Аннотація

У цій дивовижній книжці одна й та сама історія розказана двічі: спочатку Амелією, потім — Кубою. Ці діти — сусіди, що оселилися з родинами в новому багатоквартирному будинку. З часом з’ясовується, що, крім людей, тут мешкають… привиди. Звідки вони взялися в новій споруді? І чи такі вже ці фантоми небезпечні? Історії «Амелія і Куба» та «Куба і Амелія» можна читати як заманеться. Саме тому у книжці дві закладки!

Це двокнижка, книжка-перевертайка.

У ній одну й ту саму історію розповіли двічі:
спочатку Амелія, потім — Куба.
Можна прочитати лише одну її частину,
але тоді історія не буде повною.

Так само як і в житті:
щоб зрозуміти світ і людей навколо,
треба вислухати й іншу сторону.
Адже проблеми зазвичай виникають через нерозуміння:
батьків, друзів, тих, кого ми любимо,
і тих, хто нам не подобається.
Іноді нам хтось не до вподоби лише тому,
що ми замало про нього знаємо.

Історії «Амелія і Куба» й «Куба і Амелія»
можна читати одночасно або по черзі.
І тому в цій книжці дві закладки!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Серія «Книжкові мандри»

Перекладено за виданням:

Kosik R. Amelia i Kuba. Kuba i Amelia. Godzina duchów /

Rafał Kosik. — Warszawa : Powergraph, 2020. — 496 р.

Переклад з польської І. Веремій

За допомогу в роботі над книжкою

видавництво висловлює подяку Володимиру Арєнєву

Рафал Косік

Амелія і Куба. Куба і Амелія.

Година привидів

© Rafal Kosik, 2013

© Jakub Grochola, ілюстрації, 2019

© ТОВ Видавництво «АССА», видання українською мовою, 2022

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7995-24-0 (укр.)

ISBN 978-83-66178-04-5 (польськ.)

Розділ 1

у якому принц переїжджає до Замку, Амелія трохи себе компрометує, а їхні молодші брат і сестра дискутують про «Лицарів та комах»

Амелії Домейко було одинадцять років, вона мала чорне волосся й полюбляла мріяти.

Дівчинка уявляла, що перебуває в середньовічному замку, адже будинок на Дубовій вулиці був трохи схожий на замок. З квадратним подвір’ям, з усіх боків оточеним стінами шестиповерхового будинку, він скидався на фортецю. Потрапити туди можна було через браму — тунель у першому поверсі будівлі, а вхід усередину захищали масивні ґрати, установлені посередині цього тунелю.

Так, цей будинок достоту нагадував замок. І, власне, так мешканці й називали його між собою.

Посеред двору — ну, може, трохи осторонь — росло велике дерево. Це був дуб віком сто або й більше років. Він пам’ятав часи, коли тут іще був ліс. Тепер це вже в минулому. Нині околиці завойовувало місто. Замість дерев навколо виростали нові будинки. Отож, щоб дістатися лісу, треба було прогулятися далеченько. Але хто захоче йти далеко в таку спеку!

Амелія сиділа в затінку на нижній гілці дуба. На колінах вона тримала альбом для малювання. Гілка була досить товста, щоб на ній можна було сидіти, як на лавці. Вона росла на відстані двох метрів від землі, і на неї можна було залізти з невеликого пагорба, імовірно, насипаного будівельниками.

Амелія любила малювати, і в неї гарно виходило. Дівчинка часто втілювала на папері свої мрії. Сьогодні вона ще не вирішила, ким хоче бути на малюнку. Повелителькою, яка керує імперією? Ні, вона дуже сором’язлива для цього. Ліпше принцесою, ув’язненою в замку, яку має звільнити прекрасний принц на білому коні. Чи королівною, яка сховалася від переслідування злого чаклуна, чи розбійницею, ватажком жорстокої банди.

Поруч сидів її дев’ятирічний брат Альберт. Худорлявий окулярик був не такою вже й звичайною дитиною. Зараз він грав на планшеті у «Лицарів і комах» й не звертав уваги на те, що відбувалося навколо. Багато хто вважав його не дуже розумним, тому що хлопець майже не говорив, навіть якщо його про щось запитували.

Але люди помилялися: Альберт просто не бачив потреби відповідати на запитання, відповіді на які були надто очевидними або нецікавими.

Амелія не знала, ким зобразити брата у своїй мрії. Їй подобалася його присутність, і цього було досить. Тому вона зосередилася на малюванні решти. Дівчинка зобразила замок, який дещо нагадував будинок на вулиці Дубовій, і принца на білому коні. Так, принц надавав значно більше цікавих можливостей, ніж розбійник.

Вона відірвала від гілки чималий шмат кори, який, імовірно, усе одно скоро відпав би, й оглянула його з усіх боків.

Ось він, магічний амулет, який дасть принцу змогу знайти шлях до її серця. Але як зобразити це на малюнку?

Амелія обсмикнула рожеву сукенку й подумала про те, як млосно, мабуть, було принцесам за такої погоди в давнину. Довгі сукні, усі ці корсети, нижні спідниці, панчохи. І ніякого душу з гарячою водою. Бр‑р‑р, жах! Її сукня, хоча й досить довга — Амелія не любила коротких, — була доволі легка. Дівчинка купила її на розпродажу, і коштувала та копійки. Ця сукенка стала її улюбленим убранням на все літо. Амелії подобався попелясто‑рожевий колір, що так відрізнявся від цукеркових відтінків, які полюбляли її подруги. Зазвичай вона взувала до неї кеди, але сьогодні, через спеку, була в капцях.

Із задумливості її вивів дзвін металу. Пан Зенек, охоронець житлового комплексу, відчиняв ворота. Це траплялося рідко. Автівки мешканців заїжджали не на подвір’я, а через спеціальний заїзд просто на підземну стоянку. Лише Дуже Поважний Директор паркував тут свій лімузин. Одного разу Альберт прочитав йому розділ правил дорожнього руху, що забороняє паркувати автівку на дитячому майданчику. Відтоді директор поглядав на нього скоса.

Охоронець привітно помахав дітям рукою. Амелія всміхнулася йому у відповідь. Їй дуже подобався пан Зенек. Під його вдаваною суворістю ховалося добре серце.

— Новенькі, — оголосив Альберт, не підводячи погляду від планшета.

І справді, у двір в’їхала вантажівка з написом «Перевезення». Будинок було зведено недавно, і більшість квартир у ньому ще були порожні. Сім’я Амелії оселилася в будинку одразу, коли його здали в експлуатацію.

Вантажівка пригальмувала біля пісочниці. Ніхто не грався на дитячому майданчику, бо до кінця канікул Амелія й Альберт були одними з небагатьох дітей в усьому будинку. Амелія вважала себе надто дорослою, щоб навіть наближатися до гойдалок. І був іще син Дуже Поважного Директора, але він ніколи не виходив у двір і, відповідно, не познайомився з родиною Домейків.

Амелія швидко завершила малюнок облогової машини, що наближалася до замку. Вона трохи нагадувала вантажівку для переїздів. Дівчинка не встигла її домалювати, аж раптом ззаду під’їхав білий пікап, з якого вийшли четверо людей. Один із них був білявий хлопчик. З ніг Амелії впали капці. Саме так. Побачивши хлопчика, вона нервово дригнула ногами, і її капці впали на траву на пів метра нижче, на горбочок під дубом. От халепа!

Дівчинка швидко опанувала себе й відвела погляд. Вона повернулася до малюнка. Звісно, час від часу вона позирала в той бік, але вдавала, що їй це навіть нецікаво. Новоприбула сім’я й кілька чоловіків‑перевізників поралися біля вантажівки.

— Ми маємо піти на обід, — Альберт клацав по клавіатурі, віддаючи накази підпорядкованій йому армії. — Уже час.

— Саме зараз? — запитала Амелія.

— Мама сказала, що обідатимемо за півтори години. Уже минуло півтори години.

— Не можна сприймати все так буквально.

— Півтори години — це дев’яносто хвилин.

Амелія похитала головою:

— Нам не треба бути такими точними. Люди — це не машини. Якщо хтось каже «півтори години», іноді це може означати годину, а іноді — дві.

— Чи можна вважати білий пікап білим конем? — запитав Альберт.

— Що? — Амелія скинула бровою.

У відповідь Альберт постукав пальцем по її малюнку — по принцу на білому коні. Амелія не одразу зрозуміла, що брат мав на увазі.

— Дідько, він іде сюди… — прошепотіла вона, побачивши, що до неї наближається принц, тобто незнайомий хлопчик.

Дівчинка відчула, що червоніє, адже вона хотіла роздивитися його ближче, але ж нишком. Амелія кинула в бік новоприбулого швидкий погляд і вирішила, що зблизька він іще гарніший…

— Привіт, я Куба, — сказав хлопець, усміхаючись. — А ти?..

— А я ні, — почула Амелія слова, які вимовила ніби проти власної волі, і наче лише тоді зрозуміла, що саме сказала.

Щоб приховати збентеження, вона зістрибнула з дерева, викинула амулет, чи то шмат кори, узула капці й побігла до свого під’їзду.

Куба здивовано дивився услід.

— Альберт, — відрекомендувався брат Амелії. — Як Айнштайн. У мене синдром Асперґера, і я цікавлюся науковими дослідженнями.

— Хто в тебе? — автоматично запитав Куба.

— Це таке захворювання[1], пов’язане з розладом соціальних навичок.

Куба застиг, здивований. Він ніколи не зустрічав таких людей, як Альберт.

До дерева підійшла шестирічна дівчинка з каштановим волоссям, зібраним у хвіст на маківці. Вона мала трохи ексцентричний[2] вигляд, одягнена в чорну сукню, а через плече в неї була перекинута армійська сумка, уся помальована кульковою ручкою.

На малюнках було зображено різних дивних тварин, переважно мурах.

— Мене звуть Мілена, але всі кличуть мене Мі. Ти граєш за лицарів чи за мурах? — дівчинка вмостилася на гілці поруч з Альбертом і поглянула на екран планшета. — Ти програєш, якщо нічого не вчиниш. Тут треба весь час відбивати удари й атакувати.

Вона змахнула уявним мечем.

— Я граю за генерала, — знехотя відповів Альберт. — Бачу битву цілком. Можна грати рядовим солдатом, командиром загону або генералом.

— Тобто ти відряджаєш армію в бій, а тоді пів години чекаєш, хто переможе? Це нецікаво!

— Та ну! Я розробляв стратегію цієї битви протягом кількох годин. Зараз подивлюся, як це працює.

Альберт зістрибнув з гілки й, не попрощавшись, пішов за сестрою. Йому справді треба було йти на обід. Хлопчик уже запізнився на дві хвилини, а він дуже цього не любив.

Альберт обійшов вантажівку й мало не наскочив на лімузин, припаркований поруч.

— Обережно, хлопче, бо подряпаєш фарбу, — сказав Дуже Поважний Директор, який стояв поряд з автівкою. — Вашим батькам доведеться заплатити, а вони, звісно, не можуть собі цього дозволити.

Альберт зупинився й подивився на Директора, як на зламаний автомат зі снеками. Директор, своєю чергою, подивився на нього зверхньо, як на неслухняне цуценя. Він був геть лисий, йому було сорок років і саме стільки кілограмів зайвої ваги. Дорогий сірий костюм щільно обтискав ці кілограми.

— У Кодексі дорожнього руху чітко зазначено, що не можна паркуватися на дитячому майданчику, — сказав Альберт. — Ви порушуєте закон.

— Із цим треба щось робити. — Кивнув Директор, і два його підборіддя затремтіли. — Найліпше ліквідувати цей дитячий майданчик. Ну, ще довго?

Останнє запитання було адресоване робітникам, чия вантажівка заблокувала виїзд.

В Альберта про запас було багато аргументів, і він із задоволенням скористався б ними всіма, ненавмисно довівши Дуже Поважного Директора до сказу, але йому треба було йти. Він запізнився вже на три хвилини.

