діти забираєтеся звідси, повертаєтеся по домівках, і більше ми не зустрічаємося, або ми застосуємо більш брутальні методи… і ми також більше не зустрінемося.

— Ну, я б волів перший вибір, — промовив Нет після коротких роздумів.

— Є ще третій вибір… пане Берґсон, — промовив Фелікс, піднімаючи щось на долоні. — У цьому випадку ми теж більше не зустрінемося.

Один із чоловіків посвітив ліхтариком на дротяне кільце на пальці Фелікса. Берґсон не замислювався, звідки Фелікс знає його прізвище.

— Виглядає, як чека від гранати, — сказав він менш упевненим голосом. Він зауважив, що друга рука Фелікса обіймає темний овальний предмет.

— Якщо я послаблю хватку… — не закінчив Фелікс.

— Ми не надто відрізняємося, — сказав пошуковець.

Він відпустив дівчину і вона підійшла до хлопців і вигукнула:

— Ви це робите за гроші! У тому наша різниця.

— А ви заради чого? Не заради задоволення ж.

— Нам потрібні ці гроші, — сказав Фелікс. — На… важливі цілі.

— А звідки ти знаєш, на що нам потрібні гроші? — Берґсон нарешті виплюнув зубочистку. — Врешті-решт, ви неповнолітні, тож не отримаєте винагороди. А навіть якби й були повнолітніми, то не зареєструвалися. Так чи інакше, ви не отримаєте ані копійчини.

Лише зараз Фелікс помітив: те, що чоловік раніше притискав до ребер Ніки, був маленький ліхтарик, а не пістолет.

Пошуковці одночасно розвернулися і пішли. Світло їхніх ліхтариків швидко зникло за поворотом тунелю.

Фелікс почувався дивно пригніченим, наче з нього пішла вся енергія.

— Що, сумління заграло? — буркнув Нет, який став сміливішим після того, як чоловіки пішли.

— Ми реально робимо це заради грошей, — визнав Фелікс. — Ми не кращі за них.

— Годі вже жартувати! — фиркнув Нет. — Він, напевно, хоче купити собі третього «Роллса»! І вдавав, що має пістолет.

— А я вдавав, що маю гранату, — Фелікс показав на намотаний дріт. — У нього був пістолет, але він його не витягнув. Гадаю, він знав, що в мене немає гранати. Йому потрібна була причина, аби відпустити Ніку.

— Це був не пістолет? — здивовано запитала Ніка.

— Ліхтарик. Він хотів нас налякати. Збентежити. У будь-якому випадку, вони ще стануть у нагоді. Бізнес потрібно робити з усіма.

— І з цими бандюгами теж?

— Вони не бандюги, — заперечив Фелікс. — Якщо ми знайдемо Василіска, нам потрібно буде з кимось домовлятися. Ми не зареєстровані.

— З таким підходом до справи ти міг би стати політиком, — зауважив Нет.

— Не лайся. Ми не зареєструвалися десь, навіть не знаємо де, тож не отримаємо нагороди. Мусимо домовитися з кимось, хто зможе отримати гроші. Ще й приховаємо свою участь у цій справі.

— Ми повинні сховати Василіска, коли вже його спіймаємо. Віддамо лише тоді, коли отримаємо гроші. Інакше закінчимо так, як зі скарбом торік.

— Це може бути важко, — відповів Фелікс. — Сховати кількаметрового робота…

— Інакше, щойно отримають Василіска, вони почнуть говорити про фінансові проблеми і врешті вирішають, що дешевше визнати нас за злодіїв. Посадять до в’язниці… — Нет замовк, бо зрозумів, що зайшов надто далеко.

Вони дивилися одне на одного якийсь час.

— Подумаємо про це, — сказав Фелікс. — Але спочатку знайдімо його.

* * *

Минула сьома. Фелікс оглядав територію за допомогою детектора руху. Далеко позаду, на межі діапазону, з’являлися невиразні, поодинокі тіні. Це могло бути результатом неточності приладу або ж…

— Це не так просто, — озвалася Ніка. — Я говорю про це все. Щоденник, Василіск…

— Моральні питання я волів би залишити на потім, — сказав Нет. — Коли будемо сидіти перед каміном у будинку Фелікса і їсти печиво бабусі Люсі… О, сорян…

Фелікс похитав головою.

— Ми ще будемо їсти її печиво, — промовив він. — Мусимо тільки здобути кошти на її лікування. Ми вже близько.

Вони пішли далі, перевіряючи кожне місце, де бачили Василіска. Помітили ще кілька роботів, які їх не зауважили, що не найкраще свідчило про винаходи. На жаль, друзі знову мусили спуститися в каналізацію. Щоправда, через низьку температуру смерділо трохи менше. Акумулятори в детекторі руху сіли. Тож тепер вони йшли, спираючись тільки на власну інтуїцію та використовуючи ліхтарики.

Діти зупинилися перед написом, намальованим фарбою на стіні: «Басю, я йду на Жолібож[35]. Чекатиму щодня опівдні під нашим деревом. Роберт, 21 серпня».

— Ви бачили фільм «Канал» режисера Анджея Вайди? — запитав Фелікс. — Про Варшавське повстання? Там робили більш-менш те саме, що й ми, але без спорядження, пливучи по шию в стічних водах і під обстрілом. Бабуся Люся пам’ятає ті часи. Завтра запитаємо.

— Волію про це не думати, — Нет подивився на напис. — Не думати… Завтра подумаю на поверхні. Як буде світло і я бачитиму у вікні кольорові біґборди.

— Я відчуваю у твоєму голосі сумніви, — сказав Фелікс.

— Ти дивуєшся? Які в нас шанси знайти Василіска без підтримки рою? Обладнання здає. Ми просто йдемо і роззираємся. Зараз це як шукати голку в копиці сіна. Де твої технології?

— Технології пішли спати, — визнав Фелікс. — Але це не привід відступати.

— Господи! — Нет зупинився, Фелікс і Ніка за частку секунди зробили те саме.

Вони були на перехресті двох тунелів, а зусібіч їх оточували люди в зотлілому одязі. Не нагадували великооких створінь з крипти, але й не тих, хто загубився на екскурсії. Були без зброї, принаймні не витягали її. Не враховуючи одягу та обставин, вони виглядали досить нормально. Проте їхня несподівана поява дуже непокоїла.

— Доброго дня, — Нет ковтнув слину.

Ніхто їх не намагався схопити, але друзі знали, що далі вони не підуть.

³² Морлоки — за твором Герберта Веллса «Машина часу», раса нащадків людей, безволосі альбіноси, що живуть у підземеллях.

³³ Тільки не пробуйте такого вдома.

³⁴ Район Варшави, бізнес-центр із хмарочосами. (Прим. ред.)

³⁵ Район Варшави. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сірі люди були небалакучі. Вони обмежилися словами: «Ходімо з нами». Друзі, оточені групою в кільканадцять осіб, рушили лабіринтом старих тунелів, нових коридорів з комунікацією міста і каналізаційних стоків. Знову втратили орієнтацію. Видавалося, що Сірі не хочуть завдати їм кривди, однак спроба втекти була б не найкращим рішенням.

За п’ятнадцять хвилин вони дісталися до підземного майданчика. Кругла площа діаметром кільканадцять метрів являла собою циліндр, побудований з цеглин. Склепіння вінчав маленький отвір, крізь який падав сніг. Десь нагорі був, певно, ліхтар, бо сніжинки наче сяяли. Вони падали на ялинку, що росла з кам’яного кола і була світліша від оточення. На лавках уздовж стін сиділи якісь особи. Одна навіть читала газету, хоча було так темно, що діти ледь могли розібрати заголовок. Майданчик слугував комунікативним вузлом. Від нього відходило п’ять розгалужень. Щохвилини хтось сюди приходив. Хоча в коридорах панував суцільний морок, ніхто не користувався ліхтариками. Усі поводилися дуже тихо, наче їхні підошви були заклеєні фетром.

Друзі роззирнулися. Ті, хто їх сюди привів, зникли в темряві.

Хтось клацнув пальцями і показав на ліхтарик на шоломі Фелікса. Вони погасили світло і стояли, не знаючи, що робити. Сніг падав безшумно. Сніжинки осідали на голках ялинки і перетворювалися на воду.

— Але треба чимось жертвувати, — почули вони за спиною. — Наприклад, ми не бачимо кольорів.

Діти повернулися. Хлопець був худий, білий мов крейда, не набагато старший за них. Його одяг був у жахливому стані, але це, схоже, тут було нормою. Темно-сірі військові штани з розірваними кишенями та подертими внизу штанинами. У круглому картузі з козирком була дірка, крізь яку стирчала чуприна. Очі в нього були чорні, але це були суцільні зіниці. Не було видно райдужки.

— Ми не зробили нічого поганого, — сказав Фелікс.

Хлопець розвів руками і сказав:

— Коротше кажучи, без зайвих прикрас та семантичних перебільшень: ви влізли без дозволу на нашу територію.

Те, як говорив хлопець, а говорив він дуже тихо, відрізнялося від того, як говорили інші Сірі, тому у друзів відняло мову.

— Ми не знали, що це чиясь територія, — повільно промовив Фелікс.

— Незнання закону не звільняє від його виконання.

— Досить тупо… У Польщі польський закон, він говорить…

— Ти гадаєш, на яку глибину сягає польський закон?

Фелікс зітхнув.

— Що ви будете з нами робити? — запитав він.

— Йонаш хоче поставити вам питання. Тому ви тут. Мене звуть Метрін.

Друзі представились і простягли хлопцеві правиці.

— Що це за місце?

— Це наш… солярій.

— Місячний, мабуть, — зауважив Нет. — Мунарій.

— Гарна назва, — схвалив Метрін. — Часом удень тут буває світло аж занадто.

— Я питав про це все, — поправив Фелікс. — Про систему тунелів.

— А, про це. Це Варшава.

— Я знаю. Але як ви називаєте підземну частину Варшави?

— Під-Варшава.

— Тобто існує під-Торунь чи під-Щецін? — запитав Нет.

— Не знаю. Ніколи не був в іншому підмісті.

Кілька осіб на лавах кинули на них роздратовані погляди.

— Ходімо, — Метрін тихо прошепотів, що вони ледь це почули. — Я проведу вас.

Вони увійшли в перший тунель.

— Твої друзі не дуже балакучі, — прошепотів Фелікс.

— Вони розмовляють, але тихо. Коли менше бачиш, то більше чуєш. Та й нема про що говорити. Тут мало що трапляється. Це теж причина, чому ми тут. Для спокою.

— Недостатньо не виходити з дому?

— Треба платити податки, працювати. Щохвилини хтось щось від тебе хоче. Щохвилини треба доводити, що існуєш легально. Гадаєш, можна від цього сховатися? Ні! Житимеш у лісі — і то прийде лісничий і заплатиш штраф. Житимеш на човні — за п’ять хвилин приїде водна поліція і почне перевіряти, чи є в тебе відповідні документи. Тут, під землею, ніхто нічого від тебе не вимагає. Робиш, що хочеш. Важливо тільки, аби не шкодив іншим. Я вихідний. Тобто виходжу нагору, вирішую справи і повертаюся, — він витягнув сонцезахисні окуляри зі щитками, які використовують альпіністи. — Іноді на хвилинку, іноді на довше. Але тут мій дім. Інші не виходять зовсім.

Фелікс дивився на темряву в окулярах.

— Спочатку я подумав, що ви виходите тільки вночі, — сказав він.

— Ми й виходимо тільки вночі, але там нагорі такий яскравий ліхтар… Згаси це! — Метрін прикрив очі перед ліхтарем Нета, коли той увімкнув його.

— Тут темно, як у тюбику чорної фарби перед відкриттям, — обурився Нет, однак погасив ліхтарик. — Без ліхтарика ми… впадемо.

— Ви серйозно нічого не бачите?

Нет згадав про прилад нічного бачення. Увімкнув його.

— Це теж дуже світло… — нарікав Метрін.

— Ти бачиш інфрачервоне? — здивувався Фелікс. — Люди не бачать його…

— Не знаю, як це називається, але бачу.

— Гм… Може, надінь окуляри, а ми ввімкнемо один ліхтарик?

Ідея виявилася гарною, і лише зараз вони могли без перешкод іти далі. Діти повернули в бічний коридор з рядком темних отворів у стінах.

— Я тут живу, — промовив хлопець із гордістю, вказуючи на один з отворів. — Найкраща спальня в цьому місці.

Друзі зайшли до приміщення розміром два метри на півтора. Одна зі стін від підлоги до низької стелі була заповнена полицями з багатьма речами: книжками, старим радіо, аж до дірявого чайника. З другого боку стояло ліжко, над яким висіла антресоль із предметами, які зазвичай знаходять на смітниках чи звалищах. Господар витягнув з кишені слухавку з кнопками від старого кухонного телефона і всунув штекер у роздовбане гніздо в стіні.

На маленькому столику біля ліжка стояло щось схоже на кришталь на чорній підставці.

Нет погасив ліхтарик Фелікса. Кришталь був фосфоресцентним.

— Ану вгадаю… Нічник?

— Досить раз на кілька днів виставляти його на місячне світло. Як посвітите мені хвилину, вистачить на тиждень. Я багато читаю. Люди викидають на смітник зовсім непогані книжки.

Фелікс запалив ліхтарик і сказав:

— Приємно було з тобою познайомитись і приємно відвідати… під-Варшаву, але в нас є місія.

— Тільки одне питання, — швидко сказав Метрін. — Відповідь не потребуватиме багато часу. Йонаш буде дуже розчарований, якщо не отримає відповіді.

— Хто такий Йонаш? — запитала Ніка.

Хлопець на хвилину замислився.

— Він ні головний, ні президент, ні командир. Він мудрий. Усі його шанують.

— Але він наказав вам нас привести.

— Йонаш не віддає наказів. Ми питаємо його, що робити, а він нам радить. Ми не мусимо його слухати, але розумніше це зробити. Він завжди має рацію. Ми називаємо його радником. Скільки пам’ятає наша громада, було три радника перед Йонашем.

— Він порадив вам привести нас до нього, — нагадала Ніка.

— Так.

— Ну то, може, відведи до нього, — запропонував Нет. — Ми відповімо на питання та й підемо собі.

— Він зараз спить.

— Ще ж немає восьмої.

— Тут весь час деньніч. Дехто йде спати кожні дванадцять годин, інші — кожні двадцять сім. Я виходжу, тож мушу дотримуватися ритму поверхні.

— Для чого виходиш?

— Позичаю різні речі, необхідні для функціонування нашого суспільства.

— Тобто крадеш?

Метрін скривися на це слово.

— Ми називаємо це інакше… — він замислився на хвилину. — Ні, ми не називаємо це ніяк. Просто приносимо те, що потрібно.

— Ок, ок, а ти випадково не знаєш, коли Йонаш має прокинутися?

— Він уже повинен прокинутись, але оскільки він не встав, то ми не можемо його будити. Його право — спати, скільки він хоче.

— А це мені подобається, — визнав Нет, після чого швидко додав: — Тільки не в цьому конкретному випадку.

— Я покажу вам частинку нашого світу, — запропонував Метрін. Він від’єднав і сховав у кишеню слухавку. — Потім Йонаш прокинеться, ви відповісте на його питання, і ми вас більше не будемо затримувати.

Хоч-не-хоч друзі погодилися з цією пропозицією. Вони рушили коридором, спускаючись дедалі нижче. Було цілком зрозуміло, що втеча не має сенсу, бо без Метріна вони не знайдуть дороги назад. Кілька разів провідник зупинявся і приєднував свою слухавку до схованого в стіні гнізда. За третім чи четвертим разом Фелікс не витримав і запитав:

— Що ти робиш?

— Перевіряю, чи ніхто не хоче зі мною поговорити.

— У тебе дротовий мобільник?