* * *

На обід був томатний суп, який подобався всій родині. Адже в Альберта, як і в його батька, був довгий список продуктів, які він ненавидів. А Амелія вже кілька тижнів намагалася схуднути, хоча, як усі казали, не було з чого. Тому вона не їла нічого жирного або надто солодкого.

Мама весь час вигадувала, що приготувати на вечерю, яка всім сподобалася б. Іноді, коли вона була зайнята, готував батько. Але це було навіть гірше, тому що його геть не цікавили забаганки решти. Він готував те, що йому спадало на думку. І тоді сім’я Домейків сумно дивилася у свої тарілки, поки батько їв. Усеїдним, однак, був Імбир, їхній собака породи вест‑гайленд‑вайт‑тер’єр — маленький, білий і кудлатий. За своє коротке життя Імбир з’їв не лише томатний суп, сімнадцять сирих котлет, які залишили без нагляду (за один раз), величезний святковий торт зі збитими вершками, але також черевики, останні двадцять сторінок товстезної книжки і крем для рук. Разом із пакованням.

Так, Домейки були складною з кулінарного погляду сім’єю, але томатний суп — це те, що їх об’єднувало.

— У дев’ятий під’їзд заселяються нові мешканці, — повідомила мама, закінчивши їсти.

Мама працювала редакторкою, тобто редагувала книжки, перш ніж вони виходили друком.

— Я помітив, — сказав батько. — Залишається ще багато порожніх квартир.

— Увесь наступний рік усі довбатимуть і свердлитимуть стіни, — зітхнула мама. — А я працюю вдома.

— Мене це теж дратує. Але ми нічого не можемо із цим удіяти.

Кухня була з’єднана з їдальнею, а їдальня — з вітальнею. Батько Амелії й Альберта був архітектором, тож добре знав, як має бути спроєктовано їдальню, щоб це було зручно. У цьому домі ніхто не вдаряв об стіну відсунутим стільцем і не спотикався об шафу, ідучи до холодильника. Усе було на своєму місці й водночас напохваті.

Амелія поглинала суп у прискореному темпі, тому що хотіла якомога швидше піти до своєї кімнати. Вона почувалася жахливо після того, що накоїла у дворі. Це ідіотизм!

Вона досі не могла повірити, що сказала таку дурість, ну, і що втекла.

Дівчинка віднесла порожню тарілку в раковину й побігла до себе. Вона сіла на підвіконні й подивилася на метушню внизу. Носильники досі тягали коробки й меблі. Її серце тьохнуло, коли біля автівки з’явився Куба. Він узяв один із пакетів і зник у під’їзді. За мить хлопчик повернувся за наступним.

— Який він сильний… — прошепотіла дівчинка.

— Він допомагає носити ці пакунки, адже знає, що ти на нього дивишся, — резонно зауважив Альберт.

Амелія зістрибнула з підвіконня. Брат стояв у прочинених дверях.

— Звідки ти знаєш? — запитала вона.

Альберт просто стенув плечима й пішов. Дівчинка знала, що більше він нічого не скаже. Вона також знала, що брат має рацію, хоча їй дуже не хотілося це визнавати. Альберт був такий раціональний[3], що вона зазвичай сердилася на нього двічі. Спершу тоді, коли він казав їй щось неприємне, а вдруге — коли з’ясовувалося, що він має рацію. Отоді їй найбільше хотілося його задушити.

Вона відійшла до вікна, щоб її не було видно знадвору. Куба переніс іще кілька великих пакетів і, здавалося, робив це без особливих зусиль. Певно, він тренується, подумала Амелія.

На гойдалці колихалася шестирічна дівчинка. Амелії подобалася її чорна сукня й великі зелені спортивні черевики. Вона розгойдувалася як скажена, аж рама гойдалки ставала майже нарівні із землею, і скрип петель долинав сюди. Амелія зачекала ще чверть години, але Куба більше не виходив.

Натомість з’явився пан Зенек. Він чекав, поки сестрі Куби набридне гойдатися. Щойно вона зістрибнула з гойдалки й увійшла до будинку, він підійшов до маленької вентиляційної решітки поряд з вікном підвалу дев’ятого під’їзду. Решітка була відчинена. Амелія пригадала, як її хитало під час сильного вітру.

Цікаво, що не було схоже, щоб охоронець збирався її полагодити. Він радше впевнився, що решітка може вільно відчинятися. В іншій ситуації це було б цікаво, але зараз в Амелії не було бажання думати про це. Вона лягла на ліжко й, засмучена подіями дня, устромила ніс у м’яке біле хутро Імбира. Пес, задоволений тим, що ніхто не проганяє його із забороненої території, тішився своїм собачим щастям.

* * *

Мама стояла перед дзеркалом, корчила дивні мармизи й напинала шкіру на обличчі. Амелія помітила це через прочинені двері.

— Що ти робиш? — здивовано запитала вона.

— Зморшки, — відповіла мама, кумедно висунувши щелепу.

— Робиш зморшки?

— Ні, дивлюся, як вони залягли. Вони з’являються через те, що я сиджу, утупившись у комп’ютер.

Амелія нічого не відала про зморшки, але добре знала, як допомогти.

— Сходи до косметолога.

Батько також зазирнув у ванну. Він пригорнув маму й поцілував у шию.

— Ти маєш чудовий вигляд, люба, — сказав він. — Тобі не потрібен косметолог.

Тато, який весь час працював за комп’ютером й уникав фізичного навантаження, відростив невеличкий животик. Він також відростив задовге (на думку мами) волосся, імовірно, щоб мати артистичніший вигляд. Мама ж навпаки була мініатюрна, струнка, носила довгі спідниці й мала кучеряве темне волосся. Таке саме, як в Амелії.

— Я куплю крем, — вирішила мама, а коли тато пішов, додала пошепки, звернувшись до Амелії: — Татові затримують виплату, тому що в забудовника фінансові проблеми. Певні проблеми з новим житловим комплексом. Я поки що не можу дозволити собі косметолога.

* * *

Уночі Амелія довго лежала в ліжку, дивлячись у темряву. Нарешті в будинку з’явився хтось, із ким вона могла поговорити, можливо, навіть подружитися. До того ж гарний. І вона, як остання дурепа, кинула ці безглузді слова й утекла. Як це могло статися? Але, знову ж таки… Цей Куба міг повестися не так. Якось… по‑іншому. Він міг зробити все, щоб Амелія… Так, це була його провина, та й по всьому. Амелія, трохи заспокоєна цим поясненням, нарешті заснула.

* * *

Пан Зенек перегорнув наступну сторінку книжки й сьорбнув холодної кави. Він кинув погляд на кілька моніторів у вартівні. На них нічого не було видно. Відтоді, як він почав тут працювати, а це було три місяці тому, нічого несподіваного не сталося. Саме тому він вирішив читати. Він тримав книжку так, щоб бачити монітори просто над собою. На початку кожного абзацу[4] він підводив погляд, а тоді читав далі.

Настала ніч, і в багатоквартирному будинку Oak Residence[5], назву якого ніхто не використовував, нічого не відбувалося. Це, звісно, зміниться, коли буде заселено всі квартири.

Однак зараз нічого особливого не відбувалося. На моніторах не було видно жодного руху. Зі свого крісла Зенек міг бачити крізь вікно цегляну стіну й частину двору. Там теж панував спокій.

Перегорнувши наступну сторінку, він знову поглянув на монітори. Чоловік уже збирався продовжити читання, аж раптом краєм ока щось побачив. Він відклав книжку й пильно подивився на один із моніторів. На стоянці хтось був! Стоянка мала два поверхи, і цей хтось прогулювався другим. І це було в тій частині, де ще ніхто не паркувався.

Охоронець нахилився до монітора. Він не зміг упізнати порушника. Фігура була розмита й напівпрозора. Можливо, проблема з камерою.

Пан Зенек підвівся і взяв ліхтарик. Треба пересвідчитися. Він спустився сходами на нижній рівень стоянки й увімкнув ліхтарик. На стелі горіли лампи, але в кутах панувала напівтемрява.

— Тут хтось є? — спитав він.

Йому відповіла луна. Охоронець рушив далі, щоб обійти всю стоянку. Тут стояло лише кілька автівок, і всі недалеко від входу. За першим поворотом ніхто вже не паркувався. Попри те що бував тут багато разів, пан Зенек відчував певну тривогу. Можливо, це було пов’язано з тим, що постать на моніторі не була схожа на жодного з мешканців. Або, можливо, тому що вона була така розмита.

Вражений раптовим передчуттям, він обернувся. Нікого. Чоловікові дуже не хотілося перевіряти всю наче вимерлу парковку, але, зрештою, це була його робота. Тому він тяжко зітхнув і рушив далі.

Хтось безшумно промайнув за його спиною. Цей хтось був нечіткий і напівпрозорий.

¹ На думку деяких дослідників, синдром Асперґера не слід вважати захворюванням. Багато геніальних науковців і митців, імовірно, страждали на нього.

² Ексцентричний — оригінальний, такий, що відхиляється від загальноприйнятих правил і норм.

³ Раціональний — логічний, розумний.

⁴ Довгий текст ділиться на частини, звані абзацами, для ліпшої читабельності.

⁵ «Дубова резиденція»(англ.).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

у якому Альберт змушує Амелію усвідомити щось важливе, Куба розчаровує її, а сім’я Домейків спостерігає дивні речі на балконі своїх нових сусідів

До ранку гнів Амелії трохи вщух. Вона навіть готова була визнати, що в учорашніх подіях у дворі винен не лише Куба. Можливо, вона також поводилася трохи невідповідно. Але зовсім трохи. Зовсім.

До того часу, коли дівчинка почистила зуби, вона була впевнена, що в усьому винна сама. Що мав робити Куба? Наздогнати, коли вона тікала?

Після сніданку Амелія сіла на ліжко й узялася виправляти свій малюнок. Принцу вона прималювала обличчя Куби, а облогова машина зникла під нервовими помахами ґумки. Тут не було місця для облоги; принц прибув із миром.

А принцеса Амелія повинна була запросити його до замку на розкішний бенкет.

— Він тобі небайдужий, — Альберт зазирнув у двері.

— Звідки у вас ця ідея, пане психологу?! Ти нічого не знаєш про людей.

— Але я думаю логічно й аналізую їхні реакції за допомогою спеціальної дослідної системи. Ось бачиш, ти намалювала принца дуже ретельно, — Альберт показав на малюнок. — Кожну лінію ти провела кілька разів, а решта малюнка скидається на ескіз. Ти не можеш змінити реальність, тому створюєш її модель на папері.

Амелія подивилася на малюнок. Не можна заперечити, що вона справді найбільше попрацювала над фігурою принца. Вона неодноразово виправляла лінію спини, обриси м’язів під сорочкою й фігуру загалом. Завдяки цьому він став виразнішим і проступав на тлі малюнка. Вона зробила це цілком несвідомо.

Амелія згорнула альбом.

— Я закінчу малюнок надворі. Ходімо.

— Мені й тут добре. Я не хочу нікуди йти.

— Хочеш! — вона взяла зі столу книжку Альберта й уклала йому в руку. — Можеш почитати надворі, подихати свіжим повітрям.

І — о диво! — Альберт не став протестувати, а слухняно рушив до дверей. Амелія швидко схопила альбом і пенал, щоб вийти, поки брат не передумав. Вона не хотіла зараз сидіти надворі сама. А брат, навіть такий незвичайний, як Альберт, додавав їй упевненості.

Вони сидітимуть на дереві й вдаватимуть, що просто сидять там. А потім прийде Куба. Він прийде, бо навіщо йому сидіти вдома? Вона не заперечувала б, якби принц… тобто Куба, підійшов до неї, вибачився за те, що зробив учора, хоча… він не зробив нічого поганого. Але буде приємно, якщо вибачиться. А потім він запитає, чи можна йому сісти поруч із нею. Тоді Амелія милостиво погодиться, адже гілка довга, і вони зручно на ній розмістяться. Потім вона малюватиме, а він захоплено милуватиметься. І вони говоритимуть…

— Що з тобою?