— Бездротовий зв’язок під землею небагато дає, тож ми створили таку систему. Кожен телефон має свій номер. Коли його під’єднаєш, можеш почути повідомлення чи до когось подзвонити. Кухонні телефони найкращі, бо мають кнопки на слухавці. Люди масово викидають старі прилади, а ми їх знаходимо і використовуємо ще багато років.

— Ааа… — кивав Фелікс. — Винахідливо.

— Тут є винний підвал, — Метрін вказав на довгий стелаж із закоркованими пляшками в коридорі збоку. — Їм шістдесят і більше років. Вихід на поверхню засипаний, тож ми вільно користуємося цими запасами.

Вони пройшли повз іще кілька таких місць, а Метрін постійно розповідав про те, що вони бачать чи й не бачать, бо територія була занадто велика, щоб освітити її ліхтариками. Вони пройшли іржавий паротяг, що стояв на рейках у кінці заваленого тунелю, потім гараж із трьома архаїчними танками і залу, що мала вигляд маленького театру. За весь цей час вони зустріли п’ятьох-шістьох осіб.

Зупинилися вони біля звуження тунелю із залишками дверних петель.

— Далі — територія Старших, — Метрін показав у темряву. — Коли ми вас знайшли, ви йшли в цьому напрямку. Ви б потрапили в їхні володіння.

— А не можна їх якось обійти?

— Через Жолібож. Але останнім часом вони сильно розповзлися.

— У нас немає стільки часу, — сказав Фелікс. — До Жолібожа і назад ми будемо йти шість годин. Якщо знову не загубимося.

Вони повернули і почали спускатися ще нижче. За п’ятнадцять хвилин дісталися до чогось, що нагадувало оглядову терасу. Мармурова балюстрада відділяла напівкруглу площу від темряви.

Вони посвітили вгору. Світло зупинилося на бетонному куполі, що накривав великою парасолькою всю територію в полі зору. З невидимого місця у кількох метрах над терасою било джерельце, і вода каскадами спадала у чорне озеро, наповнюючи решту штучного гроту.

— Стоки? — запитав Нет, обережно вдихаючи повітря.

— Струмок, — Метрін всунув телефон до прихованого гнізда і сперся на кам’яну огорожу. — Хтось колись зробив ці каскади і терасу. Невідомо хто, але зробив добре, бо до цього часу нічого не обсипалося. Колись можна було тут пити воду, але вже років десять із поверхні проникають стічні води.

Нет кивнув, подивився на склепіння і сказав:

— Люди, які живуть над цим озерцем, отримали б нічогенький стрес, якби дізналися…

Луна його слів за мить повернулася.

— Купол бетонний, — додав він. — Він не може бути старим.

— Бетон був відомий римлянам ще дві тисячі років тому, — відповів Фелікс. — Вони додавали до нього вулканічний попіл, завдяки чому він був водонепроникний. Це один з винаходів, забутих і відкритих знову.

— Тож ми маємо спокій на якихось тисячу вісімсот років?

— Не обов’язково. Підозрюю, що значно швидше за купол візьметься сіль, якою комунальні служби взимку посипають вулиці.

Ніка помітила мармурову лавочку в стіні. Вона рушила до неї.

— Я б там не сідав, — застеріг провідник. — Це нещаслива лавка. З нею пов’язана одна легенда.

— Сумна? — запитала дівчина.

— Дуже. Були собі хлопець і дівчина. Його звали Урсин, її — Амадея. Вони були закохані, але відбувалося це сто, а може, більше років тому, коли такі справи були складними. Тоді почуттів було замало. Без згоди батьків не було мови про те, аби молоді хоча б зустрічалися. Криво дивилися навіть на обмін поглядами під час недільної погулянки. Закохані відправляли листи кохання через вірного слугу. Нарешті Урсин написав, що знайшов спосіб уночі втекти з дому. Він купив мотузку, якою мав спуститися з балкону. Розрізав мотузку навпіл і другу половину слугою передав коханій. Вони домовилися зустрітися на цій лавці. Дівчина відповіла, що прийде. Вона прив’язала мотузку до балюстради, але в останній момент перелякалася гніву батьків, тому сховала її у скриню і пішла спати. Урсин чекав на лавці до півночі. Ситуація повторювалася два тижні. Нарешті почуття взяли гору над страхом. Амадея вирішила спуститися по мотузці і зустрітися з коханим. Вона спізнилася на п’ятнадцять хвилин, сіла на лавку і стала чекати. На жаль, Урсин не з’явився, бо саме за п’ятнадцять хвилин до того з розпачу і безнадії кинувся в це озеро.

— Він не вмів плавати? — запитав Нет.

— Не псуй романтизму легенди! — вилаяла його Ніка.

— Ти б і сама його втопила, аби зберегти цей романтизм.

Ніка невдоволено похитала головою.

— Що з нею сталося? — запитала дівчина.

— Опівночі, коли Урсин не з’явився, вона також кинулася в озеро.

— Люди в ті часи були ненормальні, — резюмував Нет.

— Закохані зустрілися на дні і відтоді живуть між світами живих і мертвих, — продовжив Метрін. — Нарешті вони щасливі.

— Дійсно, сумно, — визнала Ніка.

— Якої глибини це озеро? — запитав Фелікс.

— Невідомо. У нас немає такої довгої мотузки, аби перевірити. Але дуже глибоке. Дуже.

Фелікс обернувся. За ним було щось, що рішуче не пасувало до решти малої архітектури. Товстий бетонний стовп, який виходив з підлоги і впирався в купол просто біля стіни. Тріщини на підлозі та куполі свідчили, що стовп додали значно пізніше.

— Це паля, що підпирає один із хмарочосів, — пояснив Метрін. — Ми боялися, що вони почнуть вбивати наступні там, де озеро. Але, схоже, вони спершу роблять аналіз ґрунту.

— Який хмарочос? — запитав Фелікс із надією, що дізнається, де саме вони опинилися.

Провідник стенув плечима.

— Не знаю, як він називається. У нього сорок поверхів.

— А для чого стовп під землею? — запитала Ніка.

— Нью-Йорк стоїть на скелі, — відповів Фелікс. — Там легко будувати хмарочоси. У Варшаві з цим проблема, бо скрізь пісок. Тому ти тут не знайдеш скельних печер, тільки викопані і зміцнені людиною тунелі. У цей пісок спершу треба набити кількадесят стовпів — паль — і лише на них ставити будинок. Лондон стоїть на болотах, а Париж — на катакомбах. Там потрібно робити те саме.

— На катакомбах? — здивувався Нет.

— Так. Якщо хочеш викопати глибокий підвал, то є великий шанс натрапити на діру в землі.

— І труп?

— Ааа… Цього вже не знаю.

— Хвилинку… — Ніка підняла палець. — Який хлопець? Яка дівчина? Ми ж під землею.

Метрін зітхнув.

— Ви хочете шукати Василіска, — сказав він. — Якщо відповісте на питання Йонаша, він покаже вам, де його знайти. Те місце… там територія Старших. Справді хочете туди йти?

— Мусимо, — відповів Фелікс.

Провідник кивнув головою.

— Тоді й побачите, де жили Урсин та Амадея. Два будинки, до того ж із скульптурами Василіска на фронтонах. По обидва боки вулиці, один навпроти одного. Не пропустіть. Мусите пройти там. Ми туди не ходимо. Це втрачена територія. Василіску немає чого боятися, а нам слід.

— Які будинки? — запитала Ніка.

— Побачите…

Друзі перезирнулися.

— Ага, — Нет кивнув. — Я второпав. Ми йдемо туди, куди ви боїтеся ходити.

Метрін не відповів.

— А ті, хто риє канали, метро, будь-що, не знають про існування підземель? — запитав Фелікс.

— Ми глибше, ніж їхні бури, — усміхнувся Метрін. — Вони не знають про цей світ.

— Ви не боїтеся, що ми вас викриємо? — запитала Ніка.

— Для чого вам це? Хто захотів би сюди спуститися? І для чого?

— Аби вас оподаткувати, наприклад.

— У нас немає грошей, — Метрін розвів руками.

— Ви не знайомі з податковою, — промовив Нет. — Те, що у вас немає грошей, не означає, що ви не маєте платити… Звідки знаєте, що не викриємо вашого існування?

— Йонаш сказав, що не викриєте.

— Ага. Він знає мене краще, ніж я сам.

— Тому він радник.

— Але ж іноді ви зустрічаєте працівників, — зауважив Фелікс. — В інших частинах.

— Ми оминаємо їх. Не перешкоджаємо їм, тож і вони нас не чіпають. Мир. На жаль, з якогось часу почали діятися дивні речі. Тут ходять люди з обладнанням, заглядають туди, куди не повинні. Туди-сюди рухаються дивні машини. Деякі роблять справді багато шуму.

— Ми одні з тих людей, — неохоче визнала Ніка.

— Але ви інакші. Тому Йонаш хоче поставити вам питання.

— Повертаймося вже, — попросив Фелікс. — Може, вже прокинувся.

Іншими коридорами вони дісталися до мунаріуму (Фелікс звернув увагу на кілька телефонів, що стирчали зі стіни) і далі до спальні Йонаша. Радник ще не прокинувся, а перед його дверима вже стояло кілька осіб.

— Ще спить? — нетерпляче запитав Нет. — Може, впустити якийсь дзбан, а потім сказати: «Упс»?

Хтось приклав палець до вуст і сказав: «Тшш…» Друзі разом з Метріном сіли під стіною коридору.

— Чому ви живете під землею? — пошепки запитав Фелікс.

— Це складно пояснити, — відповів провідник. — Дехто ніколи не виходив, хтось повернувся сюди, коли виявилося, що в 1945 році Польща не здобула незалежність, а опинилася під новим чоботом. Інші приєдналися пізніше, спускаються під землю з різних причин. Ми не питаємо про минуле. Єдина умова, яку ми ставимо новим членам нашої громади, — це дотримання чинних тут законів.

— А ті великоокі? — запитав Фелікс. — Вони намагалися нас схопити.

— Це Старші. Живуть тут сотні років, відтоді, як підземелля почали тільки з’являтися. Вони самі збудували частину з них. Відкрили спосіб продовжити життя і фактично не вмирають від старості, але в них не народжуються діти. Вони поступово перетворилися на те, чим є зараз. Ми їх не любимо, вони нас теж.

— То ви виходить, Молодші? — підсумував Нет.

— Ні, ми… не маємо назви. Вона нам не потрібна. Ми — це ми. Проблема зі Старшими та, що вони здичавілі. Не живуть у громадах, а стадами. Коли почали відбуватися ці дивні речі, вони занепокоїлися. З якогось часу люди з поверхні не спускаються в канали, тож Старші мають більше свободи й підходять дедалі ближче до наших помешкань. Учора стався неприємний інцидент… Час від часу щось на них находить, і вони стають небезпечними.

— Ми дійсно хочемо знайти причину цих подій, щоб усунути їх, — сказав Фелікс.

 — Ми знаємо. Це одна з причин, чому Йонаш хоче поставити вам питання.

Мовчки вони сиділи кілька хвилин, намагаючись зрозуміти щось із шепоту Сірих. Але вони говорили так тихо, що їхні голоси було ледве чутно.

— Зацікавили мене ці Старші, — озвався Фелікс. — Вони розумні? Поводяться як люди чи як тварини?

— Як дикі люди. Планують свої дії, мають соціальну ієрархію. Старші поступово витісняють нас із наших територій. Зазвичай не вдаються до насильства, але їхнє сусідство настільки неприємне й неспокійне, що люди самі відмовляються від помешкань і йдуть далі.

— Чому ви їх не зупините?

— Ми не можемо застосовувати насильство. Це один з наших головних законів.

— Це стосується і нас?

Метрін кивнув.

— Тобто, якщо я правильно зрозуміла, — повільно промовила Ніка, — ми можемо піти в будь-яку мить?

— Ніхто вас тут не тримає. Йонаш тільки хотів поставити вам питання. Можете піти навіть зараз, але Йонаш буде дуже розчарований.

— Мені цікаво, що це за питання, — заявив Нет. — Ніхто інший його не знає?

— Тільки Йонаш може його поставити, — відповів чоловік, який стояв найближче до них. — Воно в його голові. Це питання буде важливим і для вас. Йонаш — це особа, яка може ставити правильні запитання. А правильне питання часто варте більше, ніж відповідь.

— Ага, — Нет опустив голову. — Ну, чекаємо.

Сірі повернулися до шепоту, а Нет почав сопіти. У певний момент він відкрив рота, наче хотів позіхнути, але замість цього чхнув, що пролунало, як маленький вибух. Здивовані Сірі на мить навіть присіли.

— Ти зробив це спеціально, — Ніка з підозрою подивилася на нього.

Він розвів руками і зробив ще більш невинний вираз обличчя.

— Щось він реально довго спить, — трохи голосніше промовив хтось із натовпу перед дверима.

Люди почали перешіптуватися, нарешті, чоловік, який перед цим розмовляв з Нетом, постукав. Не дочекавшись відповіді, він натиснув на ручку і зайшов усередину.

У кімнаті, трохи більшій за спальню Метріна, було так темно, що друзі ледь могли помітити її розміри. Вони не хотіли вмикати ліхтарики через протести Сірих. Могли тільки сказати, що тут повно книжок, які стояли на стелажах чи лежали купою. Між хиткими вежами словників та енциклопедій вузька, звивиста стежка вела до маленького ліжка, на якому спочивав сивоголовий старець.

Чоловік, який відчинив двері, підійшов до ліжка, нахилився над Йонашем і на довгу хвилину завмер у такій позі. Потім випростався, зітхнув і тремтячим голосом заявив:

— Йонаш, четвертий правитель під-Варшави, помер.

* * *

Ніхто з Сірих не знав питання, яке мав поставити Йонаш. Усі втратили інтерес до гостей з поверхні.

Фелікс, Нет і Ніка нишком відступили в коридор і рушили в бік Повісля, намагаючись іти тією самою дорогою, якою вів їх Метрін. За двадцять хвилин вони дісталися до звуження коридору з залишками петель. Наступні п’ятнадцять хвилин ішли чужою територією. Тримали в руках ліхтарики, наче зброю. Нет увімкнув фотоапарат зі спалахом. Нарешті вони дісталися до місця, де тунель закінчився.

Несподівано вони опинилися на великому просторі. Озирнулися і побачили кількаповерхову кам’яницю, брама якої була отвором тунелю. Вони були на вулиці, вздовж якої тягнулися ряди кам’яниць без вікон. Такий вигляд дуже давно могла мати Варшава. Тільки тут замість неба була сіра бетонна поверхня.

— Що це? — запитав Нет.

— Підмісто, — відповів Фелікс. — Під-Варшава. Стара під-Варшава.

Довкілля мало вимерлий вигляд. Тут не було поділу на тротуар і проїжджу частину — бруківка сягала від стіни до стіни. У безладних купах валялися фрагменти машин, колеса возів, сміття, набиті чимось мішки.

Друзі повільно йшли посередині вулиці і роззиралися, пригнічені атмосферою місця. Вони проминули перехрестя з ідентичною вулицею і дійшли до круглої площі. У центрі стояв великий цегляний стовп, що підтримував склепіння. На протилежних сторонах площі вони помітили два величні будинки-близнюки. Брама кожного з них була увінчана скульптурою Василіска, що підтримував балкон. Створіння не могли бачити одне одного — заважав стовп. Здавалося, вони знали, що за стовпом є другий. Якби вони відвели очі один від одного, то спалили б поглядом кожного перехожого. Стовп був такий товстий, що з однієї кам’яниці не було видно другої. Тому Урсин і Амадея мусили передавати листи через слугу. Але стовп був необхідний, аби тримати тягар землі і міста вище.

— Обдурила нас та Ілона з телебачення, — раптом промовила Ніка. — Ми повірили в те, ніби Василіск тероризує місто.

— Це місце вводить тебе в таку депресію? — запитав Нет. — Мене теж, але трохи пізно вагатися.

— Василіск нікому не зашкодив і навіть нічого не зіпсував. Єдиним його гріхом є вигляд. А ми й не питали себе, чи треба його переслідувати.

— Тобто ми маємо чекати, поки він комусь щось зробить? — запитав Нет.

— Якби хотів щось зробити, то вже б зробив. А всі його бояться, бо та баба назвала його Василіском.

— Відьма…

— Ми шукаємо Василіска з іншого приводу, — нагадав Фелікс. — Нам потрібні гроші.

— Потрібні, — тихо промовила Ніка. — Але я не почуваюся через це анітрохи краще.

— Ми десь в околицях Середмістя. Біля Тамки.

— Мова про скарб Золотої Качки, так? — Ніка подивилася на Фелікса. — Це ж вигадка, легенда.

— У кожній легенді є частка правди. Сама говорила.

— Частка, — уточнила Ніка. — Часточка.

— Тож ми шукаємо Василіска не тому, що це завдання дав нам Похмурий Жнець. Шукаємо, бо нагорода вирішить наші проблеми. Скарб теж міг би.

— Ми знаємо, що Василіск існує, — наполягала Ніка. — Тримаймося плану.

Фелікс не відповів. Він поглянув на компас і повернув праворуч. Однак за мить вони мусили повернутися, бо дальша частина вулиці спускалася вниз і була залита водою.

— Мусимо звернути праворуч, бо йдемо на північ. Ми відходимо від місць, де може ховатися Василіск. Треба піднятися вище.

— Чому Сірі живуть у своїх норах, замість того щоб жити тут? — запитав Нет. — Тут принаймні схоже на місто.

— Схоже, я знаю чому, — здушеним голосом промовила Ніка.

Вона дивилася вгору. З вікна на другому поверсі великими очима за ними стежив Старший. Довгі пальці, наче лапи павука, вчепились у край підвіконня.

— Ходімо звідси, — запропонував Нет.

Він посвітив ліхтарем навколо і закричав. Друзі різко повернулися. Уся вулиця за ними була повна Старших. Вони стояли й витріщалися на збитих у тісну групку дітей.

— Не тікайте, — повільно промовив Фелікс. — Не можна їх провокувати. Ліхтарики вниз.

— Перепрошую… — заїкався Нет. — Ми вляпалися…

— Метрін говорив, що вони не агресивні, — нагадала Ніка.

— Він також згадував про неприємний інцидент… А неприємний інцидент — це, наприклад, коли хтось тебе з’їсть.

— Повільно йдемо далі, — прошепотів Фелікс. — Треба піднятися вище.

Вони рушили, щомиті озираючись. Старші пішли за ними, але не зменшуючи відстань. У вікнах будинків з’являлися чергові бліді обличчя. Вони були всюди. Одягнені в лахміття, згорблені постаті почали виходити з брам. На вулиці перед друзями також почали прибувати блискучі у світлі ліхтариків очі.

Ніка стискала долоню Нета. Уся трійця намагалася втримати повільний крок. Вони роздивлялися примарні обличчя.

— Бачите протоптані стежки? — прошепотів Фелікс. — Вони виведуть нас до проходу.

Справді, місцями бруківка була більш стерта, особливо перед входом до будинків.

— Ми можемо випадково зайти до якогось їхнього… гнізда, — зауважив Нет.

— Там щось є, — Фелікс вказав на щілину між будинками за сто метрів від них.

Після нескінченно довгих хвилин прогулянки вони побачили втиснуті між будинками вузькі сходи. На жаль, там, де вони починалися, під оздобленою аркою, стояло кілька Старших. Вони блокували вхід. Довгі тонкі руки звисали з худих плечей; рідке жирне волосся спадало лушпинням. Істоти мали надзвичайно жалюгідний вигляд, але це анітрохи не робило їх менш страшними.

Друзі зупинилися за десять метрах перед ними, не знаючи, що тепер робити. Старші взяли їх у кільце. Втупилися в дітей великими очима.

— План «Б»? — Нет поглянув на Фелікса. — Схоже, вони чогось хочуть.

— Хочуть оплати за прохід, — промовила Ніка. — Ми мусимо їм щось дати.

— Бутерброди.

Друзі витягли з рюкзаків по бутерброду і поклали їх на рештки дерев’яної скриньки. Старші стояли нерухомо. Нарешті безшумно пересунулися, відкриваючи прохід. Друзі з полегшенням увійшли в арку і зупинилися. Біля стіни, на самому низу сходів, стояв ще один Старший. Вони мусили пройти повз нього.

— Ходімо… — вирішив Фелікс.

Крок за кроком вони сунули під стіною. Істота витріщалася на них. Вона не збиралась ані тікати, ані нападати. З душею у п’ятах вони пройшли повз неї, готові кинутися навтьоки, якби істота зробила найменший рух. Але вона тільки спостерігала, витріщивши на них величезні очі.

Друзі почали підніматися, намагаючись утримати прогулянковий крок. Коли вони були на півдорозі, натовп біля арки став щільнішим, і в дітей втупилися десятки, а може, сотні пар очей.

— О май ґад… — простогнав Нет. — Їх десь із триста…

Сходи закінчилися темним проходом трохи нижче від бетонового склепіння підміста. З другого боку була маленька зала з кількома виходами. Якнайшвидше вони пройшли нею і черговими сходами дійшли до дверей. За ними був звичайний бетонний коридор з рядами труб і кабелів, що тяглися по стіні. Він видався їм знайомим місцем. Для безпеки вони пройшли ще кількасот метрів, після чого, втомлені, опустилися на підлогу під стіною і зітхнули з полегшенням.

— Гадаєте, їм справді по кількасот років? — запитав Нет. — Звідки вони взяли рецепт довголіття?

— Може, з поховання пана Яна Твардовського, — вирішила Ніка. — Він проводив досліди з безсмертя.

— Вони не схожі на надто щасливих…

— Їх втомили ці кількасот років життя.

— Точно. Замовляю довгу перерву. А взагалі б я подрімав.

— У нас немає часу дрімати, — відповів Фелікс. — Котра година?

— Десята минула… Маєш рацію.

Вони з’їли по бутерброду, запили водою і рушили далі, на схід. У міру долання чергових перехресть і поворотів Фелікс силкувався порівняти розташування коридорів з мапою. Безрезультатно.

З-за чергового повороту долинув дивний звук, наче розхитаний дриль. Він повторювався з упертою регулярністю. Кілька секунд гарчання, кілька секунд тихих стуків і шурхоту. Діти обережно визирнули з-за рогу. Посеред коридору стояв паверскаут і хрипів стартером. У перший момент друзі гадали, що в нього скінчилося паливо, але ганчірки, що стирчали з вихлопної труби, наводили на думку про інше. Вони направили на нього три ліхтарика. Лише тоді побачили Старших, зайнятих нищенням робота. Дехто лупив його палицями, інші відривали елементи корпусу, одна мала і товста потвора довбалася всередині стрижнем. Друзі не сподівалися побачити їх так швидко і за таких обставин. Тож вони погасили ліхтарики, але було вже пізно. У них втупилося кількадесят пар великих очей. Тільки мала і товста потвора ні на що не звертала уваги і продовжувала шарудіти стрижнем у череві машини. Навколо, у калюжі охолоджувальної рідини, лежали фрагменти конструкції.

— Вони не такі вже й дурні монстри… — визнав здушеним голосом Нет.

— Люди, — поправила його Ніка. — Це люди.

— Ну, схоже, якийсь дуже здичавілий вид.

— Цікаво, чи швидкі, — додав Фелікс, після чого крикнув: — Ходу!

Вони кинулися навтьоки в той самий момент, коли Старші почали погоню.

Друзі навіть не намагалися задобрити їх бутербродами. Бігли щосили, не озираючись. Чули тільки тупотіння власних черевиків. Старші, навіть біжучи, зберігали тишу. Нет озирнувся. Дехто біг нормально, хоч і згорблено, інші — на чотирьох, як собаки. Усі були босі.

Діти повернули в бічний тунель і одразу зрозуміли, що це помилка. Коридор був значно старіший від попереднього, цегляний, і закінчувався масивними дерев’яними дверима з міцною оковкою.

Двері були замкнені. Друзі оперлися на них спинами.

Погоня зупинилася біля входу в тунель. Схоже, керував Старшими той малий зі стрижнем. Він з’явився останнім, але інші розступилися, пропускаючи його. Він нагадував кулю на тонких ніжках. Його очі нічого не виражали.

— От же ж захотілося нам скоротити шлях! — прошепотів Нет. — План «Б»?

— Не маю навіть плану «А», — відповів Фелікс.

— Вони ж не канібали, так? Не бачу виделок.

— Приготуйте ліхтарики, — тихо сказав Фелікс. — Нам треба пробитися, доки вони не зайшли в коридор.

Серед Старших запанувало раптове хвилювання. Вони почали перешіптуватися, схвильовано роззираючись. Нарешті, як по команді, вони зникли. Залишився тільки малий і товстий зі стрижнем у руці. Він не помітив утечі товаришив.

З мороку висунулася сталева рука. Схопила стрижень і легко витягла з рук Старшого. Той подивився вгору, видав нечіткий крик і втік. Сталеві пальці розтулились, і сталевий стрижень упав із різким брязканням на кам’яну підлогу. Друзі здригнулися. Вони не знали, чи прибулець друг, чи тільки позбувся конкурентів. Фелікс тремтячою рукою запалив ліхтарик на шоломі. Промінь світла вихопив з темряви сталевий корпус людиноподібного створіння. Великого людиноподібного. Лише два чергові промені світла, направлені на прибульця, полегшили огляд. Сталеві приводи, шарніри та незакінчений корпус не можна було переплутати ні з чим.

— Ґолем-Ґолем, — з полегшенням зітхнув Фелікс. — Ти живий…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Друзі стояли навпроти двометрового робота. Ніхто не рухався і не говорив. Тихий шум гідравлічної помпи був єдиним джерелом звуку. Нарешті компресор з тихим клацанням вимкнувся і запала тиша. Фелікс відкрив рота, аби щось сказати, але зрозумів: що б він не промовив, воно буде банальним та дурним.

Ледь відчутно здригнулася земля — на поверхні проїхав трамвай.

— Перепрошую, — промовив металевим голосом Ґолем-Ґолем.

— Ну що ти… — Фелікс не придумав нічого розумнішого, тому закрив рота.

— Перепрошую, що втік з дому, — повторив робот. — Я знав долю покинутих іграшок. Цілими днями шукав в інтернеті. Коли був притомний. Я боявся.

— Чому ти втік? — запитав Фелікс. — Чого ти боявся? Що кинемо тебе?

— Вимкнете мене. Боявся, що більше не прокинуся.

— Ти незакінчений… На вулиці ти міг зіпсуватися. Коротке замикання могло назавжди вимкнути тебе.

Ґолем-Ґолем дивився на них чорними об’єктивами. Неможливо було зрозуміти, що думає чи який намір він має.

— Я не хочу нічого вам робити, — сказав він, наче відчув їхній страх.

— Ми теж не хочемо завдати тобі шкоди, — запевнила Ніка. — Ми погано з тобою поводилися від самого початку…

— Куди ти хотів піти? — запитав Фелікс.

— Я чув ваші розмови. Спочатку небагато розумів. В інтернеті знайшов решту інформації. Кніпшиц був великим конструктором. Він міг мене закінчити і точно мене б не вимкнув.

— Але ж він помер років десять тому. Ти ж знав.

— Але я не знав, що таке смерть. Я гадав, що смерть це так, наче бути вимкненим.

— Хвилинку… — втрутився Нет. — Ти думав, що підеш до Кніпшица і… ввімкнеш його?

— Зараз я знаю, що це неможливо. Був на кладовищі. Побачив тисячі могил з вимкненими людьми. Зрозумів, що це невідворотне. Людину не можна ввімкнути. Я пішов до будинку Кніпшица. Він виявився порожнім. Я зрозумів, що немає нікого, хто може мене закінчити. Спустився під землю, але нікого вже не побачив.

— Я тебе закінчу, — сказав Фелікс. — Буде багато роботи, але… я тебе не вимкну.

Робот мовчки дивився на нього.

— Не вимкну, — повторив Фелікс.

Ґолем-Ґолем дивися на нього чорними колодязями камер.

— І нікому не накажеш мене вимкнути?

— Розумний… — визнав Нет.

— Я не юрист, — спокійно пояснив Фелікс. — Якщо сказав, що не вимкну, то це значить, що я не хочу, аби будь-хто тебе вимкнув.

Робот кивнув головою і промовив:

— Кінчи мене.

— Еее… Почекай. Значення цього слова може бути зовсім іншим. «Кінчи мене» може означати… вимкни мене назавжди. Краще говорити «закінчи» або «заверш мене».

— Тоді закінчи мене.

— Зроблю це, як тільки впораємося зі своїми проблемами.

— Ти ж слідкував за нами, правда? — запитав Нет.

Робот кивнув.

— Хотів упевнитися. Вагався. Не знав, що ви зробите, як побачите мене. Атака цих істот змусила мене діяти. Я мусив вам допомогти.

— Ти намагався нас схопити, — згадав Фелікс. — Тоді, у підвалі. Спершу мене, потім Ніку.

— Я хотів вас торкнутися. Пізнати. Не хотів зробити кривду.

Фелікс дивився на робота якийсь час.

— У якому ти стані? — запитав він. — Є якісь пошкодження?

— Є кілька замикань. Половина сенсорів не працює.

— І так диво, що все не зволожніло. Я не встиг захистити тебе від вологи. На щастя, вклав у систему автоматичні запобіжники.

Фелікс хотів підійти, обійняти робота, але подумав, що це було б якось дивно. Він просто поплескав його по плечу.

— У нас є маленька справа, — сказав він. — Мусимо дещо знайти. Станеш у пригоді.

— Зачекайте… — Ніка подивилася на двері, які зупинили їх під час утечі.

Вони мали такий вигляд, як і більшість інших у старій частині підземелля. Дерев’яні, але оббиті товстою бляхою та міцними заклепками.

— Ми повинні їх відчинити, — у голосі дівчини була впевненість. — Це важливо.

— Не люблю, коли ти віщуєш, — втрутився Нет. — Великі, жирні мурахи бігають по моїй спині й тупочуть копитами.

Ґолем-Ґолем підійшов до дверей.

— Вони цінні? — запитав він.

— Що? — Фелікс поглянув на нього.

— Вони ще будуть потрібні?

— Двері? Ти хочеш їх?.. Ні, не цінні. Важливо їх відчинити.

— Відійдіть, — робот потягнувся до ручки, натиснув її і… відірвав. Хвилину він стояв нерухомо, тільки помпа шуміла. Потім засунув кінцівки пальців у дверну раму і почав її згинати.

Фелікс подумки вираховував силу й витривалість рук Ґолем-Ґолема і почав вірити, що сотні годин, які він провів, конструюючи цього робота, не пройшли марно. Робот, нічим не переймаючись, збільшив тиск у гідравлічній системі. Пролунав стогін приводів і тріск дверей. Нарешті з гучним ударом виламалася сталева пластина, що охоплювала двері. Самі ж двері лишилися зачиненими.

— Меха-мачо, — підсумував Нет, зиркаючи на Ніку. — Тобі, певно, подобаються такі роботи.

Вона поглянула на нього і не відповіла.

Робот склав кулак і вдарив у двері з такою силою, що друзі аж зіщулилися. Відлунило. Точно Старші і взагалі всі, хто був у найближчих тунелях, почали тікати від джерела шуму. Після десятого або двадцятого удару дошки тріснули, а металеві смуги погнулися. Ґолем-Ґолем засунув усередину долоню, схопив край отвору, а другою рукою вперся у стіну збоку. Знову застогнали приводи й затріщали двері. Нарешті з голосним пострілом замок зламався і двері відчинилися.

Вони зазирнули всередину. Приміщення, схоже, не відчинялося дуже давно, може, сто або й двісті років.

— Фух, немає трупів, — видихнув Нет. — Принаймні тут. Але чому відчинення цих дверей було таким важливим?