Запитання брата вивело дівчинку із задуми. Вона стояла нерухомо біля входу до їхньої квартири.

— Я йду, йду. Імбир спить, не будитимемо його, — вона зачинила за собою двері.

Альберт натиснув кнопку виклику ліфта.

— З третього поверху на ліфті? — запитала дівчинка.

— Ніколи не буває невідповідного часу на те, щоб скористатися перевагами передових технологій.

Амелія зітхнула.

— Ніколи не говори ніколи, — відповіла вона, але дочекалася ліфта.

Вони спустилися на перший поверх. У цей час Амелія вигадувала різні варіанти, щоб запросити Кубу сісти на гілку поруч із нею.

Він попросить вибачення, вона здивується й скаже, що нічого не сталося, пересяде ближче до стовбура й залишить йому місце ліворуч. Позаяк вона малює правою рукою, йому так буде легше спостерігати. А потім він запропонує їй поїсти морозива або щось таке.

Вони вийшли у двір, і весь план зруйнувався. Куба сидів на гілці. На її гілці. Ідея запросити його сісти більше не мала сенсу, адже він уже сидів. Насправді лежав.

— Це наша гілка! — сказала Амелія ображеним голосом.

Хлопчик сів і подивився на неї.

— Вона не підписана, — він трохи посунувся. — Сідай поруч зі мною. Гілка велика.

Яке нахабство! І він має сидіти ліворуч від неї, а не праворуч.

— Я подумаю! — Амелія стиснула губи. — Хіба ти не хочеш попросити вибачення?

Куба скинув брову.

— У чому? Я щойно вийшов із дому…

Він іще вдає, що не розуміє! Зіпсувати такий чудовий план! А його дивна сестра розгортає цукерки й кидає обгортки у траву. Що це за сімейка? Чому вони тут оселилися?!

— Альбертику, ходімо. — Амелія розвернулася на п’ятах.

— Зрештою, ти ж хотіла вийти на вулицю, — нагадав брат, який уважно спостерігав за Мі, гадаючи, у чому причина її поведінки.

— Узагалі не хотіла! — Амелія підштовхнула брата до дверей.

Діти піднялися нагору. Амелія майже вбігла на поверх, рвучко відчинила двері квартири й рушила до своєї кімнати.

— Я хотіла з ним заприязнитися, — сказала вона з жалем у голосі. — Хотіла запросити його сісти на мою… нашу гілку. А він там уже сидів! Напевно, це з лихим наміром!

— Ти поводишся ірраціонально, — зауважив Альберт. — Він не читає твоїх думок.

— Дай мені спокій, — прогарчала Амелія. — Мені треба побути наодинці.

Дівчина захряснула двері перед його носом, затим сіла за стіл і втупилася в малюнок. Зняла ковпачок з олівця й намалювала принцу вуса, і то не просто вуса, а злостиво закручені вуса.

Стало лише гірше.

Вона б і далі малювала, якби не Імбир, який дедалі виразніше давав зрозуміти, що їм час іти гуляти. Амелія зітхнула, відклала олівець і взяла в передпокої повідець та пакетик — про всяк собачий випадок.

На сходовому майданчику Імбир повернув до сходів. Йому забракло терпіння дочекатися ліфта. Адже це був лише третій поверх.

Діставшись першого поверху, собака гайнув на вулицю, аж вуха заметляли. Перебираючи маленькими лапками, він кинувся навскіс до дев’ятого під’їзду, наче пожбурений клубок білої вовни.

Уже якийсь час Імбир цікавився ґратами в підвалі — тими самими, які пан Зенек відмикав напередодні. Цього разу він не лише обнюхав їх, але й загавкав.

— Імбире! — гукнула Амелія.

Песик, звісно, не звернув на це жодної уваги й гавкав далі. Пан Зенек вийшов із вартівні й підійшов до дівчинки.

— Добридень, — привіталася вона з усмішкою. — Імбире! Тихо!

— Добридень, Амеліє.

Охоронця, однак, більше цікавив пес. Він свиснув, щоб віднадити Імбира від ґрат. Проте пес не здавався.

— Можливо, у підвалі були щури. — Амелія здригнулася від цієї думки. — Я скажу татові, щоб він перевірив.

— Ні, ні! — запротестував охоронець. — Я перевірив. Там немає щурів.

— Там щось є. Він поводиться так, коли відчуває запах тварини. Вам ліпше пересвідчитися.

Пан Зенек зітхнув.

— Умієш зберігати секрети? — запитав він серйозно.

Вражена, Амелія кивнула. Охоронець підозріло роззирнувся на всі боки й подав знак головою, щоб вона йшла за ним.

— Залиш Імбира тут.

Пан Зенек відчинив двері, і вони вдвох спустилися в підвал. Зупинилися перед написом «Тепловий пункт». Охоронець знову роззирнувся й відімкнув замок ключем. Вони ввійшли до приміщення, повного труб, приладів і клапанів.

Тут було значно тепліше, ніж на вулиці. І дивно пахло, цей запах у дівчинки асоціювався з…

— О… які милі! — вигукнула вона, присівши.

Кілька чорних, сірих, рудих і біло‑чорних кошенят вибігли з‑за труб і стали тертися об її ноги. Вона гладила їхнє м’яке хутро й тішилася з того, які вони чудові. Тим часом пан Зенек наливав воду з пляшки в миску, сховану під товстою трубою. Котячий корм він насипав у другу миску. Кішка підбігла до нього й жадібно заходилася їсти.

— Це мій маленький секрет! — підморгнув охоронець дівчинці на знак згоди.

— Тепер це наш спільний секрет! — Амелія не могла намилуватися кошенятами.

— Ми маємо йти. Не можна викликати підозру. Адміністратор викине кошенят і звільнить мене.

Амелія неохоче залишила кошенят і вийшла в коридор.

— При нагоді я проведу екскурсію гаражем, — сказав охоронець і звернув у ширший коридор. — Затям, ані пари з вуст.

— Звісно!

Тепер пан Зенек подобався їй іще більше.

Вона вибігла на перший поверх, а затим надвір. Імбир чекав її за дверима під’їзду й, звісно, гавкав. Пес підозріло принюхався.

— Добре, що ти не можеш пробовкатися, — Амелія погладила кудлатого собаку по голові.

* * *

Малюнок Амелії був темний від виправлень. Тепер перед замком на чорному коні сидів косоокий, чорнявий, бородатий і вусатий лицар із чималим черевцем. І він збирався захопити замок. На стінах стояли лицарі в білих плащах. Вони мали захищати споруду. Амелії трохи заважало те, що було важко уявити їх собі в реальності. Вона подумала, чи не домалювати їм обличчя Альберта, але, урешті, це здалося їй геть безглуздим. Обличчя пана Зенека придалося б ліпше, але чомусь їй не хотілося вводити його в цю казку.

Увесь малюнок не мав сенсу.

Уже за кілька хвилин він опинився в шафі в тій купі, де лежали попередні малюнки.

Амелії було шкода його знищити. Вона робила це лише тоді, коли дуже злилася. І зараз вона просто розлютилася на себе. Альберт, звісно, знову має рацію — адже Куба не міг знати її думок. Йому невтямки, що вона хотіла запросити його сісти на гілку поруч із нею. Звідки йому це знати?

— Можеш мені допомогти? — гукнула мама.

Амелія неохоче пішла у ванну, де побачила матір із сіро‑коричневим пакетиком у руці.

Мама намагалася то в окулярах, то без них прочитати щось на пакованні.

— Ці генії розмістили світло‑коричневий напис на темно‑коричневому тлі, — вона передала пакетик дочці. — Спробуй прочитати.

Амелія підійшла до лампи поруч із дзеркалом і ледве прочитала:

— «Маска проти зморшок на основі грязі. Змішайте з невеликою кількістю теплої води й залиште на пів години».

Вона принесла з кухні плаский лоточок для зберігання продуктів та виделку й поклала їх у раковину. Мама ввімкнула ледь теплу воду.

— Невелика кількість — це скільки? — риторично[6] запитала вона. — Ет, фахівці…

Амелія розірвала пакетик і висипала вміст у лоточок. Вона розмішувала виделкою, поки не дістала щось, що нагадувало за консистенцією грязюку. Тхнуло болотом. Радше, чимось підозрілим, що досить довго лежало в болоті.

— Має вигляд і запах чогось, що… — вона замислилася, — що я достоту не стала б наносити на обличчя.

— Але краса потребує жертв, — зітхнула мама. — Ти не бачила, куди я поклала телефон?

Вона озирнулася.

— Ну, нічого, як зателефонують, знайдеться. Тут написано «пів години»?

Амелія кивнула й теж роззирнулася, шукаючи місця, куди можна поставити лоток. Нарешті вона знайшла місце під раковиною.

* * *

У своїй кімнаті, на великому столі, тимчасово перетвореному на верстат, Альберт конструював універсальний випробувальний пристрій, або, скорочено, УВП. Він скидався на комбінацію камери, приладу нічного бачення[7] й кількох інших пристроїв, керованих за допомогою смартфона. Корпус був зроблений зі старого бура, позбавленого важких механізмів усередині.

Він не знав, для чого може знадобитися УВП. Проте завжди ліпше мати напохваті щось подібне про всяк випадок, якщо треба провести спеціальне дослідження. Зрештою, Альберт був прихильник пізнання світу розумом.

На кухні пан Домейко готував каву в еспресо‑машині, а пані Домейко напружено нишпорила в кімнаті.

— Ти не бачив мого телефона? — запитала вона. — Ще пів години тому він лежав десь тут. Мені здалося, що я чула дзвіночок хвилину тому. Такий короткий, уривчастий.

Сидячи на дивані, Амелія гортала альбом про прерафаелітів[8]. Вона заперечно похитала головою.

— Потелефонуй собі — знайдеш його, — замислено відповів батько.

— Як я можу потелефонувати собі, якщо не можу знайти телефон? Ти потелефонуй мені.

Тато набрав номер мами. З кімнати Альберта пролунав дзвінок.

— Ох, у мене погане передчуття, — пробурмотіла мама.

Вони пішли до кімнати сина. Альберт схилився над смартфоном, під’єднаним до УВП, і намагався пальцем у робочій рукавичці натиснути червоний значок трубки, щоб відхилити виклик.

— Мій телефон, — зауважила мама очевидне. — Ти взяв його, не спитавши.

— На ньому встановлено відповідну версію системи, — нарешті Альберту вдалося натиснути червону кнопку. — Але має невеличкий баг.

Мама безпорадно подивилася на тата. Той лише стенув плечима.

— Купиш собі новий, — сказав він. — Може, буде промоція.

— Але я чекаю на важливий дзвінок від видавництва…

— Ось причина помилки. — Альберт дістав SIM‑карту й простягнув їй. — Весь час хтось телефонував, перешкоджаючи мені налаштовувати систему.

— Хтось весь час телефонував?.. — мама взяла картку двома пальцями і якийсь час сумно дивилася на неї. — Я навіть знаю хто, адже чекаю дзвінок. Гаразд. Пошукаю свій старий апарат.

Батько глянув у вікно.

— Що вони роблять? Це ті, хто щойно переїхав.

— Ці нові мешканці якісь дивні, — зауважила мама. — На балконі фотографують відкриті стаканчики з йогуртом.

Справді, на столі, на балконі, стояли відкриті й трохи пом’яті стаканчики з‑під йогурту. Батько Куби по‑різному переставляв їх, а фотограф коригував налаштування фотоламп і відблискових екранів й робив фото знов і знов.

— Це таке сучасне мистецтво, — підсумував пан Домейко. — Я бачу професійну камеру, і фотограф теж має вигляд професіонала. Гм… Або, може, це ті, як їх, гіпстери. А це що?

Він подивився на підлогу в коридорі. На ній повсюди виднілися коричневі відбитки лап.