— Зараз довідаємося, — відповіла Ніка.

Вона хотіла зайти всередину, але Фелікс її затримав. Він обстежив ліхтариком підлогу, стелю та стіни в пошуках пасток, після чого зайшов першим. На підлозі лежав сантиметровий шар пилу, який нанесло за стільки років через нещільні двері. Фелікс поводив у ньому ногою, аби впевнитися, що на підлозі немає пасток. Лише тоді махнув рукою, щоб увійшли інші. Приміщення мало три на три метри, і не було в ньому нічого гідного уваги, крім ще одних, цього разу сталевих дверей. Вони були міцні і такі великі, що можна було пройти, не схиляючи голови. Вони не торкалися землі, поріг був заввишки майже п’ятнадцять сантиметрів. Посеред сталевої плити розташовувалося три вкриті пилом ручки.

— Сейф, — промовив Фелікс.

— Нічого собі! — Нет схопився за стіну. — Ми знайшли скарб Золотої Качки. Напевно, він коштує трильйон бімбальйонів доларів.

Робот стояв посеред приміщення і дивився на двері.

— Ці ти не зможеш відчинити, — промовив Фелікс, не дивлячись на Ґолема-Ґолема.

Робот зрозумів, що слова призначені для нього. Він відступив під стіну.

Фелікс витягнув з рюкзака осцилоскоп. Той самий, за допомогою якого він відчинив сейф у сиротинці.

— Для чого тобі осцилоскоп? — вигукнув Нет. — Ти серйозно віриш у цей скарб?

— З ввічливості я не заперечую, — відповів Фелікс. — А зараз тихо.

Він дмухнув. Товстий шар пилу розлетівся сірою хмарою. Те, що мить тому видавалося ручкою сейфу, зараз було дуже знайомим, хоча сумним видовищем. Вони дивилися на це в повному отетерінні. До сталевої плити були вмонтовані три взаємно зчеплені шестерні.

— І для чого нам усе це? — застогнав Нет. — Мало було проблем…

— Скільки років Мортену? — запитав Фелікс. — Він не може бути старшим, ніж Відоктор, з якого він походить. П’ять? Шість? Не більше.

— Есесівець на базі Міло мав на лацкані значок з трьома шестернями, — згадала Ніка. — У сорок четвертому цей логотип уже існував.

— Цікаво, відколи люди почали виготовляти листовий метал, — Фелікс придивився до дверей. — Це досить складна технологія. Коваль на ковадлі не виклепає таку поверхню.

— Може, її відлили? — запропонував Нет.

— Лицарі мали зброю з металевих блях, — нагадала Ніка.

— Але менших, — Фелікс торкнувся холодної поверхні. Була жорстка, але рівна. Точна робота. Ані сліду з’єднань. Не було помітно і завіс. — Може, це збіг обставин? Або творець логотипа з трьома шестернями бачив цей сейф.

— Може, це як зі свастикою. Фашисти її не вигадали. Вони взяли готовий знак, який використовували понад десять тисяч років. Знак трьох шестерень теж міг використовуватися віками. Для різних цілей. Незалежно.

— Шестерня в такій формі не може бути надто старою, — Фелікс потер підборіддя. — Це відносно сучасне рішення.

— Ясно тільки одне, — сказав Нет. — Жодної з цих шестерень ми не обернемо.

Фелікс торкнувся однієї з них. Вона була за розміром така, щоб узяти в руку і прокрутити. І точно не для прикраси, бо мала мінімальний зазор.

— Чому б нам не просвердлити ці двері чи не повернутися з пальником? — запитав Нет.

— Є кілька причин, — відповів Фелікс.

— По-перше, це пам’ятка, — зауважила Ніка.

— По-друге, механізм може заблокуватися, якщо його пошкодити, — додав Фелікс. — По-третє, можемо знищити його вміст. По-четверте, немає свердла. Електрична викрутка не підійде.

— З сейфом у сиротинці в тебе вийшло, — нагадав Нет.

— Я не зламувач, — Фелікс стенув плечима. — Знаю тільки теоретичні основи відкривання сейфів. Механізм видає ледь чутний інший звук, коли розблоковується кожен черговий фіксатор замка. Осцилоскоп допомагає відрізнити просто клацання від клацання фіксаторів. Тому в дорогих сейфах використовують глушники — елементи, які видають фальшиві звуки. Ви дивилися «Ва-банк»? Якщо мати унікальний слух, то можна обійтися і без осцилоскопа. Однак основою завжди є знання конструкції сейфа. А цей не нагадує мені жодного механізму, про який я читав.

Він схопив першу шестерню і спробував повернути. Звісно ж, дві інші блокували її. Хвилину він розглядав їх зблизька. Фелікс витяг з кишені зім’яту рекламну листівку і послідовно вкладав її під шестерні. Вдалося просунути папірець ледь на два сантиметри. Він зітхнув, знову схопив шестерню і потягнув. Повільно і неохоче вона витягалася. Було чути шум механізму. Коли вона висунулася вище за інші, то з клацанням завмерла.

— Так, — підсумував Фелікс, дивлячись на сейф. — Так.

— Обережно з пальцями, — застерегла його Ніка.

Він кивнув, що знає. Механізм клацнув, і шестерня повільно заїхала на старе місце.

— Там якийсь привід, — зауважив Нет.

— Це годинниковий механізм, — пояснив Фелікс. — Висунув шестерню — натягаю пружину.

Він закінчив складати осцилоскоп і приклеїв три мікрофони навколо шестерень. На моніторчику затанцювали синусоїди. Фелікс підкрутив звук, аби чути, що діється всередині. Знову витягнув шестерню й повернув на два оберти вправо. Засунув її і висунув іншу. Повернув її, одночасно регулюючи діапазон чутливості осцилоскопа. Дві інші шестерні також обертались, але повільніше. З динаміка лунало клацання, брязкання, удари і шум старого механізму.

— Він не дуже точний, але, безумовно, міцний, — вирішив Фелікс. — Якщо виконаний з неіржавкої сталі, може працювати і тисячу років. На жаль, осцилоскоп тут не допоможе. Надто багато шуму.

Просування шестерні супроводжувалося пружинним тріщанням. Нарешті пролунало голосне клацання, і все стихло. Кілька хвилин Фелікс крутив шестерні в довільному порядку, прикладав мікрофон у різні місця і знову крутив. Потім сів по-турецьки навпроти дверей і заявив:

— У центральній частині дверей є досить складна трансмісія. Щось на кшталт коробки передач в автівці. Тому, коли кручу одну з шестерень, інші дві теж рухаються. Далі є система трьох пружин, накопичувач енергії, аби втягувати шестерні й перезапускати механізм. У чотири кути дверної коробки входять міцні штирі. Це останнє клацання, як шестерні ховаються, ніби перезавантаження механізму. Тоді все повертається до вихідної точки. Тому позначки на шестернях не потрібні. Треба знати, скільки, у який бік і в якому порядку повертати.

— Ти це все знаєш, тільки слухаючи звуки? — Ніка підняла брови.

Фелікс кивнув головою.

— Але це нічого не дасть, — промовив він. — Треба знати код.

— Навіть не уявляю, скільки тут комбінацій, — зауважив Нет. — Не знаємо, зі скількох цифр він складається. Нічого не знаємо.

Фелікс схилив голову і вперся чолом у долоні. Він уже не думав, як відчинити двері. Він думав, що світ несправедливий.

— Це все одно не було б просто, — Ніка поклала руки йому на плечі. — Уяви собі, що ми беремо звідти, наприклад… золотий келих. Виходимо на поверхню і йдемо до ювеліра. Він говорить: «Зараз я детальніше роздивлюсь», — але замість цього вривається поліція. І ми опиняємося в кімнаті для допитів слідчого Сосиски, який має вже доказ, що ми вкрали цей скарб. Ми не злочинці, які переплавляють скарб і продають золото на вагу.

— То навіщо ми сюди прийшли? — запитав Нет. — Якщо все одно нічого не вийде…

— Як вийдемо на поверхню, — Фелікс підняв голову, — зробимо музею пропозицію. Ми розкажемо, де скарб, а вони повертають нам гроші за експедицію плюс десять відсотків від знайденого.

— Це триватиме рік, — нагадала Ніка. — Лікування бабусі не може стільки чекати. Я теж не маю стільки часу.

— Це буде наш план «Б», — сказав Фелікс. — Зараз повертаємося до плану «А», тобто до пошуків Василіска. З допомогою Ґолема-Ґолема все вдасться. А якщо не вийде, перейдемо до плану «Б».

— Хочу, аби ви з кимось познайомилися, — несподівано промовив Ґолем-Ґолем. — Він друг.

Діти повернулися до нього. Фелікс піднявся і подивився на годинник, але той не працював. Тож він узяв руку Нета і подивився на його годинник.

— Десята минула. Ми не можемо гаяти час. Врешті-решт виявиться, що я не в тебе, а ти не в мене.

— Ви зрадієте, коли його побачите, — Ґолем-Ґолем дивився на них зверху вниз.

Звісно, вони нічого не змогли прочитати в його погляді. Гадали, якого друга може мати незакінчений утікач-робот під землею.

— Скільки часу це триватиме? — запитав Фелікс.

— Будемо там за двадцять хвилин, — відповів робот.

— А потім ти допоможеш нам з пошуками?

— Виконаю ваші розпорядження, якими б вони не були.

— То веди.

Вони зачинили пошкоджені двері, в дірку вклали дерев’яні уламки, тож на перший погляд усе виглядало цілим. Друзі з роботом рушили тунелем, шляхом, добре знаним Ґолему-Ґолему. Фелікс спостерігав за кроками робота. Той рухався справно, і не було сумнівів, що він за ці місяці удосконалив свої навички. Так і мало бути. Фелікс відчував гордість, але обставини не дозволяли йому повною мірою радіти зі своєї роботи.

Залу побудували в останні роки. На рівних бетонних стінах ще не було вологих плям. За винятком кількох електричних скринь з миготливими індикаторами та вузлів кабелів, тут були тільки два пристрої: зелене овальне щось розміром з маленьку автівку, схоже на турбіну електростанції, та потужна сіра металева конструкція, яка майже сягала стелі. Вона не нагадувала нічого знайомого, і навіть Фелікс не мав поняття, що це може бути. У приміщенні були ще дві підставки для встановлення турбін. Якщо це реально були турбіни.

Ґолем-Ґолем повернувся до друзів і сказав:

— Ми на місці.

Діти роззирнулися.

— А де друг? — запитав Фелікс. — У нас мало часу. Треба шукати Василіска.

— Уже знайшли, — повільно промовила Ніка.

Сіра металева конструкція здригнулася, клацнула і відкрилася водночас на всі боки. Окремі елементи пересувалися, поверталися, висувалися і заскакували з надзвичайною точністю на нові місця. П’ять секунд — і перед онімілими дітьми височів великий сірий робот. Між потужними плечима стирчала кругла голова з двома об’єктивами камер і кількома сенсорами. Нижче міцні броньовані пластини прикривали корпус, який стояв на товстих ногах, а коліна мали вигляд підшипників від танка. Його стопи були півметра завдовжки. Діаметр підшипників гідравлічного приводу в ногах і руках давав уявлення про силу машини.

Фелікс потягнувся до кишені за пульсатором, але Ніка схопила його за руку. Василіск стояв так близько, що міг дотягтися до них за частку секунди. Однак не робив цього.

Друзі завмерли від здивування, дивлячись угору. Ідея пошуку і схоплення Василіска видавалася їм зараз дуже-дуже дурною. Робот мусив нахилити голову, аби не торкатися стелі. Ґолем-Ґолем біля нього видавався тендітним, майже іграшковим.

Фелікс поглянув на Ґолема-Ґолема з докором, але робот не поворухнувся.

— Ви знайшли мене, — бас Василіска, здавалося, лунав з глибини колодязя.

Нет хотів сказати, що, скоріше, сталося навпаки, але не наважився.

— Я не міг вічно ховатися, — знов озвався робот. — Вони знайдуть мене все одно. За тиждень, за місяць. Знайдуть. Не має значення, хто видасть мене тим нагорі. Якщо бажаєте, це можете бути ви. Все одно. Я піду з вами і здамся. Ви ж хочете цього, так? Для цього ви вирушили на пошуки. Я зроблю це, але спершу розповім вам одну історію. Історію великого конструктора і його родини.

Ніхто з друзів навіть не поворухнувся. Обітниця Василіска, що він вийде з ними на поверхню, вирішувала всі їхні проблеми, але вони відчували, що хотіли б бути далеко звідси.

— Існує одна страшна, хоч і надзвичайно рідкісна хвороба, — почав робот. — Це бічний аміотрофічний склероз. Повільно винищує, висмоктує з людини життя і врешті вбиває. Починається з м’язової слабкості рук, проблем з рухом. Людина стає незграбною, впускає речі, спотикається. Слабне з кожним місяцем. Тільки тоді довідується, що хвора. Починає невиразно говорити, а потім замовкає назавжди. За кілька років не може навіть ковтати, тож і самостійно їсти. Через м’язову атрофію вона не може ходити. Рухається на візку. З’являються проблеми з диханням. Поступово припиняють працювати всі м’язи, — Василіск майже людським жестом повільно похитав головою. — Приходить такий момент, коли людина втрачає надію, бо ця хвороба невиліковна. Можна тільки сповільнити її перебіг, полегшити симптоми. Анна Кніпшиц хворіла десять років. У кінці проводила час у ліжку, її годували крізь трубку, приєднану до машини, яка за неї дихала. Вона не могла поворухнути навіть мізинцем. Спілкувалася зі світом, моргаючи очима. Її слова щодня були однакові: «Вбийте мене. Я не хочу більше жити».

Ніка стиснула руки хлопців. Василіск довго мовчав, потім продовжив:

— Професор не допускав навіть думки, що його дружина може померти. Він підтримував її життя всіма можливими засобами. Вона зненавиділа його за те, що він прирікав її це терпіти, замість того щоб усе це припинити, від’єднавши апаратуру, що підтримувала її життя. Він робив це тому, що кохав її. Це була єдина справжня причина. Це був сенс його життя і мета його праці. Він хотів її врятувати за будь-яку ціну, ламаючи всі принципи. Він експериментував на людях. Тому його вигнали з Інституту надзвичайних досліджень. Він імплантував їм біоелектричні приводи замість м’язів. Не хотів їм допомагати, бо насправді хотів допомогти тільки Анні. Але він їм допомагав, продовжуючи їхнє життя на кілька років, — Василіск знову подивився на дітей. — Ви навіть не відчуваєте, що маєте тіло. Відчуваєте тільки коли щось болить або не працює. З віком людина дедалі більше усвідомлює, що вона тілесна, що має щось таке банальне, як тіло. Ви нічого не знаєте про це і не розумієте. Потрібно постаріти, щоб це зрозуміти. Бічний аміотрофічний склероз — це старість у кубі. Це турбостарість. За кілька років приходить момент, коли ти знаєш, що ніколи вже не буде краще. Анна Кніпшиц прожила з цим довгих чотири роки. Прийшов час, коли вона не могла навіть моргати. Залишився тільки її мозок і самотність у думках. І надія на швидкий кінець. Але кінець не надходив. Вона померла тільки в очах закону.

Зашипіло стиснене повітря, і центральна пластина броні Василіска піднялась і відсунулася вбік. Блідо-зелене світло вихопило з мороку вміст скляної ємності. У каламутній рідині, скоріше в гелі, плавав людський мозок, під’єднаний мережею дротів. Друзі дивилися широко розплющеними очима. Пройшла хвилина, доки вони зрозуміли.

— «Життя відходить так легко, що не може втекти надто далеко», — процитував Фелікс.

— Сучасні технології дозволяють затримати старість, — промовив Василіск. — Якщо хтось дуже цього прагне, може затримати смерть. Але ціна, яку треба заплатити, занадто висока.

— Професор прислав нас по вас, пані… тобто його дух, — Фелікс зрозумів, як по-дурному це прозвучало. Говорити триметровому кіборгу «пані» було ще дивніше, ніж згадувати при ньому про духа.