— О ні… — Мама швидко попрямувала у ванну. Двері були прочинені, і тхнуло болотом. Вона ввімкнула світло. — О ні!

Лоток, у якому Амелія змішувала маску, лежав перевернутий, а сама маска, або грязюка, була розмазана по підлозі.

Пішовши за відбитками лап, мама з татом дісталися спальні, де сліди обходили килим і… ліжко.

— О ні… — знову застогнала мама.

Далі сліди привели їх до кімнати Амелії, і тут ситуація була ще гірша.

— О ні…

Імбир сидів на покривалі на ліжку Амелії. Лише за мить сім’я зрозуміла, що це справді їхній собака. Імбир був коричневий, і майже все покривало стало такого самого кольору. Собака радісно гавкав і махав хвостом, укриваючи решту покривала коричневими плямами. Від нього тхнуло болотом. Або й чимось гіршим. Приголомшена Амелія, заінтригована гавкотом собаки, теж стояла у дверях. Навіть Альберт прийшов, хоча й виявив байдужість.

— Виправ мене, якщо я помиляюся, — спроквола сказала мама. — Він заліз у лоток з моєю маскою від зморшок?

Імбир почувався найщасливішим собакою у світі, коли мав змогу влізти в щось смердюче. І, звісно, не розумів, чому інші члени зграї не поділяють його радості.

— Він дав їй позитивний відгук, — сказав Альберт. — Відгук собаки про те, що щось смердить як належить.

Батько опанував себе й промовив:

— А може, у нього під хутром теж є зморшки?

⁶ Риторичне запитання — запитання, яке не потребує або на яке не очікують відповіді.

⁷ Прилад нічного бачення — пристрій, що дає змогу бачити в темряві.

⁸ Прерафаеліти — представники англійського мистецького напряму ХІХ століття, які у творчості зверталися до італійського мистецтва періоду до Рафаеля. Прерафаеліти писали дуже красиві жіночі портрети.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

у якому Амелія нудьгує, Клементина повертається з канікул, а пані Кожушек бачить дракона

Амелія сиділа на гілці дуба й час від часу підводила погляд від альбому, позираючи на вхід у дев’ятий під’їзд. Якби Куба зараз вийшов і став перед деревом, вона б з радістю запросила його сісти поруч. Учорашня образа видавалася зовсім дитячою. Так, йому було б досить просто підійти й усміхнутися. Амелія теж усміхнулася б, посунулася й звільнила для нього місце. Правду кажучи, у цьому не було потреби, адже гілка все ж таки довга. Але це жест. Запрошення. А потім вони почали б говорити. Погані події минулого вже не матимуть значення. Може, вона навіть попросить вибачення в нього?

Нова версія малюнка мала такий самий вигляд, як і перший ескіз. Принц сидів на білому коні перед замком.

Цього разу розвідний міст було опущено, а браму запрошувально відчинено. У вікні найвищої вежі сиділа принцеса й махала білою хустинкою. Усе запрошувало принца всередину. Усе, що йому треба було зробити, — це ввійти й звільнити Амелію, тобто принцесу, з вежі. Насправді вона могла вийти сама, тому що двері в цю найвищу кімнату залишалися відчиненими, хоча це ніяк не можна було намалювати. Але якби вона спустилася сама, ситуація була б не такою романтичною, а Амелія полюбляла романтичні ситуації.

Раптом на альбом приземлився паперовий літачок. Амелія всміхнулася й подивилася на відчинене вікно в кімнаті брата.

Мама, імовірно, сказала йому покликати її на вечерю, і, замість кричати у вікно або спуститися у двір, він кинув літак. Це дуже схоже на нього.

Дівчинка намалювала голуба, що кружляв над вежею, і їй стало сумно. Вона чекала вже цілу годину, а Куба не приходив. Ну то що ж, це його справа. Він дістав свій шанс. Вона не проситиме. Амелія згорнула альбом, зістрибнула з гілки й побігла додому.

Мама сиділа за обіднім столом, обклавшись товстими словниками й паперами. Вона набирала кілька слів на ноутбуці, гортала словник, набирала ще кілька слів, видаляла й знову набирала.

— Що ти робиш? — запитала Амелія.

— Редагую другий том роману «Кохання як скиба хліба», — відповіла жінка, не підводячи голови від паперів. — Це називається, уяви собі, «Кохання як дві скибки хліба». А ти? Що ти робиш?

— Я намагаюся геть не знудитися, — мовила дівчинка.

— Чудово, — автоматично відповіла мама.

— Що на обід?

— Обід! — мама підвела погляд від столу. — Я відчувала, що про щось забула.

Амелія шумно видихнула, пройшла в кінець коридору й відчинила двері в кімнату брата.

— Дуже смішно, — сказала вона, кинула в нього паперовий літачок і пішла до себе.

Альберт підняв літак і розгорнув його. Це був аркуш паперу формату А4 з надрукованим електронним повідомленням, адресованим Кубі Рителю, тобто тому новенькому хлопцю. Цікаво, звідки воно взялося? Альберт засунув аркуш паперу в теку з написом «Потенційно корисна інформація» на зворотному боці й повернувся до створення універсального випробувального пристрою.

* * *

Батько зазвичай їздив в офіс у центр, але іноді простіші проєкти або правки робив удома на власному комп’ютері.

Раптом із‑поза причинених дверей його кімнати долинула тиха музика, на яку накладалося клацання миші й клавіатури. Час від часу скрипів стілець.

Іноді Амелія зазирала до батька. На великому екрані його комп’ютера були літери, цифри й різнокольорові лінії, ні на що не схожі. Коли батько закінчував певний етап роботи, лінії перетворювалися на тривимірне зображення майбутньої будівлі. Це тривало лише мить, а потім на екрані знову з’являлися різнокольорові лінії. Нещодавно тато купив другий монітор, і ліній стало вдвічі більше.

Тепер усе було не так. Амелія кілька разів зазирала до батька й намагалася вгадати, коли він нарешті завершить роботу, щоб вона могла з ним поговорити. Він устав із‑за клавіатури лише тоді, коли почув звук розкладання столового начиння. Сім’я Домейків намагалася святкувати принаймні недільний обід й обговорювати те, що сталося за минулий тиждень і що очікується наступного. Винятком був Альберт, який зазвичай читав і відповідав лише тоді, коли чув запитання, звернене безпосередньо до нього. Та й то не завжди.

На обід того дня мама приготувала макарони з тунцем, що зазвичай було компромісом. Амелія з’їла половину страви, перш ніж нарешті наважилася заговорити:

— Я пам’ятаю вашу розмову перед канікулами. Ви обіцяли не працювати в неділю.

Мама й тато здивовано подивилися одне на одного.

— Я справді пригадую щось подібне, — погодився батько.

— Ми дуже багато працюємо, — кивнула мама. — Життя проходить повз.

— Тому в нас немає ані свят, ані вихідних, — додала Амелія.

— Ось що таке доросле життя, — кивнув батько. — Іноді ситуація змушує працювати трохи більше.

— Це «трохи більше» триває від початку канікул.

— Іноді доводиться працювати трохи довше… трохи більше.

— Ми справді повинні робити перерви, — утрутилася мама.

Амелія благально подивилася на Альберта, але брат не збирався її підтримувати. Ця розмова його не цікавила. Усе закінчувалося як зазвичай: тато твердив, що нічого не можна зробити, мама сумно повторювала, що вони повинні щось змінити, і, як результат, нічого не змінювалося.

— Що сталося б, якби ви не працювали? — вела далі дівчинка. — Кілька годин відпочинку, імовірно, мало що змінять.

— Проєкт сам себе не зробить, — відповів батько.

— Ти можеш зробити це завтра. Наприклад, якщо ти застудився, то можеш відкласти проєкт, і світ не зникне.

— Невеличкі задоволення допомогли б нам відпочити, — сказала мама, уже спрямувавши погляд на свій ноутбук за відчиненими дверима кімнати.

— Задоволення треба спочатку заслужити, — батько витер рота серветкою і встав. — Я вношу деякі корективи в проєкт нового житлового комплексу. Початок будівництва затримується, тому мені доводиться щось змінювати, щоб робота тривала не так довго. Доки я цього не зроблю, у нас не буде грошей.

Амелія відчула жаль за те, що вчинила так егоїстично. Зрештою, у батьків і так багато турбот.

Мама встала з‑за столу, й Амелія пішла за нею. Альберт лише наполовину доїв свою страву. Цілком поглинений книжкою, він ні на що не звертав уваги. Колись усі чекали, коли Альберт закінчить, намагалися поквапити його, але це було марно. Під час їжі він читав, переглядав інтернет або відволікався на щось іще. Хлопчик завжди їв повільніше за всіх. Тому не було іншого вибору, крім як дозволити йому закінчити, коли він зможе.

Амелія вирішила, що її батьки мають трохи відпочити, і повторила спробу:

— Може, бодай зараз, в останній тиждень канікул, ми зможемо кудись поїхати? Піца, прогулянка, навіть зоопарк. Будь‑що. На якийсь час.

— Це з татом, — швидко відповіла мама. — Мені залишилося п’ятдесят сторінок «Кохання як дві скибки хліба». Роман так погано написаний, що це просто неоране поле.

Дівчинка в задумі притулилася до одвірка в кімнаті батька, думки якого вже поглинули лінії на екрані.

— Можливо, пізніше, увечері, ми могли б піти на піцу? — запитала вона. — Це забере лише годину, і, судячи з усього, це справді дешево.

— Чудова ідея! — батько навіть не відвів очей від моніторів.

Амелія відчула щось схоже на надію. Але ця надія швидко згасла.

— Попроси маму, я впевнений, вона буде рада піти з тобою.

Амелія заплющила очі, сумно похитала головою й відступила назад. Альберт закінчив їсти, але досі сидів над порожньою тарілкою. На відміну від Амелії, він ніколи не нудьгував.

* * *

Один із секретів, про який Амелія й Альберт мовчали, полягав у тому, що саме їхній батько спроєктував будинок, у якому вони жили. Хвалитися тут було нічим, адже всі сусіди були б обурені будь‑якою несправністю в будинку. Наприклад, тими автоматичними замикачами дверей, що весь час заклинювали. І зрештою, не тато винен у тому, що замикачі ламаються. Тепер усе невдоволення було скеровано на Адміністратора, і було б ліпше, якби так і залишалося.

Саме через ці незачинені двері з першого під’їзду вийшло щось дивне. Воно було зеленого кольору і мало вигляд дуже довгої такси. За щасливим збігом обставин, саме тієї миті Альберт тестував універсальний випробувальний пристрій, зокрема його функцію телескопа. Він збільшив зображення зеленої істоти, яка повільно рухалася вздовж стіни. Альберт майже ніколи не дивувався. Кожне дивне явище було для нього нагодою дізнатися щось нове.

Він натиснув одну з кнопок на бічній стороні УВП, щоб зробити фото. Потім під’єднав USB‑кабель до свого ноутбука й пошукав схожі фотографії в інтернеті. Через деякий час він дізнався, що у дворі Замку живе ігуана — рептилія з Південної Америки. У Польщі її можна зустріти лише в зоопарках або в заводчиків.

Альберт підвівся й зазирнув до кімнати Амелії, щоб показати їй те, що побачив. Дівчинка лежала на ліжку в навушниках і читала книжку. Вона лише поглянула на брата й повернулася до читання. Він знав, що коли його сестра слухає музику, читає, спроби зацікавити її чимсь приречені на поразку. Відтак повернувся до себе й знову направив УВП на ігуану. Звідки вона взялася?

Альберт згадав позавчорашній переїзд сім’ї Рителів і кілька скляних контейнерів, які вони привезли. Імовірно, саме з них удалося втекти ігуані.

Пані Кожушек щойно ввійшла у ворота. Судячи з її напханої вщерть сумки на коліщатках, вона поверталася з крамниці. Вона була однією з небагатьох, хто користувався лише хвірткою, адже в неї не було автівки. Пані Кожушек уже виповнилося сімдесят років, на зріст вона була метр п’ятдесят і трохи дивакувата.

Вона наблизилася до ігуани й, здавалося, пішла далі, не помітивши нічого незвичного. Проте сталося дещо. Ігуана повернула голову в бік жінки, клацнула пащею й гучно хвицнула хвостом об асфальт. Паща в неї була невеличка, менша, ніж у цуценяти такси, і позбавлена зубів. Але пані Кожушек видала придушений крик, відпустила сумку й бадьорим кроком побігла до свого під’їзду. Ігуана так само ліниво підійшла до отвору в фундаменті будівлі. Решітка, яка мала закривати отвір, вільно гойдалася. Рептилія на мить застигла, а потім повільно зникла в отворі.

Альберт сів за комп’ютер і почав шукати інформацію про ігуан. Найважливішим було те, що вони люблять тепло. Щоб переконатися в цьому, хлопець подивився на план будинку, який колись дав йому тато. Так, отвір, у який потрапила ігуана, був вентиляційним отвором системи опалення. Це дуже тепле місце.

Хлопчик сягнув по папку «Потенційно корисна інформація» і дістав звідти аркуш паперу з адресою електронної пошти Куби. Він відкрив свою пошту, набрав: «Я б почав із системи опалення», — і надіслав. Нема часу писати про це докладніше.

Для будь‑якої розумної людини такої інформації мало бути досить. Зрештою, якщо ваша ігуана зникла, ви скористаєтеся будь‑якою інформацією, щоб її знайти.

* * *

Амелія лежала на ліжку, утупившись у стелю, і розмірковувала. Уже за кілька днів розпочнеться навчальний рік. Нова школа, нові однокласники. Вона тішилася, думаючи про школу, але й трохи страхалася. Чи там хороші вчителі? П’ятий клас — це вам не абищо. На щастя, поруч із нею буде Клементина, її подруга зі старої школи. Тепер вони навчатимуться в одному класі. Її присутність завжди додавала Амелії впевненості.

На столі лежав малюнок, який вона зробила для конкурсу «Варшава вчора й сьогодні». На ній був зображений Замок, оточений старими будинками, багато з яких досі стоять поряд. Замок був намальований простими лініями, майже схематично, тоді як старі будинки були промальовані дуже ретельно. На думку Амелії, вони набагато цікавіші, ніж нові будівлі, а до того ж приховують чимало таємниць…

Вона намалювала його на початку канікул і досі відкладала момент, щоб надіслати. Дівчинка не вірила, що робота досить майстерна, щоб їй можна було комусь показувати. Не кажучи вже про те, щоб показати малюнок журі[9]. Раз на кілька днів Амелія клала його в папку зі старими малюнками, потім вкладала в конверт з адресою й знову відкладала.

Білий ноутбук вибухнув звуком надісланого повідомлення. Вона неохоче підвелася й підійшла до комп’ютера. Друзі, повертаючись з канікул, спілкувалися через програму миттєвого обміну повідомленнями. Кілька днів тому Амелія зрозуміла, що їй не хочеться розмовляти з більшістю з них. Можливо, тому, що її власні канікули були не найцікавіші.

Тато багато працював над проєктом нового житлового комплексу, і мама не хотіла нікуди їхати без нього. Усе закінчилося тижневим перебуванням на березі моря в Лебославові, коли весь час періщив дощ.

Однак цього разу все було по‑іншому. На екрані з’явилося коротке повідомлення: «Я тут». Амелія широко всміхнулася. Повідомлення було від Клементини.

«У Варшаві? Удома?» — одразу написала вона у відповідь.

«Так, ми саме розпаковуємо речі».

Клементина жила в шостому під’їзді, навпроти брами. Амелія підійшла до вікна й помахала подрузі, яка відповіла їй тим самим. Амелія не могла помітити приїзду Клементини, адже з гаража на сходовий майданчик вів прямий ліфт. Деякі мешканці виходили у двір лише тоді, коли їм треба було кудись пройтися або скористатися таксі.

«Тоді заходь! Мені здається, ми не бачилися цілий рік».

Насправді це були три тижні, які немилосердно тягнулися в спорожнілому під час канікул місті.

«Я одягнуся й зайду до вас:):):)».

Амелія оглянула кімнату й поквапом заходилася наводити лад. Вона кинула зім’ятий одяг у шафу, запхала туди ляльку, розкидані книжки склала рівним стосиком, а косметику дістала з шухлядки й поклала під дзеркало поруч із комп’ютером.

Не встигла вона закінчити, як у двері подзвонили.

Подруги обійнялися. Клементина була блакитноокою білявкою, і її волосся, освітлене сонцем після канікул, контрастувало із засмаглою шкірою. Поруч із нею Амелія здавалася блідою, що лише підкреслювало її чорняве волосся. Амелія завжди мріяла мати такий вигляд, як Клементина, адже вважала подругу неймовірною красунею.

— Розповідай, розповідай! — Клементина сіла на ліжко. Вона була вдягнена у блакитну сукню, у якій трохи скидалася на ляльку. — Де ти була?

— Я казала тобі, у Лебославові. — Амелія знизала плечима. — У липні. І у Варшаві протягом місяця.

— О… — Клементина зобразила на обличчі співчуття й запитала тихим голосом: — У батьків закінчилися кошти?

— Ні… у них просто… не було часу, щоб ми кудись поїхали.

— Тоді чому не відправили тебе до якогось табору? Гадаю, вони могли собі це дозволити?

— Ми повинні були поїхати кудись разом. На початку відпустки вони думали, що в них буде час. А потім… потім не було місць у жодному таборі.

Клементина замовкла.

— А ти? — Амелія змусила себе всміхатися. — Як вам Крит?

— О, це було чудово! — білявка відразу пожвавішала. — Три тижні солодкого небуття. Сонце й ані хмаринки. Однакова погода щодня. Після сніданку ми ходили до басейну й лежали на шезлонгах, потім обід — і на море, теж на шезлонгах. Усе, що захочеш. Парасольки, холодні напої — справжній відпочинок. Ніяких треників. Наприкінці дня вечеря й дискотека. Можна пити та їсти скільки хочеш. Це називається all inclusive[10].

— Ви щось відвідали?

— Звісно! В аквапарку були двічі! Не повіриш, які чудові гірки! І басейн із хвилями. Усюди крамниці.

— А пам’ятки?

— Та ти що! — подруга махнула рукою. — Самі руїни. Це марнування часу. Але я купила зо десять суконь і дві сумочки. Сумочки я забула забрати з готелю, коли ми виїжджали, але що там, я їх уже носила. Куплю нові. Знаєш, яка там чиста вода? Видно на п’ятдесят метрів. А барвисті рибки!

Амелія слухала розповіді про дайвінг, про вдосконалення англійської з молодими шведами й росіянами, про чудові кнайпи, де пропонують свіжі морепродукти. Вона всміхалася, хоча їй було сумно. Сама вона цього року ледь занурила ноги в холодне Балтійське море й куштувала жирну смажену камбалу. Правду кажучи, вона не могла пригадати гірших канікул.

Клементина раптом замовкла й підвелася. Вона підійшла до вікна.

— Там щось відбувається, — промовила дівчинка.

У дворі в супроводі двох поліціянтів стояли пані Кожушек і кілька сусідів. Жінка люто жестикулювала й щось голосно промовляла.

— Що вона каже? — Клементина приклала руку до вуха й висунулась у вікно. — Щось про дракона. Вона каже, що бачила дракона у дворі. Божевільна стара, я геть забула про неї під час канікул. О‑о‑о… А то хто?

Амелія підвелася й подивилася туди, куди показувала подруга. З дев’ятого під’їзду вийшов Куба разом зі своєю дивакуватою сестрою.

— Новий хлопець, — пояснила вона. — Вони переїхали у п’ятницю.

— Новий хлопець? — зацікавилася Клементина. — Ти говорила з ним?

— Я хотіла, але якось не склалося.

— Не можу в це повірити! Він був у твоєму розпорядженні два дні, і ти навіть не розмовляла з ним? Але він тобі подобається, чи не так? Дуже симпатичний.

— Ну, узагалі… знаєш… так. — Амелія подивилася на Кубу й відчула злість.

Дівчинка не була впевнена, чи вона сердиться на нього, чи на себе.

— Він дуже… крутий. У нього гарні очі, і взагалі…

— Ти повинна поговорити з ним завтра. Звісно! Ну, я пішла. — Клементина встала. — Я вийшла лише на хвилинку. Скоро вечеря. До завтра.

— До завтра…

Вони поцілували одна одну на прощання в щоки, й Амелія залишилася сама. Вона кинулася на ліжко, надягла навушники й сягнула по свою улюблену книжку. Амелія давно чекала приїзду подруги, але зараз їй знову стало шкода, що її власні канікули минули саме так. Світ несправедливий.

* * *

Пан Домейко сів у своє зручне крісло й увімкнув комп’ютер. Цього дня він збирався зробити ще кілька справ.

Коли за мить на обох моніторах засвітилося тло робочого столу із зображенням панорами вечірнього Мангеттена[11], він автоматично поклав руку на мишу. Але рука нічого не намацала. Миші там не було. Поряд з клавіатурою лежав порожній килимок. Архітектор оглянув стіл, потім зазирнув під нього, у кошик для паперів, під крісло. Став навколішки й зазирнув глибше, під книжкові шафи. Ані сліду.

Він встав і почухав підборіддя. Хто міг її взяти? Зрештою, вона була тут до обіду. Грабіжник? Що це за грабіжник, який краде мишу, але залишає набагато цінніші речі?

На мить він застиг посеред кабінету й безпорадно роззирнувся навкруги. Пройшов у вітальню.

— Ти часом не бачила моєї миші?

Пані Домейко лише похитала головою. Вона відклала ноутбук, встала й порухла занімілою шиєю. Тато пішов до кімнати Альберта.

— Альберте, ти часом не бачив… — він не договорив, тому що його погляд упав на універсальний випробувальний пристрій: на ньому лежав елемент, що нагадував комп’ютерну мишу.

— Чого я не бачив? — Альберт саме закінчував його затягати.

— Та нічого, це вже не має значення…

— Купиш нову, — не без зловтіхи порадила мама, проходячи повз. — Можливо, буде промоція.

Не можна заперечувати, що Альберт міг розраховувати на особливе ставлення з боку своїх батьків.

— Та‑ак… А це що за збіговисько? — батько визирнув у вікно. — Треба дізнатися, усе одно не можу зараз працювати.

Коли батько пішов, Альберт теж визирнув у двір. Здавалося, увесь переполох унизу був пов’язаний з ігуаною. А якщо так, було зрозуміло, що пані Кожушек не здасться. І якщо так далі триватиме, поліціянтам доведеться перевіряти будівлю ретельніше. Він вирішив трохи допомогти новим сусідам. Відкрив шафу, дістав шелесткий прямокутник металізованої фольги й розгорнув його. Це була кулька з дня народження Амелії. Зазвичай такі кульки викидають наступного дня після свята. Але в Альберта була своя думка щодо цього. Він вважав, що такі речі завжди можуть стати в пригоді.

Наприклад, просто зараз.

Повітряна куля, коли її наповнювали легшим, ніж повітря, гелієм, злітала до стелі. В Альберта не було гелію, але він мав ідею щодо того, чим його замінити.

Він надув її, але не до кінця, а тоді пішов у ванну й нагрів феном. За мить повітря всередині розширилося, і куля набула форми такси. Це був не дракон і не ігуана, але принаймні пес був зеленого кольору.

Хлопчик повернувся до кімнати, вимкнув світло й відпустив кульку. Вона здувалася набагато повільніше, ніж якби не була нагрітою. На певний час цього має вистачити. Потім повітря охолоне, і куля поволі опуститься на землю. Альберт відчинив вікно ширше й виштовхнув кулю назовні. Він вирішив, що більше нічого не може зробити, тому зачинив вікно й повернувся до налаштування УВП. Ці нові кнопки й ролик від комп’ютерної миші працювали ідеально.