— Я ненавиділа його так щиро за ці роки страждань. Але не хотіла його вбивати. Коли прокинулася у цьому… тілі, я не знала його сили. Він не розказував мені раніше, що планує. Я просто прокинулася. Я так довго не могла цього зробити і просто хотіла обійняти Франка і Ґлорію, — Василіск опустив голову і з шипінням зачинив панцир. — Я досі це бачу вві сні. Професор Розенкрафт і медсестра, що асистувала при операції, втекли, залишивши мене саму. Я стояла нерухомо, розмірковуючи, як позбавити себе життя. На жаль, електронна частина кіборга не дозволила цього, хоча я спробувала все. Спустилася в підземелля. Жила там десять років, уникаючи людей. Лише коли зіпсувалася електростанція, я мусила шукати інше джерело електроенергії. Решту ви знаєте.

— Він і нині кохає вас, — сказала Ніка. — Тому існував у тій постаті. Тому хотів, аби ми знайшли вас.

— Я не хочу його бачити. Не змогла б… Ми можемо вже йти. На мене чекають нагорі.

— Ми не можемо вас видати, — заявила Ніка. — Коли ми сюди спускалися, то гадали… — вона замовкла. — Зараз це виглядає зовсім інакше. Ми хотіли б вам якось допомогти. Що ми можемо зробити?

— Ви нічого не можете зробити.

— Можемо провести вас у підмісто. Там ви будете в безпеці.

— Цього не вистачить, — сказав Фелікс. — Вони не припинять пошуків. Ми мусимо… — він замислився. — Не знаю… Вкрасти крокодила і підкинути його в каналізацію.

— Я йшов за вами, — озвався Ґолем-Ґолем. — Зустрів розвідника на великих колесах з гелікоптерами. Він помітив мене. Вони на поверхні зараз думають, що Василіск — робот.

— Це погіршує справу, — зауважив Фелікс.

— Зовсім навпаки. Вони бачили мене. Я зроблю вигляд, що я — Василіск. Вони схоплять мене і зупинять пошуки.

— Це шляхетно, — Ніка поклала руку на його плече. — Але невідомо, що з тобою зроблять.

— Принаймні для чогось стану в нагоді. Перше правило роботехніки.

— Звідки знаєш? — здивувався Нет. — Я не програмував цього.

— Навчився. Завдяки їй, — він вказав на Ніку.

У цей момент кіборг і робот повернули голови в бік дверей.

— Хтось іде, — промовив Ґолем-Ґолем.

— Ти чуєш крізь двері? — здивувався Фелікс. — У мене не було грошей, аби купити тобі гарні мікрофони…

— Я підтягнув програмне забезпечення. Вони перевіряють усі бічні коридори, відчиняють усі двері. Дістануться сюди за кілька хвилин.

— Звідси тільки один вихід, — нагадала Ніка. — Блокування дверей нічого не змінить…

— Якщо вийдемо, то буде ще гірше, — додав Нет. — Тут немає де сховатися.

— Ідея! — вигукнула Ніка. — Наслідуємо приклад пана Твардовського. Він використовував дзеркала, аби створювати ілюзії.

— У нас немає дзеркал, — зауважив Фелікс.

— У нас є термічна фольга.

Фелікс витягнув з рюкзака зім’яту металізовану фольгу і критично її роздивився.

— Якщо її рівно натягнути, то, може… — він озирнувся і вказав на квадратну нішу в кутку. — Тут буде добре. Встановлюй… Тобто ви, пані, встановіть, будь ласка, це дзеркало під кутом сорок градусів до лівої стіни.

Василіск узяв фольгу, вліз у вказане місце і показав еластичність конструкції, опустившись на коліна і склавши ноги так, що зараз мав заввишки метр. Він притиснув низ фольги стопами, а зверху схопив потужними руками. Ґолем-Ґолем став за ним і натягнув фольгу по боках. Таким чином, завдяки відповідному куту встановлення, з’явилася ілюзія, що тут порожньо.

Звук розвідника ставав дедалі гучнішим, навіть друзі почули шум, а власне хрускіт машини. Вони швидко сховалися за фольгу. Фелікс поспіхом змонтував ендоскоп і висунув кінець за краєчок дзеркала.

За кілька секунд до зали на шести колесах заїхав… всюдихід, тобто робот, дуже схожий на нього. Замість сонячних батарей на спині кріпилися додаткові акумулятори. Одне з коліс було дефектним, прокручувалось і дряпалося. Він оглянув залу і затримався біля дзеркала. Оптичні датчики, ймовірно, говорили йому щось інше, ніж сонар. Якщо він у нього був. За мить, підтягнувши колесо, він рушив у напрямку дверей.

— Його підшипник вистрілив, — прошепотів Фелікс. — Упс…

Останнє слово він промовив, коли робот повернув голову в їхній бік. Він хвилину приглядався до поверхні дзеркала. Можливо, нічого б не трапилося, якби не голосне чхання, яке майже знесло фольгу. Розвідник відступив на кілька сантиметрів.

— Упс… — цього разу це промовив Нет, після чого додав: — Упс… — він зрозумів, що перше «упс» промовив занадто голосно.

Коли за кілька днів експерти намагалися відтворити останні хвилини зіпсованого всюдихода, то виявили, що запис на його диску переривається на картинці долоні, що висувається з порожнечі перед роботом. На останньому кадрі запису було видно палець, який натискає на спуск пульсатора.

— Сподіваюся, в них є запасний всюдихід, — промовив Фелікс, ховаючи пульсатор у кишеню.

Василіск випростався, знову схиляючи голову, аби не зачепити стелю. Вони вийшли в коридор і через наступні двері до каналізаційного каналу.

— Ми проведемо вас до підміста… — промовила Ніка.

— Вам треба повертатися додому. Знаю, де це. Почекаю там, доки все владнається. А потім… не знаю.

— Ми відремонтуємо електростанцію, — пообіцяв Фелікс. — Якщо професор дозволить.

— Не ремонтуйте. Я не повернуся туди. Якщо зможете з ним поговорити, скажіть йому… скажіть йому, що в цьому світі нас нічого не з’єднує. Ніхто з нас до нього не належить. Якщо існує інший вимір, у якому ми можемо зустрітися, тоді я йому пробачу. Не раніше. Дякую за все… Перепрошую, але не обійматиму вас на прощання.

Василіск повернувся і рушив.

— Я познайомився з вашою донькою, — кинув Фелікс.

— Незабаром я з нею зустрінуся, — відповів Василіск. — Сподіваюся, що незабаром.

— Але я говорю не про Ґлорію, а про другу доньку. Про Паулу. Їй зараз тринадцять.

Василіск зупинився і повернув голову.

— Ми не могли з Франком мати другу дитину. Паула… Паула… Так, пам’ятаю. Це ім’я дуже подобалося Ґлорії. Вона почула його в якомусь фільмі. Хотіла таке ім’я. Часом навіть представлялася так людям.

Василіск пішов важким кроком. Друзі довго дивилися йому в спину, доки відголос кроків не стихнув у темному тунелі.

— Ви не вважаєте, що якось дивно промовляти до тритонної машини «пані»? — запитав Нет.

— Ех, замовкни! — Ніка закинула рюкзак і пішла. — Зіпсуєш кожен момент!

Нет безпорадно поглянув на Фелікса. Той стенув плечима і сказав:

— Виходьмо на поверхню. Але спочатку… Дайте мені свої картки з гри.

Він узяв три картки, поклав мішечок з кубиками для гри і викинув усе в каналізацію. З цього місця і в цей час, а було вже далеко за одинадцяту, не було проблем вибратися на поверхню. Учотирьох вони вийшли через каналізаційну решітку на території гімназії номер тринадцять імені Стефана Кушмінського. Вдалині побачили блимання блакитних маячків поліції. Певно, великоколісний робот відіслав повідомлення про Ґолема-Ґолема, або всюдихід зміг відправити потужний сигнал SOS.

— Ви повинні здати мене поліції, — нагадав Ґолем-Ґолем. — Інакше не отримаєте винагороди.

Ніка опустила голову. Було холодно. Ця частина світу була вкрита кількасантиметровим шаром слабкого, ще нерішучого снігу.

— Я не зроблю цього, — промовила дівчина.

— Все одно мусите віддати мене. Без цього весь план втрачає сенс. Бо тоді я не зможу врятувати друга.

— Знаю, але ми не можемо брати в цьому участь.

— Не розумію людей.

— Іди вже, — промовив Фелікс. — Ми якось тебе з цього витягнемо. Обіцяю. Витягнемо.

— Я на це не розраховую, хоча ціную ваше бажання.

Ґолем-Ґолем вклонився друзям на прощання, розвернувся і пішов у напрямку миготливих поліцейських вогнів.

— Ви можете пояснити мені мотиви вашої поведінки? — запитав Манфред. — Те, що ви не претендуєте на нагороду, нічого не змінить. Його все одно заарештують або… деактивують. Вам же потрібні були гроші, так?

— Але мета не виправдовує засобів, — відповів Фелікс.

Друзі дивилися, як Ґолем-Ґолем наближається до поліцейських машин з піднятими руками. Вони більше не чекали. Повернулися і пішли.

* * *

Фелікс дістався додому опівночі. Батьків ще не було. Він випустив пса в сад, прийняв душ, видалив сліди свого перебування у під-Варшаві і з’їв половину вмісту холодильника, навіть залишки дядькових гостинців. Після вечері він почув розкодування сигналу тривоги і клацання ключа в замку. Знову, як дежа вю, повернулося відчуття, що немає такого поганого, що б не закінчилося ще гірше. Мама плакала, тато обіймав її за плечі. Він подивився на Фелікса і просто сказав:

— Бабуся померла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Наближалося Різдво, яке обіцяло бути сніжним і морозним. Здавалося, що після кількох років теплих або навіть дощових свят усе стало як має бути. Однак останні дні перед Святвечором не були, як щороку, приємним нетерплячим очікуванням. Після смерті бабусі минуло три тижні. Друзі, а особливо Фелікс, досі не могли отямитися. Це стосувалося і нерозказаної історії про діда. Як виявилося, ніхто, крім бабусі, не знав її, тож вона втратилася назавжди. Фелікс не міг собі пробачити, що не був із бабусею в останній день і не вислухав того, що вона так хотіла йому розповісти. Він не попрощався з нею.

Усі йому пояснювали, що бабуся не хотіла, аби він непокоївся. Хлопець знав, що вони мають рацію, але ніщо не могло підняти йому настрій. Було двадцять третє грудня. Фелікс приїхав автобусом раніше і вийшов на зупинці перед школою. Зараз він гуляв засніженим парком. Наче криголам, сунув білим покривалом, тримаючи руки в кишенях і втупившись у сніг. Він ні про що конкретне не думав — у голові крутилися незв’язні думки.

Пори року минають, люди минають. Усе триває тільки якийсь час, зазвичай надто короткий, і треба з цим змиритися. Інакше людина стає нещасливою.

Він раптом зупинився і підняв голову. Біля непрацюючого фонтана стояла дівчина з темним волоссям. Вона тримала руки в кишенях плаща і дивилася кудись перед собою. Нещільно зав’язаний шарф звисав майже до землі.

Серце Фелікса закалатало, але він помітив, що дівчина вища і старша за Паулу. За Ґлорію, швидко виправився він подумки. Хлопець пройшов кілька кроків і зупинився біля неї. Вона подивилася на нього й усміхнулася.

— Люблю незатоптаний сніг, — заявила вона, наче вони були знайомі та прийшли на спільну прогулянку.

— Люблю топтати незатоптаний сніг, — відповів Фелікс.

Вона голосно засміялася, випускаючи з рота хмаринку пари.

— Я не люблю навіть своїх слідів, — промовила вона. — Тому не озираюся.

Усміхнулася знову і пішла в напрямку сходів. Фелікс подивився на сліди, залишеними її черевиками на снігу, зітхнув із полегшенням й усміхнувся.

* * *

Усе вказувало на те, що другий «А» програє останнє завдання в конкурсі. Оскільки другий «Б» вів на один бал, усе залежало від результату цього завдання. А воно було вже майже програне. Шкільний гімн (а його написання й було останнім завданням) звучав надзвичайно незграбно. Фелікс одразу відмовився від роботи над гімном, заявивши, що в нього глибока депресія, Ніка відповіла, що не має літературного таланту, ну а більшість класу, як зазвичай, сподівалися, що це зробить хтось інший. Тож Нет написав його сам, і слова звучали, м’яко кажучи, неоднозначно.

Цього дня було тільки три уроки, після яких мали відбутися урочистості в поєднані з оголошенням результатів конкурсу. Директор полюбляв такі заходи, під час яких він був у центрі уваги, тож організовував їх за кожної нагоди. Вони вимагали організації та чіткого планування, і це була улюблена атмосфера Ромашки. Хоча ані до першого, ані до другого він не мав хисту, але байдуже: для нього було досить, що сам він думає, ніби має цей хист.

— Завтрашня вечірка актуальна, раптом що, — сказав Нет, коли вони піднімалися сходами на четвертий поверх до спортзалу.

— Вечірка? — здивувалася Ніка.

— Ну… Святвечір.

— Ми прийдемо, — Ніка покосилася на Фелікса, який тільки кивнув.

Вони сіли посеред зали, аби не привертати до себе увагу. Директор, магістр-інженер Юліуш Ромашка, піднявся на подіум біля великої штучної ялинки і з легким нетерпінням спостерігав за суєтою займання місць. Він опустив мікрофон і постукав по ньому пальцем, аби перевірити, чи працює.

— Кінець року — це традиційний час підсумків, — почав він, щохвилини зиркаючи на стелю, наче звідти спливало натхнення. — Кожен із нас намагається собі відповісти на питання: що я зробив доброго, а що поганого в цьому році…

Половина учнів, які зібралися в залі, почали позіхати й ковзати в кріслах. Те, що директору вдавалося найкраще, — це миттєвий сонний ефект. Тільки два другі класи сиділи як на шпичках, очікуючи на результати конкурсу. Минуло майже десять хвилин, як Ромашка перейшов до конкретики:

— Першим свій гімн презентує другий «Б». Запрошуємо.

На поміст вийшов Фабіан і беземоційно продекламував, а скоріше, прочитав напам’ять:

До школи ми про світ так мало знали,

А тут ми можемо про все дізнатися.

Відкриті наші зошити й пенали,

І дзвоник задзвенів, пора навчатися!

Гей, учні, до науки!

Ну, піднімайте руки!

Ми шанувати правила повинні:

На сходах не смітити, не плювати,

А прибирати, дбати про рослини

І вчителів належно поважати.

— Як це серйозно, — зіронізувала Ніка.

— І навіщо дбати про рослини? — буркнув Нет. — Пумпернікель це робить.

— Щоб було в риму.

Фабіан вклонився так само беземоційно, і його нагородили такі ж беземоційні оплески. Директор підійшов до мікрофона і заявив:

— Гімн, підготовлений другим «А», мала прочитати Аурелія, але вона захворіла. Тож його прочитає Нет.

— Як? — Нет аж здригнувся. — Що?!

— Запрошую до мікрофона, — директор відступив і повторив запрошення жестом.

— Але… — Нет намагався протестувати. Однак не було виходу. Він пішов на подіум, витягнув із кишені папірець і прочитав, тільки трохи більш емоційно, ніж Фабіан:

Школо рідна, з самого ранку

Ми біжимо до твого ґанку!

Охочі до досвіду травматичного,

Поспішаємо до колективу педагогічного!

Уроки Бутлера — це просто фурор!

Ригачка, беконія та інший хардкор.

Усе виповзає з підсобки його,

Це гімназія Кушмінського!

Інформатика викладається абияк,

Хай живе Ефтіпі, наш цифровий маяк!

(Чи то маніяк? )

Кращого місця у світі знайти важко!

Хай живе наш директор Ромашка!

Нет вклонився і якнайшвидше повернувся на місце, його проводжали оваціями.

— Дуже дякуємо обом класам за підготовку текстів гімнів, — директор не міг перекричати оплески. — Другий «А» показав гарне чуття ритму і… оригінальне почуття гумору, — він послав Нетові швидкий погляд, — проте другий «Б» виконав гімн ідеально.

— Ну, заробив ти собі славу, — підсумувала Ніка.

— Тому, — протягнув Ромашка, — призначаємо обом класам по п’ять балів.

Серед загального гулу хтось із другого «Б» вигукнув:

— Є-є-єс! ! !

Нет відчув на собі кілька не дуже приємних поглядів.

— Ну що? Що? — пирхнув він. — Я здобув п’ять балів, а ви — нуль.

— Ви показали, чого варті, — зворушеним голосом промовив Ромашка. — Показали, що можна, що треба, що… — він хвилину підбирав відповідне слово. На жаль, безрезультатно. — Дирекція школи, тобто я, покаже вам, що така активність має сенс, її оцінюють і винагороджують. Тому другий «Б», згідно з обіцянкою, буде нагороджений екскурсією… — директор почекав, доки стихнуть овації, і продовжив: — до музею газового господарства.

Овації обірвалися тієї самої миті. Хтось — невідомо хто — з другого «А» хихотнув. Директор оглянув залу, нервово закліпав очима і сказав:

— Чим би був сучасний світ без газу? — він знов озирнувся залою. — Насамперед, було б дуже холодно. Особливо взимку.

— Ми відмовляємося від нагороди, — пролунав несміливий голос із боку другого «Б».

— Що? — директор намагався роздивитися того, хто висунув цю відважну пропозицію.

— Ми віддаємо її конкурентам, — голосно промовив Вінцент. — Вони на неї заслужили. Така акція… «Шкільна солідарність».

— Нагорода не підлягає передаванню.

Більше нічого не вдалося сказати, бо вітати переможців почали переможені. Це знову підняло настрій у залі. Радість переросла в оплески і свист, які директор трактував навпаки. З широкою усмішкою він вклонився і побажав усім веселих свят, після чого традиційно оголосив про закінчення навчання в цьому році. Усі можуть іти по домівках, допомагати батькам готуватися до свят.

Усі підвелись, а ті, хто ще хвилину тому кидав на Нета грізні погляди, зараз вітали його і ляскали по спині. Дівчата щиро цілували його, а Аурелія присмокталася до його губ і відстала тільки після того, як Ніка (не)випадково наступила їй на черевик.

— Ось і мораль, — буркнув Фелікс, коли в натовпі вони спускалися сходами. — Чим більше старатися, тим гірше виходить.

Тон його голосу говорив про те, що він не дуже переймався результатами конкурсу.

— Депресуєш, — кинув Нет. — Як наша сьогоднішня… акція? Актуальна?

У голосі Нета звучала надія, що відповідь буде негативною.

— Актуальна.

* * *

О п’ятій вони зустрілися за два квартали від поліцейського відділку під неоновою вивіскою «Китайсько-італійський ресторан “Техас” рекомендує млинці». За припаркованим тут давно, а може, забутим мікроавтобусом був добре захований від очей випадкових перехожих круглий каналізаційний люк. Приготованим раніше прутом Фелікс і Нет відсунули люк, і вся трійця по черзі спустилася в не надто приємні аромати.

— Мав би вже звикнути, — буркнув Нет. — Але ні, навіть волосся в носі скручується.

— Туди, — Фелікс вказав напрямок і перший рушив вузьким тротуаром уздовж струмка стоків.

Нет поглянув на Ніку, і вона відповіла йому сумним поглядом. Обоє знали, що Фелікс іще якийсь час буде в такому настрої.

— Згідно з планом, у камері, де тримають Ґолема-Ґолема, є люк у підлозі, — пояснив Манфред.

— Якби це була кримінальна комедія, я б повірив, — відповів Нет. — А ще у велику вентиляційну решітку та вікно з мотузяною драбиною.

Вони пройшли повз кілька менших каналів і пройшли до тунелю з трубами на стіні й кабелями, що звисали зі стелі.

— Сподіваюся, що це востаннє, — скиглив Нет. — Сконструюємо, може, кілька роботів, які за нас вирішуватимуть такі проблеми?

— Уже сконструювали, — зауважила Ніка. — Якраз першого з них і витягаємо з халепи.

Фелікс зупинився перед сталевою електричною скринькою, що висіла на стіні. Він перевірив, що стоїть на сухій підлозі, і відчинив дверцята. Не було навіть замка. Усередині було кілька товстих гвинтів, які виконували функцію з’єднувачів кабелів.

— Не торкайтеся, — застеріг Фелікс. — Тут триста вісімдесят вольтів.

Він видобув з рюкзака товсті рукавиці, олов’яний прут і предмет, що нагадував заводну машинку з великими колесами. Витягнув з неї нитку з петлею. Вона була на щось накручена, бо залишилася натягнутою. Олов’яний прут накрутився навколо одного з гвинтів і вигнувся так, що його кінець був за кілька сантиметрів над другим гвинтом. Потім через отвір унизу скрині Фелікс протягнув нитку і зачепив петлю за дріт. Машинка залишилася нижче.

— Скажи нам щось. Чи ми повинні здогадуватися? — промовив Нет.

— План такий, — пояснив Фелікс. — Ця маленька машинка має одноканальний радіоприймач. Тут є передавач, — він витягнув з кишені і показав друзям коробочку з червоною кнопкою, закриту пластиковою кришкою. — Коли натисну кнопку, електродвигун почне накручувати нитку. Нитка вигне прут, який торкнеться кінцем другого дроту. Станеться коротке замикання, і струм вимкнеться в усьому будинку. Олово плавиться дуже швидко. Тоді нитка звільниться і машинка впаде на землю. Під впливом удару запрацює пружинний механізм, і транспорт про всяк випадок від’їде так далеко, як зможе. Перш ніж вони відновлять живлення, ми повернемося цією ж дорогою.

— Не простіше було зробити маленький реактор холодного ядерного синтезу? — іронічно запитав Нет.

— Сенс у тому, аби всі думали, що це тільки збіг обставин, — терпляче пояснив Фелікс. — Я вивчив раніше цю конструкцію. Повинно спрацювати.

— Повинно? — Нет із підозрою поглянув на нього.

— Спрацює, — голос Фелікса залишався похмурим.

— Але ж у тебе настрій…

— Вхід отам, — Фелікс вказав на вертикальну шахту зі скобами і люк за кілька метрів вище. — Мій настрій не скоро зміниться.

Вони підійшли й подивилися вгору.

— Візьми мене на плечі, — сказав Фелікс. — Треба спочатку подивитися ендоскопом, а тут немає за що схопитися.

— Знову? — скривився Нет. — Може, цього разу ти мене візьмеш?

— Гаразд, — Фелікс простягнув йому ендоскоп і допоміг забратися.

Нет висунув кінець ендоскопа з отвору в люку.

— Мені здавалося, що люк у підлозі камери безглуздий, — буркнув він.

Він повернув ендоскоп на триста шістдесят градусів. З одного боку побачив іншу камеру і поворот. Люк виявився в коридорі.

— Ти теж важкий, — прошипів Фелікс. — Бачиш щось?

— Порожньо…

Нет передав Ніці ендоскоп і натиснув на люк. Той з глухим скреготом піднявся і відсунувся. Хлопець виставив голову над рівнем підлоги. З-за ґрат на нього дивився Ґолем-Ґолем. Він стояв, хоча ліжко та лавки були вільні. У камері він був сам.

— Це ми, — сказав Нет. — Тут чисто?

— Сьогодні була прибиральниця, — відповів Ґолем-Ґолем.

— Чувак! Я питаю, чи тут безпечно.

— Уже кілька годин ніхто не заглядав. До ранку не прийдуть.

— Ок. Тоді не базікай, а виламуй ті двері й лізь сюди!

— Ніякого виламування, — запротестував знизу Фелікс. — Пусти мене, я відімкну ґрати.

— Я все одно не пролізу, — заявив спокійним голосом робот. — Діаметр колодязя на двадцять сантиметрів менший від ширини моїх плечей.

— А якщо видихнеш? — запропонував Нет. — Тобто… якщо так зібгаєшся?

— У мене жорсткий плечовий пояс.

— Він не Василіск, — погодився Фелікс, піднімаючи голову до друга. — Кніпшиц спроєктував Василіска так, аби все в нього складалося.

Друзі видряпалися нагору. Всередині було надзвичайно понуро. Стіни пофарбовані сірою фарбою, ймовірно, отриманою в результаті змішування кількох фарб. Зі стелі звисали голі лампочки.

— Василіск теж би сюди не проліз, — зауважив Ґолем-Ґолем.

— Це зараз несуттєво, — Фелікс пошкрябав голову. — Люк відпадає, вікон немає, стіна залізобетон. Залишаються двері.

— Тут немає датчиків тривоги, — озвався Манфред. — Найближча камера — за рогом. Нас ніхто не бачить.

— Але можуть почути. Хоча…

— Сорі, що заважаю, — Нет став між Феліксом і роботом. — Чи я добре розумію, що ми саме зараз почали обдумувати варіант виходу через усі ворота, озброєних поліцейських і взагалі?

— Так, — підтвердив Фелікс. — Зараз питання звучить так: «Як це зробити?»

— Не вірю… — Нет схопився за голову. — Ми ж мали тільки підняти люк і промовити: «Валимо». А зараз робимо з цього кіно. Ідея! Давай перенесемо його пам’ять. Зробиш нового робота, завантажимо туди пам’ять — і вуаля!

— Якщо так, то я краще залишуся тут, — заявив Ґолем-Ґолем.

— Він уже мисляча істота, — нагадала з обуренням Ніка. — Ви про це забуваєте.

— Вийдемо звідси крізь головний вихід, — заявив Фелікс. — З Ґолемом-Ґолемом, цілі й неушкоджені.

— Можна нескромне питання: як?

— Можна, — Фелікс уже розклав пакунок із частинами до робота. Здається, він не мав наміру пояснювати нічого більше.

— Мені виламати ґрати? — ввічливо запитав робот.

— Ні, — заперечив Фелікс. — Ми повинні зробити вигляд, що ти не втік, а тільки… розвалився на частини.

Замок на ґратах був простий і ненадійний. Універсальний ключ упорався з ним за кілька секунд. Фелікс зайшов до камери, поплескав Ґолема-Ґолема по плечу і почав розкладати на підлозі зіпсовані й запасні частини.

— Гадаєш, вони не зрозуміють? — запитав Нет. — Цих частин разів у десять менше.

— Кращої ідеї в мене немає, — Фелікс стенув плечима. — Сподіваюся, вони посоромляться визнати, що Василіск утік від них.

Ніка зітхнула і витягла з рюкзака одяг батька.

— Одягни, — сказала вона.

Пальто було замале, але могло видатися спеціально коротким. Штани взагалі не вдалося натягти на великі стопи, тож Ніка розірвала їх і після того, як робот їх надяг, заколола заготовленими шпильками. Коли Ґолем-Ґолем надів капелюх, то мав вигляд… робота, вдягненого в короткий плащ, короткі штани та капелюх.

— Нічого не вийде, — заявив Нет. — Подивіться на його стопи.

Дійсно, вони були такі великі, що не існувало черевиків, у які вдалося б їх запхати.

Фелікс потягнувся до рюкзака Ніки і витяг чорну футболку. Роздер її на дві частини та обв’язав його стопи зверху.

— Онучі, — пояснив Фелікс. — У темряві ніхто не помітить. Можемо йти.

— Я перепрошую… — простогнав Нет. — А мали бути свята, Миколай, подарунки, піца…

— За рогом ще п’ять камер і кімната охорони, — стишеним голосом промовив Манфред.

Фелікс витягнув з рюкзака йо-йо-робота і приєднав екран до дистанційного керування.

— Цікаво, чи буде ялинка у в’язниці для неповнолітніх? — замислився Нет.

— Манфреде? — Фелікс не мусив далі пояснювати, бо програма зорієнтувалася, про що йдеться.

— Уже прораховую, — відповів Манфред.

Йо-йо-робот стартував і вилетів за поворот, тримаючись під стелею. На екрані з’явилася чергова порожня камера, а тоді ґрати впоперек коридору і засклений, трохи висунутий зі стіни кабінет. У кріслі розвалився товстий поліціянт, який дивився телевізор і хрумав чипси з великої пачки. Точно над ним блимала люмінесцентна лампа, але йому це, схоже, не заважало.

— А якщо в нього є ліхтарик? — запитав Нет.

— Ми вже підемо, поки він його знайде, — відповів Фелікс і витягнув з рюкзака універсальний ключ. — Поки ключ у руці, надія в серці.

— За ґратами сходи нагору, — озвався Манфред. — З коридору праворуч, сім метрів, знову праворуч, двадцять метрів до вхідної брами і ліворуч на вулицю.

— У в’язниці для неповнолітніх точно немає інтернету… — прошепотів Нет.

— Припини з тією в’язницею, — попросила Ніка.

— Увага… — Фелікс витягнув коробочку з червоною кнопкою. — Три… два…

— Чекай, чекай, чекай… — Нет схопив його за руку. — Я повинен морально підготуватися.

— Ще краще ти не підготуєшся, — Фелікс натиснув на кнопку.

Хвилину нічого не відбувалося, потім світло мигнуло і згасло. Фелікс одразу встав і швидким кроком дістався до ґрат. Вклав в отвір універсальний ключ, і… в той самий момент загорілися жовті лампочки на стінах.

— Аварійне освітлення, — сказав Фелікс. — Цього у плані не було.

Вони поглянули на кабінет. Охоронець був зайнятий тим, що грабався в шухлядах у пошуках ліхтарика. Якби він підняв голову, то точно побачив би їх. Замок відімкнувся, і друзі, затамувавши подих, пройшли крізь ґрати. З-за скла лунали здушені прокляття.

Фелікс замкнув за ними ґрати і знову вклав ключ у замок.

— Ото треба замикати? — нетерпляче запитав Нет.

— Інакше весь план втратить сенс.

Замок нарешті тихо клацнув, і вся четвірка кинулася до сходів. Нет, який ішов останнім, краєм ока помітив блиск ліхтарика.

Вони дісталися першого поверху. Вхідна брама в головному холі була відчинена. Крізь неї проходило багато людей, намагаючись встановити причину аварії. Поліціянтка, яка мала охороняти браму, розмовляла з кимось по телефону, жваво жестикулюючи. Поруч із нею стояло кілька поліцейських. Незважаючи на метушню і навколишній півморок, вийти непомітними було б важко.

— О, яка зустріч!

Діти різко розвернулися. За ними стояв інспектор Сосиска, як завжди, оповитий цигарковим димом. Вони дивилися на нього, відчуваючи як енергія покидає їх. Увесь план розвалився через випадкову зустріч у коридорі. Ґолем-Ґолем непомітно відсунувся ще глибше в тінь біля шафи.

— Добре, що ми вас зустріли, — збрехав Фелікс. — Ми саме до вас ішли. Ми знайшли скарб, тобто сейф зі скарбом, і подумали, що музей…

— Скарб… — інспектор закивав головою. — Я перевірив архіви Вермахту 1945 року, і вийшло, що зі скарбу в сталевій скриньці, яку ви знайшли… вкрали з підземелля, бракує обручки і кільця.

— Ви хочете звинуватити нас на підставі документів Вермахту? — обурився Фелікс.

— Зовсім ні! Я ставлюся до цих матеріалів суто як до інформації.

— Це одне й те саме…

Інспектор потягнувся по цигарку. Здавалося, він не звертав уваги на метушню навколо. На щастя, він також не помічав згорблену фігуру в пальті, що стояла з протилежного боку коридору. Друзі перезирнулися і без слів зрозуміли, що якщо зараз розкажуть про скарб Золотої Качки, то слідчий втягне їх у ще більші проблеми.