* * *

Пан Домейко підійшов до присутніх, щоб зрозуміти, що відбувається. Близько десятка людей — імовірно, половина мешканців — скупчилися навколо пані Кожушек, яка жестикулювала й щось нервово пояснювала двом поліціянтам. З вікна п’ятого поверху висунулася Знаменитість. Співачка, чиїх пісень ніхто не знав.

— Тихіше! — вигукнула вона. — У мене завтра важливий виступ! Я маю помедитувати! Це порушення! Я потелефоную в поліцію.

— Поліція вже тут, — голосно сказав один поліціянт. — Будь ласка, не кричіть так, тому що це теж порушення.

У відповідь вікно захряснулося.

Тато Амелії обійшов припарковану чорну автівку, поряд з якою стояв Дуже Поважний Директор, як називав його тато.

— Добрий вечір, — привітався він. — Ви знаєте, що тут відбувається?

— Ця божевільна тітонька знову бачить привидів, — сказав Директор, навіть не намагаючись стишити голос. — Не чіпай!

Він показав пальцем на шестирічну дівчинку з хвостиком на маківці, яка зазирала під автівку.

— Я вже казав тобі, не підходь до моєї автівки. Ці бешкетники…

— Тут не можна паркуватися, — повідомив пан Домейко. — Під усім будинком є підземні стоянки. І місць там досхочу.

Дуже Поважний Директор подивився на нього знехотя.

— Я поговорив би з архітектором цього будинку. Він облажався. Ці паркувальні місця затісні.

У батька Амелії ледь не зірвалися з язика слова, щоб Дуже Поважний Директор сходив на курси перепідготовки водіїв, але він стримався. Не хотів визнавати, що архітектор — він. Натомість сказав:

— Ці нові мешканці переїхали у п’ятницю, вони паркують у гаражі великий пікап.

Тато подивився на балкон, де стояв новий сусід. Рефлекторно втягнув живіт і виструнчився.

— Тут є місце для трьох автомобілів, — Директор показав на дитячий майданчик. — Ми приберемо залізо, пісочницю й розрівняємо ґрунт. Кому це потрібно?

Батько Амелії вже не слухав його. Він помітив щось дивне. Над подвір’ям пливла повітряна куля в подобі такси, така сама, як він купив на день народження Амелії. Легкий вітерець підхопив і закружляв кульку. Ще трохи, і вона полетіла б над дахами. Однак кулька вилетіла на середину подвір’я й почала спускатися. Вона спроквола пливла над землею в бік натовпу.

— Це він! — пані Кожушек драматичним жестом простягнула руку просто себе.

Усі повернулися у вказаному напрямку. Поліціянти рефлекторно поклали руки на руків’я пістолетів. Усі були спантеличені. Потім люди у формі подивилися на стареньку так, ніби збиралися її заарештувати, віддали честь і пішли.

* * *

Амелія лежала в ліжку вже в нічній сорочці, тобто в на кілька розмірів більшій футболці, й аналізувала події дня. Вона взяла свій альбом і продовжила малювати. Цього разу принц на коні дивився на замок із далекого пагорба, а над самим замком кружляв зелений дракон. Він пихкав вогнем, і блиск відбивався в лусці на спині дракона. Дах замку палав, а принц байдуже спостерігав за цим.

Дівчина спіймала себе на тому, що знов приділяє найбільше уваги принцу, на якого вона вже витратила більше графіту, ніж на решту малюнка. Тому вона почала виправляти дракона й замок, але все одно час від часу позирала на струнку фігуру на коні. Амелія не помітила, як, замість малювати замок, дракона й принца, почала снити про них. Потім принц нарешті прийшов на допомогу принцесі, замкненій у замку. Після довгої й героїчної битви він убив дракона й звільнив Амелію з вежі.

⁹ Журі — група, яка оцінює, наприклад, конкурсні роботи.

¹⁰ All inclusive (англ.) — все включено у вартість проживання.

¹¹ Мангеттен — район Нью‑Йорка, у якому розташовані найвищі хмарочоси.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

у якому Амелія ближче знайомиться з Кубою, а Куба — із сусідами; де знаходять те, що зовсім не хотіли знайти, а пані Кожушек тим часом бачить привида

Повсякденні закупи сім’я Домейків за потреби робила в місцевій крамниці. Проте десь раз на тиждень на закупи вони ходили в гіпермаркет. Мама складала список, але в підсумку вони проходили по всіх відділах і вирішували, що їм треба й що вони їстимуть наступного тижня. Великою перевагою представників вільних професій, до яких належали пан і пані Домейко, було те, що вони могли робити закупи до полудня, коли в крамниці було менше людей.

Так було й цього разу. Проходи в гіпермаркеті були порожні, тому все відбувалося вдвічі швидше.

Тато штовхав візок, а інші члени сім’ї складали в нього потрібні речі.

Альберт поклав три моделі електромобілів.

— Навіщо тобі три однакових автомобілі? — запитав тато.

— Я витягну з них двигуни. Решта мені не потрібна.

Батько подивився на ціну й вирішив, що не варто розпочинати дискусію. Він штовхнув візок далі. У спортивному відділі тато зупинився біля полиці для взуття й узяв до рук пару велосипедного взуття. Воно було не дуже доброї якості.

— Навіщо тобі два однакових черевики? — запитав Альберт і, коли тато подивився на нього, пояснив: це жарт, маючи на увазі його попереднє запитання.

— Ха‑ха, — серйозно сказав тато й відклав черевики. — Мені треба сходити до крамниці спорттоварів за пристойним взуттям і велотренажером. І спортивним костюмом. І спортивним рушником.

— Візьмешся за себе? — поцікавилася мама.

— Так. Час позбутися живота. І правильне обладнання має ключове значення.

Вони в’їхали в ряд із зоотоварами. Звісно, Домейки не купували продукти для Імбира в гіпермаркеті, але проходили всіма рядами просто для того, щоб нічого не пропустити.

Амелія, скориставшись неуважністю батьків, схопила з полиці банку з котячим кормом. Вона засунула його глибоко під макарони й коробки із серветками. Якщо покласти корм на стрічку транспортера на касі й самій упакувати його в сумку, є шанс, що ніхто не помітить.

* * *

Було вже за полудень, за вікном — чудовий теплий літній день. Альберт, нечутливий до чарів природи, розібрав УВП і тепер закінчував складання пристрою заново, в інакший спосіб. З ноутбука, відкритого поруч, долинув звук повідомлення. Хлопчик неохоче продивився повідомлення від сестри Куби (дівчинка підписалася «Мі, тобто Мілена») й повернувся до роботи. Він закрутив останній гвинт у корпусі УВП й оцінив ефект. Так, зараз було ліпше, ніж раніше.

Він підвівся й визирнув у вікно. Куба стояв у дворі, мабуть, на когось чекаючи. Цим кимось, імовірно, була Клементина, тому що в усьому Замку було лише дві людини, яких міг чекати цей хлопчик. Друга була Амелія, але, найімовірніше, ішлося не про неї. Альберт пройшов зі своєї кімнати на кухню. Дорогою він зазирнув до кімнати сестри. Так, Амелія сиділа на ліжку, обклавшись альбомами з живописом, які їй так подобалося роздивлятися, і нікуди не збиралася йти.

Альберт відкрив холодильник, дістав шматок шинки й непомітно кинув його під вхідні двері. Імбир, який весь час поводився так, наче з’їв мурашине гніздо, відреагував миттєво. Пес схопився з лежака, добіг до дверей і одним ковтком поглинув шинку.

— Імбир хоче вийти, — сказав Альберт, підводячись.

— То виведи його, — відповіла Амелія. — Я зайнята.

— Я теж. Дуже зайнятий. Зрештою, ти знаєш, що я можу його загубити.

Справді, таке вже траплялося.

— Тут нема куди втекти. Мусиш тільки прибирати за ним.

Як й очікувалося, Альберт більше нічого не сказав. Амелія іноді заздрила йому.

Звичайні люди могли заплющити очі, якщо не хотіли дивитися на щось. Її брат, вочевидь, волів затикати вуха, якщо не хотів чути.

Дівчинка поклала альбом і визирнула в коридор. Пес крутився навколо дверей і обнюхував їх. Вона зітхнула й узула черевики. Потім якомога непомітніше дістала з‑під шафи банку з котячим кормом і трохи поміркувала, куди її сховати. На сукні була лише маленька кишеня для телефона. Зрештою Амелія поклала банку в єдине можливе місце — одноразовий пакет, який завжди брала із собою про всяк випадок, якщо треба буде прибрати за собакою.

— Імбире, гуляти.

Вона смикнула за повідець, й Імбир розпочав свій звичайний танець радості: стрибав угору‑вниз, бігав колом і повискував. Сходами він спускався на пів поверху, розвертався й стрибками гнав за Амелією. І так до першого поверху.

Амелія була в менш веселому настрої, думками вона досі перебувала у світі, де принц на білому коні в’їжджав у замок. О, чому життя так відрізняється від казки? Чому вона не може просто так зустрітися з Кубою і…

Вона штовхнула відчинені двері й уклякла на місці. Під дубом стояв Куба й дивився на Амелію. Він усміхався.

Амелія завмерла, і, якби не Імбир, який підбіг до Куби, метляючи хвостом, вона розвернулася б і побігла назад у будинок. На щастя, з під’їзду щойно вийшла Клементина. Який збіг! Амелія зітхнула з полегшенням.

Клементина теж зупинилася, здивована. За мить вона всміхнулася й рушила до них.

— Імбире! — Амелія зрозуміла, що її пес похмуро дивиться на Кубу. — Ходи сюди! Не бійся, він не кусається…

Куба не здавався переляканим. Він присів навпочіпки й погладив зраділого пса.

Амелія і Клементина підійшли до нього.

Хлопчик підвівся. Амелія зібралася на силі й простягнула йому руку, але він, замість потиснути, здивовано подивився на неї. Амелія тримала пакет із собачими какавельками. Куба пирснув сміхом.

— Ой, sorry… — вона сховала пакет і знову простягнула руку. — Це… я забула… А… мелія.

— Куба.

Вона почервоніла. Який жах! Мабуть, зараз він думає про неї як про якусь ідіотку.

— Це Клементина, — відрекомендувала Амелія подругу.

— Я знаю, ми знайомі.

— Ми зустрілися вчора, — швидко пояснила Клементина. — Усі вийшли подивитися, що цього разу вигадала пані Кожушек.

— Вона злякалася повітряної кулі. — Куба подивився на дівчат. — Чи не хочете прогулятися?

Амелія кивнула, намагаючись не показувати, що нервує.

— Ходімо, — усміхнулася їй Клементина. — Ми покажемо Кубі брак навколишніх пам’яток.

Це щастя, що вона натрапила на нього лише зараз. Амелія не уявляла, як би вона пережила цю прогулянку наодинці з Кубою. Про що вони розмовляли б? Певно, вона знову втнула б якусь дурницю.

Коли вони проходили повз вартівню, вона на мить затрималася й просунула бляшанку всередину через прочинену кватирку в нижній частині вікна. Амелія всміхнулася панові Зенеку. Перш ніж він устиг щось сказати, вона зникла.

* * *

Замок був останнім заселеним будинком. За наступною вулицею вивищувалася огорожа, що відділяла закинутий будівельний майданчик. У кінці огорожі асфальтований тротуар раптом уривався, а трохи далі починався старий хідник із потрісканих бетонних плит, частково зарослий травою. Тут нова Варшава ніби поглинала стару. Амелія не була впевнена, що нова буде краще. Далі стояли покинуті будинки, деякі з них були напівзруйновані, поруч — занехаяні садки, де росло багато старих дубів. Саме від них вулиця дістала назву. Вдалині, на обрії, виднівся ліс. Уся ця місцевість пригнічувала Амелію, але водночас щось привертало її сюди. Дівчинка полюбляла уявляти, якими були ці місця двадцять чи то п’ятдесят років тому.