— Я замислився, чи не передати копії вашої справи відділу поліції для тварин.

— Що з нами має спільного поліція для тварин? — здивувався Фелікс. — Ми нічого не зробили жодній тварині.

— А тридцять голубів, які вбилися через ваші мотузки від кулі?

— Наші мотузки? — вигукнула Ніка. — Ми не мали уявлення… Тридцять?

— Тридцять — це тільки ті, яких порахували. А скільки їх було в сумі… Так уже є, що частина поганих вчинків трапляються випадково, зовсім несвідомо. Але це не значить, що за них не покарають.

— Яке покарання за паління в цьому місці? — Ніка вказала на табличку з написом «Не палити».

Сосиска її проігнорував і промовив:

— Самотній, покинутий будинок? Може, скарб там? Ви про це думали? Я стежу за вами від якогось часу. Як для учнів гімназії ви поводитеся дуже дивно.

— Це не злочин, — запротестувала несміливо Ніка.

— До речі… Я пам’ятаю тебе ще звідкись… — замислився Сосиска. — От зараз у темряві ти мені когось нагадуєш… Когось із відеозаписів дорожнього руху…

Друзі зблідли, хоча в такому світлі ніхто не міг цього зауважити. Сосиска знав про справу дорожніх знаків і тільки чекав, аби почати їх шантажувати.

— Я міг би зараз піти до колег із дорожнього управління й освіжити пам’ять…

— Тоді ми не розповімо вам, де саркофаг пана Яна Твардовського, — випалила Ніка.

— Ніхто й не знає, де він, — промовив начебто байдужим тоном слідчий. Його очі однак видавали зацікавленість. — Чи я помиляюся?

Ніка мовчки відкрила торбу, вирвала зі шкільного зошита сторінку і якнайкраще нашкрябала план входу до катакомб. Слідчий з недовірою взяв план і хвилину вивчав його в півмороку. Нарешті він склав папірець і заховав у кишеню. Його погляд упав на згорблену фігуру з другого боку коридору.

— Ти прийшла з батьком? — запитав він. — І що він такий несміливий?

— Він такий з дитинства, — швидко випалила Ніка.

Сосиска подивився на «батька», потім на Ніку і заявив:

— Ви обрали найгірший момент. У нас аварія з електрикою. Приходьте іншого разу. Колись… Я перевірю вашу інформацію про Твардовського, і поговоримо. Якщо це фальшивка, то виправний заклад прийме вас із відкритими обіймами. А зараз ідіть, бо й без вас тут вистачає проблем. Випустіть їх! — кинув він поліцейським.

Ті кивнули і, не перериваючи телефонних перемовин, відкрили ворота. Друзі з калатанням серця пройшли їх, минули кількох поліцейських і вийшли в морозний вечір. Лише за рогом найближчого будинку вони полегшено перевели подих і почали сміятися. Сміявся навіть Фелікс.

— З батьком, схоже, попустило, — зітхнула Ніка. — Принаймні поки що.

— Якщо він знайде той саркофаг, то більше не озветься, — сказав Фелікс. — Він не буде нашою проблемою. Не захоче ділитись успіхом.

— Але податок… — зітхнула Ніка. — Як не Сосиска, то хтось інший цим займеться…

На це ані Фелікс, ані Нет не змогли нічого відповісти. Вони мали досить дивний вигляд, ідучи поряд із великим згорбленим товаришем, але місто охопила передсвяткова лихоманка, тому на них ніхто не звертав уваги.

* * *

Фелікс разом з батьками з’явився в пентхаузі Білецьких, коли почало темніти. Як і все в цьому будинку, ялинка була простої форми. Її прикрашали білі кульки. На столі в їдальні лежали два вінки зі свічками.

Ніка метушилася на кухні й допомагала з останніми приготуваннями вечері. Після привітання мама Фелікса, вбрана в чорну вечірню сукню, вручила господині купу посудин з їжею.

— Марленко… — пані Білецька роздивлялася їхній вміст. — Мило, що ти так постаралась, але… сьогодні Святвечір.

Пані Полоній подивилася на неї, нічого не розуміючи, тож господиня пояснила:

— Сьогодні не їдять м’яса.

— Точно! — мама Фелікса ляснула себе по лобі. — Це мій перший місяць у ролі господині. Бабуся про це пам’ятала б… — На хвилину запанувало мовчання. — Покладіть до холодильника, буде на завтра. Зайдете завтра, правда?

— Якщо брато-сестра раніше не вирішить народитися, — пані Білецька погладила живіт. — Ніби ще є трохи часу до терміну, але…

Нет поглянув на круглий і великий, наче медичний м’яч, живіт.

— Що ти з’їла? — запитав він з удаваним переляком, після чого підморгнув друзям і додав: — Пам’ятаєте «Чужого»?

— Ти сам був колись таким самим «чужим», — мама штурхнула його ліктем і віднесла до холодильника м’ясні закуски.

Нет відтягнув Фелікса вбік і пошепки запитав:

— Є? 

Фелікс кивнув і поплескав по рюкзаку. Вони потайки вискочили на засніжену терасу і почали розкладати дивну конструкцію з кабелів.

— Запустимо перед подарунками чи після? — прошепотів Нет, коли вони закінчили.

— Краще після.

Вони поглянули ще на святково прикрашену Варшаву і, замерзлі, повернулися до кімнати. Пані Полоній зиркнула на годинник і вигукнула:

— Новини! Можемо подивитися?

Тато Нета ввімкнув маленький телевізор, що висів на стіні в кухні. На екрані з’явилось обличчя Ілони Богуцької.

— Навіть у свята мусимо дивитися на цю бабу? — скривився Нет.

— Учора проблема Василіска остаточно розв’язалася сама, — сказала Ілона. — Механічний монстр, що сіяв жах серед мешканців міста, здійснив самогубство і розсипався на окремі елементи. Тобто він сам демонтувався і розкрутився.

На відео показали в’язничну камеру. Друзі перезирнулися. Там було повно сталевих елементів, мовби хтось розібрав цілий екскаватор і звалив у купу.

— Так, Василіск здійснив автодемонтаж, — промовив поліцейський, який раніше виступав з приводу уявної бомби, що її підклали у Старому місті. — Мешканцям немає більше чого боятися.

— А як він відкрутив останню гайку? — запитала репортерка. Вона приклала палець до слухавки у вусі і склала уста в німому «упс», після чого сказала: — Ок, не було цього питання. Остання гайка відкрутилася сама. Справу закрито. Монстра більше немає. З підземелля… тобто з ізолятора репортаж вела Ілона Богуцька. Передаю слово студії, — вона опустила мікрофон і подивилася на поліцейського. — То як, прийдеш увечері?

Із запізненням на екрані з’явився диктор зі студії. Він двічі кліпнув, відкашлявся і сказав:

— Еее… Ви дивитеся новини. Зараз повідомлення з-за кордону. Старт марсіанської місії відкладено на два тижні з метою вдосконалити конструкцію марсохода, розробленого польськими інженерами. Як показали тести, на сьогодні він має дуже слабкий захист від електричних збоїв…

Друзі непомітно вийшли і замкнулися в кімнаті Нета.

— Ви бачили ту камеру? — запитав Нет. — Вони звалили туди половину металозвалища.

— Вони не могли визнати, що великий сталевий монстр зник без сліду, — додав Фелікс. — Це тільки краще для нас. Таким чином всі щасливі.

— Майже всі, — сумно зауважила Ніка. — Сосиска може нас видати. Він бачив нас із Ґолемом-Ґолемом. Він усе зіставить.

— Точно зіставить, — погодився Нет. — Але він сам наказав нас випустити, тож сидітиме тихо.

Їхню дискусію перервав дзвоник домофону. Вони вийшли в хол.

— Ми когось чекаємо? — запитав Фелікс.

— Ми не чекаємо навіть на несподіваного гостя, — відповів Нет.

Тато Нета підняв слухавку.

— Я не хотів його пускати, — промовив консьєрж, — але він дуже наполегливий, тож я подзвонив. Може, це якийсь… далекий родич?

Родина Полоніїв перезирнулася.

— Як його звуть? — запитав пан Білецький.

Хвилина тиші, тільки шум у слухавці.

— Говорить, що його ім’я вам нічого не скаже.

— Може, передасте йому слухавку?

Знову хвилина шуму.

— Ааа… Він говорить, що не любить користуватися такими приладами.

— А… Як він виглядає?

— Не дуже… гм… презентабельно. Я б навіть сказав, що дуже не дуже.

— Ти відключив Ґолема-Ґолема? — промовив Нет на вухо Феліксу.

— Я ж обіцяв його не вимикати. А він обіцяв, що не вийде з будинку. Це не він.

Тато Нета поглянув на порожнє місце за столом, поміркував і сказав:

— Впустіть його.

Він повісив слухавку і повернувся до здивованого товариства.

— Власне для такого випадку залишаємо порожнє місце за столом, — пояснив він. — Якщо поводитиметься неввічливо, виженемо його.

Дзвоник у двері пролунав за кілька секунд.

— Швидкий у вас ліфт, — зауважив Фелікс.

Тато Нета відчинив двері. За ними стояв зарослий волоцюга в брудному червоному спортивному костюмі, з залатаною торбою, що звисала з його плеча. На ногах були подерті шкіряні черевики, місце яким на смітнику.

— Веселих свят! — вигукнув він, простягаючи в бік господаря пляшку в сірій паперовій торбі.

— Веселих… — пан Білецький мав такий вигляд, наче почав жалкувати про своє рішення.

Але він таки запросив гостя до кімнати. Люб’язно відмовився випити підозрілого напою. Обидві мами витріщили очі, але гість не переймався цим. Він шморгнув червоним носом і поглянув на підлогу, схоже, аби перевірити, чи може на неї висякатися.

— Може, хочете прийняти душ? — несміливо запропонувала пані Білецька, подаючи гостеві хусточку. — Я можу випрати ваше вбрання…

— Тоді воно точно розпадеться на шматки, — відповів він, голосно відригуючи. — Воно тримається тільки на бруді.

Він висякався в хусточку зі звуком, схожим на модульований клаксон. Потім склав хусточку і віддав пані Білецькій.

— Капець… — прошепотів Нет так тихо, що тільки Фелікс і Ніка його почули. — Але він п’яний…

— Ага… Точно… — господиня склала руки. — То може, сідаємо до столу. Усе готово.

— То-о-очно, сідаємо, — погодився гість. Знову ригнув і рушив хиткою ходою в напрямку найближчого стільця. Від нього тхнуло алкоголем.

— Хочете льодяників? — мама Фелікса підсунула в його бік пачку цукерок.

— Ні, дякую. Льодяники забивають запах часнику, який я полюбляю.

Пані Полоній відвернулась і подивилася на господиню, яка боролося з банкою маринованих грибів. Вона зірвалася від столу і сказала:

— Ти вже сідай, а ми з Нікою займемося рештою.

За дві хвилини на столі з’явилися закуски, а пан Білецький піднявся з облаткою в руках.

— Перед тим як почнемо, скажіть одне одному побажання.

Кілька хвилин тривала метушня, бо, за традицією, кожен мусив кожному щось побажати. Обидві мами виказали вправність у змаганні «як поцілувати несподіваного гостя, не торкаючись його».

— Ти сама знаєш, чого собі побажати, — Нет поцілував Ніку тричі. — Я під цим підписуюся.

— А я бажаю тобі супербрато-сестру, — усміхнулася Ніка. — Як хочеш, то додай собі ще якесь побажання. А я теж під ним підпишуся.

— Хотів би, наприклад, аби ми до кінця подивилися «Того, хто біжить по лезу». Може, сьогодні?

Вони вдвох підійшли до Фелікса і міцно його обійняли. Слова були зайві.

Усі сіли до столу і наклали собі трохи різних страв. Гість відкрутив пляшку з наміром наповнити склянку.

— Рекомендую сік, — сказав пан Білецький, уже точно жалкуючи про порив добросердя.

— Сік? — здивувався гість.

— Як піст, то піст. Двічі в році можна потерпіти без алкоголю.

Волоцюга сумно подивися на свою пляшку в паперовому мішечку і відставив її на середину столу.

— Що ж, — сказав він. — Піст закінчиться опівночі. Може, до того часу не вивітриться.

— Хто хоче капустки? — запитала пані Білецька, потягнувшись до миски.

— Сідай, кохана, — ввічливо сказав пан Білецький, після чого поклав кожному велику порцію капусти. — Зараз буде грибний суп і короп по-єврейськи.

— І фарширована риба, — додала пані Білецька.

— Смакота, — сказав Нет. — Щупальця оближеш. Риба мелена без акваріуму плюс родзинки, желе й солоденька морквочка. Суші при цьому ховаються за плінтусом і роблять сепуку паличками.

Вони їли, і настрій кращав. Волоцюга вписався в атмосферу і навіть розповів кілька кумедних жартів. У друзів склалося враження, що його одяг став чистішим, ніж спочатку, але це була справа галогенного освітлення їдальні.

За вікном почав падати сніг і стало зовсім темно.

— Запускаймо, — попросив Нет, нахилившись до Фелікса. — Не можу дочекатися, чи запрацює.

— Чекай, — заспокоїв його Фелікс. — Іще недостатньо темно.

Вони з’їли по трохи всіх страв. Найбільший успіх мала фарширована риба. Коли батьки і гість розмовляли про політику, діти встали з-за столу і підійшли до дверей тераси.

— Що ви там встановили? — запитала Ніка.

— Світло для лелеки, — пояснив Нет.

— Лелеки? Взимку?

— Це не всерйоз, жінко. Я кажу про лелеку, який принесе брато-сестру. Такий перформанс.

— А не простіше було купити пару капустин?

Нет і Ніка розсміялися. Фелікс тільки зітхнув.

— Не сумуй, юний друже, — несподівано зовсім іншим голосом промовив волоцюга. Він стояв поруч із ними. Його костюм таємничим чином став абсолютно чистим. — Це нормальний процес життя і смерті. Одне не може існувати без іншого. Зараз це видається тобі страшним, але чим старшим ти ставатимеш, тим більше цінуватимеш цей зв’язок. Жити вічно було б прокляттям! Колись треба відпочити.

— Якось у мене не виходить, — визнав Фелікс. — Я б хотів, щоб бабуся і далі жила.

— А сама вона хотіла?

— Кожен хоче жити.

— Так, але не за будь-яку ціну. Хтось помирає, хтось інший народжується.

Ніка набралася сміливості і запитала:

— Перепрошую, але важко нам з вами розмовляти, бо ми не знаємо вашого імені. Мене звуть Ніка, а це Фелікс і Нет.

— Миколай, — гість елегантно вклонився. — Святий Миколай.

Друзі нарешті помітили, що він одягнений не в спортивний костюм, а в короткий червоний кожух, а торба в кутку виявилася мішком, у який зазвичай Миколай складає подарунки. Пригладжена сива борода не мала вигляду недбалого заросту на обличчі. Тільки ніс залишився червоним, але від морозу, не від алкоголю.

Вони витріщилися на Миколая.

— Я у вас не вірю відтоді, як закінчив садочок… — зізнався Нет.

— Не страшно, ха-ха-ха! — Миколай голосно розсміявся і розчесав бороду маленьким гребінцем. — Я не бажаю поклоніння. Моя роль — приносити людям добро раз на рік. Долучайтеся!

— Що? — запитав Фелікс.

— Ну, вмикайте ваш пристрій.

— Ага… — Фелікс розкопав під снігом герметичний вимикач. — Це мало бути навігаційними вогнями для лелеки.

— Лелеки з брато-сестрою, — додала Ніка. — Такий жарт мав бути…

— Ааа, — промовив Миколай. — Усе добре. Моя упряжка приземлиться за хвилину, і ми полетимо. Вмикай.

Фелікс натиснув на кнопку. По всій довжині пробігли вогні ялинкових лампочок, схованих під снігом. Вони утворили дві миготливі лінії, як на летовищі. Миколай витягнув з кишені великий старий мобільний телефон з висунутою антеною та червоним діодом.

— Рудольфе? — кинув він у слухавку. — Де ти?

Хвилину він слухав швидку відповідь.

— Старий! — Миколай замахав вільною рукою. — Яка Крися? Що ти робиш із цією оленицею в зоопарку?! Знову буде так само, як рік тому?! Тобі нагадати? Ти повинен бути тут! Зараз! Збирай оленів. Чекаю пів хвилини. Байдуже, хоч косулі, хоч лами. Треба бути тут за пів хвилини!

Він вимкнув телефон і усміхнувся друзям.

— Дисципліна в команді має бути. Жодних дівчат під час роботи.

Діти здивовано дивилися на нього, коли на горизонті з’явилося золоте світло саней Миколая.

— У цьому році буде важко з подарунками, — промовив Миколай. — Половина вантажу — це різки. Але зараз відправляюся під сейм, тож багато там лишу. Це нелегко. Кожна ніч із двадцять четвертого на двадцять п’яте грудня триває для мене близько тридцяти років. Без сну, без відпочинку. Відносний часопростір мене вб’є… — він сумно похитав головою. — Ну нічого, така доля безсмертного. Важка праця, ані миті відпочинку. Несу радість людям, а сам…

Ніка обійняла Миколая і поцілувала в рум’яні щоки. Миколай товстими рукавицями витер сльози й усміхнувся.

— Дякую. Такі хвилини варті такої роботи, — він витягнув з кишені конверт. — Це було у твоїй скриньці. Я подумав, що ти хотіла б прочитати це краще раніше, ніж пізніше.

Ніка взяла конверт і здивовано прочитала: «Національний музей».

— А це для тебе, — Миколай вручив Феліксу дуже старий щоденник у твердій обкладинці з рудого полотна. — Це точно тебе зацікавить. А для тебе… — він грізно поглянув на Нета. — Для тебе…

Нет простягнув руку, а Миколай потиснув її, після чого сказав:

— Твій подарунок з’явиться за годину.

Упряж із дванадцяти оленів приземлилася згідно з миготливими ялинковими вогнями у снігу. Копита підняли в повітря хмару снігу, обсипаючи ним друзів і Миколая.

— Перепрошую, що питаю, — почав Нет. — Звідки ви взялися? Хто доручив вам принести нам подарунки?

— Не пам’ятаю, на жаль, — Миколай сів у крісло кучера і пристебнув ремінь безпеки. — Досить багато людей хоче, аби я роздав подарунки. Ну то роздаю. Іншими словами, був потрібен хтось, щоб розносити подарунки, а я опинився під рукою.

Він помахав їм з усмішкою.

— А наші батьки теж щось отримали? — запитав Фелікс.

— Нічого не бійтеся, — Миколай підморгнув йому. — Я не залишаю старих клієнтів. Решту подарунків знайдете під ялинкою після вечері.

— Як?

— Ех ви, тривимірники… — Миколай похитав головою. — Бачите мене в образі симпатичного діда з сивою головою і думаєте, що я справді симпатичний дідусь із сивою бородою… Ця постать гнома-переростка — це тільки тінь, яку я відкидаю в усіх вимірах. Може, за рік знайду хвилину, аби вам це пояснити. Сьогодні мушу вже летіти…

Він клацнув віжками і крикнув: «Хо-хо-хо!» Олені забуксували в м’якому снігу і злетіли в повітря. За секунду лишився тільки золотавий слід, який повільно танув.

— Гадаєте, та риба була свіжа? — запитав Нет.

— Хочете шарлотку чи ні?

Друзі раптом зрозуміли, що сидять за столом, а навпроти них стоїть пані Полоній з ножем для тіста.

— Ви зависли? — запитала вона.

— Звісно, хочемо! — нервово вигукнув Нет. — Звісно, що хочемо!

Мама Фелікса поклала кожному по шматку торта.

— А що з несподіваним гостем? — запитав Нет, намагаючись бути звичайним.

Пані Білецька поглянула на порожню тарілку в кінці столу.

— Це така традиція. Може, хтось прийде.

— Уже був. Той волоцюга.

— Хто? Який волоцюга?

— Не було несподіваного гостя? — із підозрою запитав Нет.

— Нікого не пам’ятаю, — мама похитала головою.

Вони прибрали зі столу. Батьки перемістилися на кухню, аби поговорити за соком і мінеральною водою.

— Альтернативна реальність… — прошепотів Нет.

Фелікс витягнув із кишені зошит з полотняною обкладинкою. Відкрив його і підняв брови.

— Щоденник бабусі Люсі… з часів Варшавського повстання. Може, написала щось про діда.

— Краще добре заховай, — порадив Нет, — бо ще хтось вирішить, що це пам’ятка і повинна зберігатися в музеї.

— Точно… — Ніка згадала про конверт. Відкрила його і витягла листа. У міру читання на її обличчі з’являлася все ширша усмішка. — Є-є-єс! — нарешті вигукнула вона, піднімаючи руку, як професійний марафонець.

Хлопці схилилися над листом.

— Я правильно зрозумів? — запитав Нет. — Тобі прислали десять відсотків від знайденого?

— Одну третину від десяти відсотків, — поправила вона. — Ви отримаєте стільки ж. Зарахування буде на початку січня, з бюджету музею на наступний рік.

— Я пішов до поштової скриньки, — Нет підвівся. — Уперше за стільки часу не можу дочекатися листа.

— Зачекай хвилинку… — Ніка подивилася на конверт. — Лист відправили двадцять восьмого грудня… це за чотири дні.

— Як це? — Нет наморщив брови й хвилину розмірковував. Нарешті махнув рукою. — Неважливо. Почекаю кілька днів.

— Шкода, що не на місяць раніше, — зітхнув Фелікс.

— Що на місяць раніше? — запитав тато, який підійшов до столу налити собі соку.

— Музей виплатить нам відсотки за скарб. Коли б вони зробили це раніше, може, вистачило б на лікування бабусі. Ті сто тисяч…

— Звідки ти взяв цю астрономічну цифру? — тато здивовано подивися на сина.

— Я бачив лист із лікарні. Не хотів вам говорити.

Тато поглянув на нього з підозрою.

— Тисяча злотих, — сказав чоловік. — Стільки коштувало обстеження бабусі.

— Було сто тисяч, — Фелікс не міг повірити, що вартість складала тисячу злотих.

— У них погана друкарська машинка, — пояснив тато. — Вона не друкує крапку. Два останні нулі — це копійки. Зрештою, бабуся сказала, що не хоче жодних обстежень. Не вдалося її переконати. Не думай про це сьогодні.

Він погладив сина по голові й повернувся на кухню. Фелікс поглянув на друзів і повторив:

— Не друкує крапку…

— Не думай про це, — попросила Ніка. — Не сьогодні. Бабуся не хотіла б, аби ти турбувався. Думай про свята і подарунки.

— Цікаво, що з моїм подарунком? — замислився Нет. — Він мав з’явитися протягом години.

Друзі зиркнули на ялинку, але під нею досі не було подарунків.

— Ми ж заслужили ще на щось? — буркнув Нет.

— Ой! — пролунало з кухні. Мама Нета зробила великі очі і схопилася за живіт. — Ой, ой, ой!

— Що? Вже? — тато Нета за секунду був поруч із нею.

— Так, уже, — підтвердила вона. — І ще як уже!

— Почалося, — тато швидким кроком підійшов до шафи, накинув куртку на піджак і подав мамі плащ. — Їдьмо! Сорі! — сказав він гостям, схопивши складену раніше торбу. — Залишайтеся і святкуйте.

— Ні, ми їдемо з вами, — вирішила мама Фелікса, і тато швидко кивнув.

Вони дісталися до гаража і сіли у два автомобілі. На жаль, виїзд блокував маленький червоний фургон із написом «Святий Миколай — доставка подарунків». Пан Білецький під’їхав до фургона і посигналив. Двері автівки відчинились, і з машини вийшов Святий Миколай. Щиро кажучи, це був неголений тип із криво причепленою бородою з вати в червоному плащі, накинутому на джинсовий комбінезон.

— Зара, хвилинку, — недбало кинув він. — Подарунки привіз. Я Миколай.

— Он є вільне місце збоку, — тато Нета показав місце на паркінгу.

— Але я вже тут стою. Хвилина, і повернуся. Мені ще пів міста об’їхати.

Він витягнув з багажника коробки і зайшов з ними до ліфта.

— От дикун… — застогнав Нет.

Пан Білецький відстебнув ремінь і вийшов. Не було мови, аби приїхати повз фургон. Він поглянув на дружину. Її вигляд говорив, що краще поспішити.

— Відійди трохи назад, — крикнув крізь вікно тато Фелікса.

За мить сталевий бампер «Ленд Ровера» вперся в бампер фургона і легко зіпхнув його.

— Стан вищої необхідності, — пан Полоній стенув плечима.

Вулиці були безлюдні — всі сиділи по домівках за святковою вечерею. Знову почався сніг, і вони мусили уповільнитися, бо майже не було нічого видно. За мить вулиця перетворилася на ковзанку. Тож вони збільшили дистанцію між машинами.

— Як почуваєшся? — запитав пан Білецький.

Мама швидко дихала і хитала головою.

— Не думала, що почнеться так швидко…

— Ще п’ять хвилин.

У дзеркалі заднього огляду з’явилися фари машини, яка їхала набагато швидше, ніж можна за таких умов. Автомобіль випередив «Ленд Ровер» пана Полонія, потім «Сааб» Білецьких, і його занесло. Щиро кажучи, він зробив це спеціально. Фургон з написом «Святий Миколай — доставка подарунків» хвилину їхав боком, а тоді зупинився, блокуючи рух. Тато Нета натиснув на гальма, мама впала на приладову дошку і заплющила очі, спрацювала антиблокувальна система. Не було можливості з’їхати вбік, бо з одного боку був бар’єр, з іншого — стіна.

Нарешті автівка зупинилася за три метри перед фургоном. На щастя тато Фелікса мав гарні рефлекси і зміг загальмувати на безпечній відстані.

— Хо-хо-хо! — заволав псевдо-Миколай, виходячи з фургона. — Я зробив вас!

Тато Нета вийшов з машини. Псевдо-Миколай рушив у його бік з не дуже мирними намірами. Він зупинився лише тоді, коли побачив тата Фелікса і зрозумів, що проти нього двоє. Змінив тактику. Зупинився.

— Ти подряпав мій бампер! — крикнув він. — І розбив поворотник.

— Ви заблокували виїзд із гаража, — нагадав тато Фелікса.

— Я вже подзвонив до поліції. Вони розберуться.

— Поліція приїде за годину, — сказав пан Білецький. — А моя дружина народжує.

— У мене є час, — псевдо-Миколай запалив цигарку і сперся на свою машину. — Треба почекати.

— Слухай, ти, йолопе! — пан Білецький схилився над водієм. — Моя дружина за хвилину народить дитину. Я хочу, аби вона це зробила не тут, у твоєму товаристві, а в лікарні. Ось моя візитка, — він всунув йому згорнуту трубкою візитку. — Якщо завтра вранці захочеш зі мною поговорити, зателефонуй. А зараз з’їдь з дороги, до того, як я справді розізлюся.

Схоже було, що він готовий відштовхнути псевдо-Миколая. З машини вийшли обидві мами. Пані Полоній допомогла мамі Нета втриматися на слизькій дорозі.

— Пам’ятаєш, що сам говорив? — сказала мама Нета чоловікові. — Що насильство використовують люди, яким не вистачає розуму.

— Мені вже його не вистачає.

— Відступимо і поїдемо іншою дорогою, — закричав з вікна Фелікс. Лише за мить він зрозумів, що вже пізно. За ними зібралося кілька автівок, блокуючи обидва напрямки руху.

— Я не збираюся сам платити за поворотник, — заявив псевдо-Миколай і розвів руками. — У мене є час. Подарунки доставлю в січні.

— От двісті злотих, — тато Фелікса всунув йому дві банкноти. — Негайно розблокуйте дорогу.

— І мови немає. Це коштуватиме щонайменше двісті п’ятдесят.

— У мене немає ані злотого, — пан Білецький похлопав по кишенях. — У поспіху я забув гаманець. У вас є моя візитка. Вирішимо все після свят. А зараз я дійсно поспішаю.

— Як не отримаю п’ятдесят злотих, то будемо тут чекати на поліцію, — заявив псевдо-Миколай і сів у своє авто.

Пані Білецька схопилася за живіт і застогнала. Мама Фелікса провела її до машини. Тато Нета стиснув кулаки і кинувся до фургона. Пан Полоній його зупинив.

— Стан вищої необхідності, — знову повторив він, після чого повернувся до псевдо-Миколая. — Пристебніть ремені. Може трохи трясти.

Псевдо-Миколай не пристебнув ремінь. Він закрив вікно і почав убивати час, граючи на мобілці. Однак за мить, коли побачив націлені на нього фари, одразу передумав і пристебнув ремінь безпеки.

Ремонт дверей і крила, у які врізався бампер «Ленд Ровера», коштував більше, ніж п’ятдесят злотих. Як і ремонт других дверей і другого крила, якими фургон врізався в бар’єр, коли його зіштовхнули з дороги.

— Мені прикро, — зітхнув тато Фелікса, — але не було іншого виходу.

— Він на це заслужив, — зауважив Фелікс.

— Не заслужив, — сказала мама. — Просто не було іншого виходу.

— На жаль, іноді потрібно обирати менше зло, — додав тато.

До лікарні вони дісталися без подальших проблем. Пан Білецький провів дружину до холу. Сонна медсестра під анемічно миготливою ялинкою зміряла маму знудьгованим поглядом, записала її дані у великому зошиті й лінивим кроком провела на другий поверх. Двері до пологового відділення зачинилися, залишаючи всіх, окрім батьків Нета, у порожньому коридорі.

— Це нормально? — Нет напружено подивився на маму Фелікса.

— Абсолютно, — заспокоїла вона його. — Трохи раніше, але це нічого страшного.

— Ну, не знаю… — зітхнув він. — Якось нервую.

Пані Полоній погладила його по плечу.

— Ходімо по каву, — сказала вона. — Це займе якийсь час. Навпроти я бачила відчинену кав’ярню.

— Я хочу почекати тут, — тихо промовив Нет. — Про всяк випадок.

— Добре. Повернемося за годину.

Трійка друзів залишилася наодинці в коридорі. Вони посідали на твердих дерев’яних стільцях.

— Паскудно буде мати такий день народження… — озвався Нет. — Ми не будемо робити день народження на Святвечір…

Ніка обійняла його і погладила по голові.

— Цей чувак з ватяною бородою… — зітхнув він. — Це поганий знак.

— Я на місяць прирік його на червоні вогні, — озвався Манфред з Нетового телефона.

— Тобто?

— Їхатиме містом і постійно натраплятиме на червоний сигнал світлофора. Там, де це можливо.

— Але це поганий знак…

— Відколи ти такий забобонний? — запитав Фелікс.

— Періодично навалюється, коли трапляється щось, про що не маю уявлення. Наприклад, не маю уявлення про брато-сестру. Передусім про те, чи буде брат, чи сестра.

* * *

Двері відчинилися, і в них стояв пан Білецький. Він був зворушений і усміхався.

Фелікс, Нет і Ніка зірвалися з місць.

— Уже? — здивувався Нет. — Так швидко?

— Швидко? Ви проспали понад годину. Можете ввійти, тільки вдягніть бахили.

Вони побігли до автомата, що продавав бахили, і за мить були в палаті, біля ліжка мами. Нет ковтнув слину і схопився за поручень, щоб не впасти.

— Ви не хотіли мені раніше про це сказати? — застогнав він.

— Хотіли зробити сюрприз, — усміхнулася мама. — Ти не сердишся?

Нет схилився над маленьким ліжком, що стояло біля ліжка мами. Загорнуті в теплу ковдру, там лежали близнюки. Брат і сестра.

Варшава – Мурзасіхлє – Лондон, 2006/2007

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.