— Тепер це передмістя, — сказала Клементина. — За кілька років передмістя опиняться десь далеко. А Замок буде майже в центрі міста. Ці халупи зникнуть, так каже мій батько. Тому що це ганьба, коли хтось приходить до нас у гості. Якщо він раптом зайде надто далеко, вирішить, що це якесь село.

Амелія соромилася сказати, що вона не згодна з Клементиною. Ці будинки були хороші, навіть дуже хороші, просто зруйновані. Їй подобалося уявляти, ким були їхні мешканці, який вони мали вигляд, що робили, якими людьми були. І їй було шкода довоєнних маєтків. За кілька місяців їх буде знищено. На їхньому місці зведуть щільно заселені й огороджені багатоквартирні будинки. Але вона не сказала цього вголос, адже не хотіла, щоб Куба вважав її занадто романтичною.

— Мені тут подобається, — сказала вона. — Мені подобаються старі будинки.

— Проти них наш Замок досить потворний, — Куба знизав плечима. — Він ніби розроблений школярем молодших класів.

Амелія відчула роздратування, проте швидко опанувала себе. Зрештою, хлопчик не міг знати, що Замок спроєктував її батько. Вона дуже поважала татову роботу, але Замок усе‑таки здавався потворним, якщо порівняти зі старими будівлями.

Вона потай глипнула на Кубу. Для нього це видовище було нове. Хлопчик із цікавістю роззирався навкруги, незважаючи на Амелію. Можливо, він просто не хотів з нею знайомитися ближче? Певно, смілива й балакуча Клементина була йому більше до вподоби. Амелія зітхнула й вирішила будь‑що створити на нього найліпше враження. На жаль, вона жодного уявлення не мала, як цього домогтися. Тому мовчала. Але, на щастя, з ними була говірка Клементина, тому вони не мовчали під час прогулянки.

Імбир побіг уперед, кружляючи й принюхуючись, допитливий, як завжди. У пишній зелені занедбаних садів має бути безліч живності, запах якої він відчував.

Раптом Клементина замовкла. Куба підніс палець угору. Над ними пролетів маленький гвинтокрил, який вона кілька разів бачила у дворі Замку. Він зник за деревами в саду одного з будинків.

— Ходімо! — Куба кинувся вперед. — Дізнаємося, хто шпигує за нами.

Імбир охоче побіг слідом. Амелія не знала, що задумав Куба, але рушила за ним разом із Клементиною. Вони зупинилися десь за десять метрів біля будинку на розі. Сховавшись за сіткою, оповитою плющем, визирали з‑за рогу. Імбир, хоч як дивно, не загавкав, але теж висунув голову. За п’ятдесят метрів від них худорлявий одинадцятирічний хлопчик із густою копицею каштанового волосся на голові стояв на колінах біля поваленого старого велосипеда. На ньому були рвані джинси й запрана футболка. Він ховав щось у старий червоний рюкзак.

— Мабуть, це він сфотографував мене отим летючим апаратом, — мрійливо промовила Клементина. — Напевно, закохався.

— Він фотографує всіх. — Куба вийшов з укриття й сміливо попрямував до незнайомця. — І я збираюся з’ясувати, навіщо.

Імбир трусився поруч, біля його ноги, і гарчав. Амелія не впізнавала свого пса. Він поводився, як… мисливський собака.

Незнайомець, мабуть, помітив Кубу, бо скинув рюкзак, сів на велосипед і швидко поїхав. Він зник за наступним рогом. Куба добіг до перехрестя й зупинився. Озирнувся. Амелія подумала, що він дуже хоробрий. Хлопець подобався їй дедалі більше — шкода, що це зацікавлення не було взаємним. Він жодного разу не поглянув на неї.

— Він усіх фотографував? — спитала Клементина, коли вони дійшли до перехрестя.

— Навіть того здорованя, який паркує свою автівку на подвір’ї, — підтвердив Куба.

— Та він… голодранець!

Амелія дуже хотіла щось сказати. Почувалася, наче невидима.

— Чому?.. Е‑е‑е… — вона проковтнула клубок у горлі. — Навіщо він це робить?

Амелія подумки дорікнула собі за це недотепне запитання. Куба навіть не поглянув на неї.

— Можливо, він планує злом, — відповів він. — Перевіряє, хто де живе, які там заходи безпеки.

— Він може підглядати в наші вікна! — Клементина була налякана.

Куба поглянув на собаку й промовив:

— Імбире, шукай!

Собака труснув волохатими вухами, глипнув на Кубу, ніби зрозумівши команду, і побіг уперед. Діти пішли слідом.

— Чому він тебе слухається? — здивувалась Амелія.

— Він відчув ієрархію зграї, — поважно пояснив Куба.

Дівчатка порснули сміхом, але Амелія вирішила, що в цьому щось є. Вона могла сама покликати Імбира, і він послухався б. Або ні. Батька ж слухався завжди.

Вони проходили повз порожні будинки, деякі з них були мальовничо оповиті плющем і диким виноградом. Район мав такий вигляд, ніби всі кудись виїхали, не піклуючись про те, що буде з їхніми домівками.

«Меланхолія — хороше слово для опису того, що я тут відчуваю», — подумала Амелія.

— Що тут сталося? — запитав Куба.

Серце Амелії забилося швидше.

— Їх усіх виселили, тому що тут збираються будувати нові багатоквартирні будинки, — відповіла вона, перш ніж Клементина встигла це зробити. — Тато мені про це розповідав.

— Вони просто вигнали їх?

— Ну, ні… — затнулася дівчинка. — Гадаю, вони десь отримали кращі квартири. Ми називаємо це місце Зоною.

Амелія не була впевнена, що вони отримали краще житло. Але… їх не викидали на вулицю.

В одному подвір’ї на підстриженій ділянці газону стояв рекламний щит, сумний передвісник того, що тут скоро буде.

Імбир зупинився перед воротами з протилежного боку вулиці й загавкав. За парканом, оповитим диким виноградом, серед старих дубів, кущів бузку й польових квітів, що росли у високій траві, стояв кремово‑сірий будинок із червоним черепичним дахом. Він був дуже старий і занедбаний. Але хтось, мабуть, жив у ньому, тому що біля сходів цвіли рожеві гортензії, перед дверима лежав килимок, а поруч стояв велосипед того хлопчика. Будинок скидався на давній родовий маєток.

Великі вікна високого першого поверху були заґратовані й брудні та, як і решта вікон у будинку, запнуті темно‑брунатними фіранками. Мансардні вікна[12] були круглі, а масивні димарі височіли над покітним дахом. Будинок був дуже великий і красивий.

Амелії стало шкода його, адже зрештою він теж, імовірно, буде знесений.

Імбир, гавкаючи, раптом рушив у будинок.

— Імбире! — вигукнула Амелія, виринувши із задуми.

Він, звісно, не послухався її і вбіг усередину через прочинені двері. Куба рушив слідом, але Амелія схопила його за руку.

— Невідомо, хто там є, — сказала вона. — Покличмо мого батька.

— Тут живе шпигун. — Куба втупився в будинок із загрозливим виразом обличчя.

Амелія відпустила хлопців рукав і подумала, що, можливо, їй не варто його зупиняти. Зрештою, він зовсім не боїться, а тато приїде лише за десять‑п’ятнадцять хвилин.

Переляканий Імбир вибіг із будинку й зупинився біля Куби. Він гавкав і гарчав, дивлячись на похилені двері. Раптом двері прочинилися, і на порозі з’явився зібганий літній чоловік із сивою чуприною.

Амелія відступила на крок. У ньому було щось моторошне, хоча вона не могла сказати, що саме. На чоловікові був білий фартух, які носять лікарі й науковці. Крізь окуляри на кінчику носа він похмуро дивився на групу біля воріт. Чоловік здавався дуже втомленим і нещасним, але рішучим. Із темряви поруч із його холошею вихопилася цівка блакитного диму. На мить Амелії здалося, що дим світиться, але, мабуть, це була лише ілюзія.

— Забирайтеся звідси! — погрозливо вигукнув чоловік. — Ви заважаєте мені працювати. У мене нема часу на зустрічі.

Він повернувся всередину й зачинив двері. Пахло горілим.

— Підозрілий тип, — пробурмотів Куба, дивлячись на зачинені двері. — Цікаво, що він задумав?

— Той негідник живе з хамом, — пирхнула Клементина. — Вони пасують одне одному.

Амелія хотіла сказати щось іще, але здригнулася й здобулася лише на таке:

— Нам ліпше забратися звідси. Тут якось моторошно.

— Правильно. Вечеря. Я повинен бути вдома о пів на восьму.

Куба ще якийсь час задумливо дивився на будинок, потім кивнув, і вони рушили назад.

* * *

Коли вони підійшли до Замку, з воріт виїхала автівка швидкої допомоги. На ній не було сирени. Вона рухалася так само тихо, ніби це була звичайна автівка.

Стривожені діти прискорили ходу.

— Якщо швидка їде так тихо, — сказала Амелія, — це означає, що трапилося щось погане.

— Або що вони помилилися адресою, — у Куби було оптимістичніше ставлення до життя.

Вони ввійшли у двір. Сонце вже сховалося за дахами будинків. Для мешканців першого, другого й третього поверхів сонце вже сіло. Для тих, хто жив нагорі, воно досі світило у вікна, перетворюючи скло на дзеркала, що виблискували золотом. У цьому чарівному світлі пані Кожушек розповідала сусідам, як вона зустріла примару.

— …але я кажу, що він ширяв над землею, не торкаючись її ногами. Він був прозорий, як фіранка.

До них підбігла Мі.

— Вона побачила привид, зомліла й викликала швидку допомогу, — повідомила дівчинка трохи заголосно. — Мама надавала їй першу допомогу.

Амелія запитально подивилася на Мі, потім із занепокоєнням — на пані Кожушек.

— Упевнена, що так і було? — спитав Куба. — Вона знепритомніла й викликала швидку?

Мі насупилася.

— Можливо, навпаки, — визнала вона, трохи поміркувавши. — Вона потелефонувала й повідомила, що збирається знепритомніти. Або вона телефонувала, втрачаючи свідомість. Як смакувала піца?

— Ми досліджували околиці. — Клементина взяла Амелію під руку. — На цьому наразі все. Ми збираємося піти на обід.

Амелія хотіла сказати щось іще, перекинутися кількома словами з Кубою, можливо, навіть домовитися про наступну зустріч. Тобто дати йому шанс на це.

— До зустрічі! — Куба всміхнувся Клементині.

Клементина обережно потягнула Амелію.

— Я зголодніла, — зізналася дівчинка, коли вони відійшли подалі. — Чи не здається тобі, що сестра Куби якась відразлива?

— Не знаю… — Амелії дуже хотілося повернутися, але без Клементини поруч вона, напевно, не змогла б здобутися на слова.

Вона обернулася, шукаючи Імбира. Песик крутився навколо пані Кожушек.

— Імбире! — гукнула Амелія.

Собака підбіг до неї — вочевидь, утомлений довгою прогулянкою, він хотів повернутися додому. Подруга проводила її аж до під’їзду, навіть відчинила двері й обережно заштовхнула всередину.

— До зустрічі, — сказала вона. — Потім поспілкуємося повідомленнями.

— Па‑па! — Амелія вдячно всміхнулася й попрямувала до сходів.

Добре, що Клементина вже у Варшаві. Без неї Амелія не наважилася б навіть наблизитися до Куби, а подруга допомогла їй ближче з ним познайомитися.

Так, справжня подруга — це добре!

* * *

До кухонних шаф була притулена картонна коробка з велотренажером. Батько купив його вдень і так втомився, коли ніс із гаража, що в нього не було сил навіть розпакувати.

Альберт їв мовчки й щокілька секунд натискав кнопку на ноутбуці, який стояв поруч. Батьки знали, що забороняти йому безглуздо. Часом Амелія користалася цим, щоб самій читати під час їжі. Однак цього разу вона не читала. Дівчинка копирсалася в тарілці з приготованим на пару лососем і збиралася на силі, щоб поставити запитання.

— Тату, — нарешті заговорила вона, — ми сьогодні гуляли вулицями з покинутими будинками. Бачили старого, який живе з хлопчиком приблизно мого віку…..

— Не вештайтесь там, — батько кинув на неї стурбований погляд. — Там триває будівництво, і скоро розпочнеться ще одне. Я сам проєктував нову будівлю, тому знаю, що там глибоко копатимуть. Ходити в цьому районі небезпечно.

Це була відповідь, на яку Амелія сподівалася.

— Там досі ніхто нічого не будує, — зауважила вона.

— Але ось‑ось розпочнуть.

— Ти маєш на увазі будинок, спорудження якого мало розпочатися ще до канікул? — втрутилася мама.

— Так. Один із мешканців цих старих будинків не хоче виїжджати, і будівництво не може розпочатися. Через нього мені зараз доводиться робити багато виправлень, щоб потім можна було будувати швидше.

— Можливо, комусь просто подобається його будинок і він не хоче його залишати, — припустила Амелія. — Певно, це той старий.

— Цей літній пан завдає всім чимало клопоту.

— Там мешкало багато людей похилого віку, — втрутилася мама. — Один із цих будинків навіть належав пані Кожушек. У червні вона вже виїхала.

— Якщо так триватиме до зими, туди заселяться безхатьки. Тоді це стане ще більшою проблемою. Не ходіть туди, — батько намагався зробити грізний вигляд, але в нього, як завжди, не вийшло. — Можливо, там уже вештаються підозрілі люди.

Амелія кивнула. Зрештою, вона не збиралася туди повертатися.

* * *

Після вечері дівчинка пішла до себе, вмостилася на канапі й оглянула кімнату. Можливо, її треба трохи вмеблювати, щоб не здавалася такою дитячою. Більшість плюшевих іграшок і ляльок зникли під час переїзду, але кілька найулюбленіших досі стояли на спинці канапи. Вона не могла примусити себе викинути їх. Можливо, це було так по‑дитячому, як і хотіти заприятелювати з Кубою? Ніби вона має цього домогтися, якщо він не звертає на неї уваги? Амелія сиділа, дивлячись на закритий ноутбук. Вона вимкнула також і телефон. Їй не хотілося ні з ким розмовляти, навіть із Клементиною.

Дівчинка подивилася на малюнок «Варшава вчора й сьогодні». Він знову здався їй дуже, дуже невдалим. Вона поклала його в теку й засунула на полицю.

Розгорнула свій альбом і виправила кілька не зовсім удалих ліній на руках принца. Намалювала великі перетинчасті крила драконові над замком, які асоціюються в неї із лопатями цього гвинтокрила. Як Куба це назвав? Дрон? А потім на порожньому місці на скелі, де стояв замок, вона домалювала печеру, з якої висунув голову другий, більший дракон. З грота вихоплювався дим. У дракона було дуже людське обличчя, обличчя того жахливого чоловіка, якого вони бачили в Дивному будинку.

Амелія подивилася на принца. Він був дуже старанно намальований, але більше скидався на статую, ніж на людину.

Це треба виправити. Зрештою, багато місць на малюнку потребували доопрацювання. Амелія вирішила не квапитися. Адже ця історія лише починається.

¹² Мансардні вікна — такі, що розташовані у самому покітному даху.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

у якому Амелія теж бачить привида, але вона зовсім не впевнена, що їй це не примарилося, а решта геть не заплановано відвідує Дивний будинок

Альберт сидів у їдальні з недоїденим бутербродом. Він не озивався, не звертав уваги на домочадців. Спостерігав за розвитком подій у грі «Лицарі й комахи». З того, що Амелія зрозуміла в грі, випливало, що ось уже годину армія на чолі з її братом просувається до мурашиної фортеці. Сама вона не грала в комп’ютерні ігри. Амелія не любила їх, але була впевнена, що ця гра — найнудніша з усіх.

— Закінчив? — дівчинка потягнулася до братової тарілки.

Альберт нічого не відповів, і вона сприйняла це як підтвердження. Амелія викинула рештки їжі й поклала тарілку в посудомийну машину.

До кухні ввійшла мама. Вона зняла окуляри й потерла очі.

— Сиджу над цим «Коханням як дві скибки хліба» із сьомої. Мені залишилося відредагувати два розділи, — вона похитала головою. — Це так погано, гірше ніж перший том, що мене нудить. Не уявляю, хто взагалі захоче це читати.

Альберт був захоплений грою, тому не звернув уваги ані на матір, ані навіть на звук вхідного повідомлення.

— Хіба ти не можеш редагувати інші книжки? — запитала Амелія.

— Я дістаю в роботу те, що люди хочуть читати, а їм подобаються саме такі романи. Авторка анонсувала третій том. Мені здається, я навіть знаю, як називатиметься ця книжка.

Імбир кружляв біля дверей, дедалі наполегливіше вимагаючи прогулянки. Амелія швидко оцінила ситуацію й вирішила, що саме вона повинна вивести песика.

Вона взяла повідець та пакет і вийшла, а собака, як маленький супутник, кружляв біля її ніг. Сходи чи ліфт? Сходи чи ліфт? Але лінощі перемогли.

Сьогодні Амелії не хотілося спускатися сходами, тому вона натиснула кнопку зі стрілкою вниз. Імбир відчув наміри своєї хазяйки й зайняв вичікувальну позицію перед металевими дверима. Щойно вони відчинилися, пес кинувся всередину. Амелія натиснула «0»  і відчула, що зараз щось станеться. Імбир теж це відчував. Він наїжачився, загарчав і став у кутку, сховавшись за Амелією.

Ліфт почав спускатися. Раптом… від підлоги відділилася голова. Прозора, ніби зіткана з диму. За нею показалася решта тіла. Амелія так перелякалася, що навіть не могла закричати. Тим часом примара, адже це саме вона й була, піднялася і… зникла під стелею.

Ледве двері ліфта на першому поверсі відчинилися, дівчинка й собака вибігли в під’їзд, а тоді — у двір. Імбир так перепудився, що обігнав Амелію. Дівчинка підбігла до Куби, який сидів на мурі. Побачивши її, він підвівся, й Амелія міцно схопила його за руку.

— Я бачила привида! — закричала вона. — У ліфті був привид! Він був такий прозорий, такий блакитний…

Минув час, перш ніж вона зрозуміла, що тримає хлопчика за руку. Вона послабила хватку й відступила на крок.

— Перепрошую, — вона була трохи збентежена, але більше налякана. — Але… він справді був там.

— Привид у новому будинку? — не повірив їй Куба. — Місця з привидами — це зазвичай старі маєтки, церкви. Місцини, де хтось… помер.

Амелія трохи заспокоїлася. Але, зрештою, вона ж знала, що не бреше.

— Я справді бачила його, — додала вона спокійніше.

Тепер дівчинка очікувально подивилася на Кубу.

— Гаразд, ходімо, — хлопець підбадьорливо всміхнувся й рушив до свого під’їзду. — Подивимося, що там відбувається.

Амелія завагалася. Вона не хотіла навіть наближатися до ліфта, але… почувалася ліпше, адже поруч був Куба. Імбир боявся навіть увійти до ліфта.

— Імбире, ну ж бо, — підбадьорила його дівчинка.

Песик потупцював на місці й побіг угору сходами. Ну, як нема, то й дарма, боягузе.

Амелія натиснула «3»  і мимоволі схопила Кубу за руку. Вона відтягнула його якомога далі в кут. Коли ліфт рушив угору, дівчинка від хвилювання міцніше стиснула пальці. Вона дивилася на підлогу ліфта, але геть нічого не відбувалося.

Коли ліфт зупинився на третьому поверсі й двері відчинилися з тихим дзвоном, Амелія розслабилася. Вона відпустила руку Куби й вийшла. Собака вже чекав на них, метляючи хвостом і гавкаючи, ніби вони розлучилися назавжди. Однак не наблизився до ліфта.

Амелія знову почувалася ні в тих ні в сих, адже здавалося, що вона вигадала всю цю історію.

— Мені шкода, — вона знизала плечима. — Я вже сама не знаю. Можливо, мені примарилося.

Куба притримав автоматичні двері.

— Усе просто, — сказав він. — На кожному поверсі є двері, такі самі, як у ліфті. Коли ліфт минає поверх, щілина у дверях знаходиться навпроти щілини в зовнішніх дверях. А далі навпроти — вікно. Світло проникає крізь щілину й відбивається від дзеркала. Так утворюється оптична ілюзія.

Амелія всміхнулася, приховуючи збентеження. Тепер вона хотіла просто провалитися крізь землю.

— Дякую. Мені час іти…

Дівчинка махнула рукою й швидко пішла геть. Вона зачинила за собою двері квартири, а потім — своєї кімнати. Сіла на диван і стиснула кулаки.

— Знову все не так… — прошепотіла вона. — Він вирішить, що я несповна розуму. Ба гірше, він може мати рацію. Можливо, мені примарилося? Але ж ні… Куба правильно сказав, це була просто оптична ілюзія. Я замислилася, а тут з’явився відблиск на стіні. Упевнена, що так і було. Напевно, це мені здалося.

Вона відчула певне полегшення й несподівано зрозуміла ще одну річ. Вона зробила ще крок для того, щоб потоваришувати з Кубою. Тепер вона шкодувала, що не запросила його додому, а він був так близько… Ет, усі слушні ідеї спадають на думку, коли вже запізно.

Лише одну річ не можна було пояснити. Якщо примари не існувало, то що ж тоді бачила пані Кожушек минулої ночі?

* * *

До полудня наступного дня Амелія не була впевнена, чи бачила вона привида, чи то був відблиск. З одного боку, вона згадала відчуття жаху в ліфті, з другого — спокійне й логічне пояснення Куби. Однак на її малюнку з’явилася вежа, з вікна якої визирав привид. Вона зобразила його у формі простирадла, радше геловінським, ніж реальним. Так, про всяк випадок, щоб не було аж так страшно.

Амелія, сидячи на кухні, виправляла на малюнку шпичастий дах вежі та їла шоколад. Вона наче й намагалася схуднути, але ж час від часу можна. Раз за разом вона дослухалася до розмови, яка долинала з татового кабінету. У батька був відвідувач. Пан Кшиштоф, його друг‑науковець, який хотів купити або вже купив квартиру в новому будинку. Тому самому, який не можна було побудувати через норовливого старого.

Амелія на мить замислилася про те, щоб намалювати другу вежу, де сидів би божевільний науковець. Вона обертала олівець у пальцях, не в змозі щось вирішити.

Ні, досить однієї вежі, тієї, в якій мешкають привиди. Друга зіпсувала б композицію. Тому вона стерла дракона в печері під замком, але залишила обличчя професора. Їй було шкода, адже портрет вийшов дуже хороший. Потім вона домалювала йому чаклунську мантію, адже чаклун більше пасує до замків і принців, ніж науковець. Чаклун зазвичай сидить у вежі, але в цьому замку вежа населена привидами, тож йому доводиться працювати в печері дракона. Це не було ідеальне рішення. На жаль, її казка не збігалася з життям.

Чи, радше, це життя не збігалося з її казкою.

Нарешті вона не витримала, підвелася й пішла в кімнату брата. Він закінчив битву й тепер бабрався зі своїм винаходом, який назвав універсальним випробувальним пристроєм. Стіл було захаращено деталями й інструментами.

— Здається, я бачила привида, — обережно промовила Амелія.

Альберт не відреагував.

— Якщо запитаєш, я скажу, що бачила його в ліфті.

Коли вона вже майже втратила надію на відповідь, Альберт, не відволікаючись від праці, промовив:

— Привидів не існує.

— Я бачила щось схоже на прозорого чоловіка. Він залетів через підлогу ліфта й вилетів через стелю.

— Ти їхала вниз?

— Так… це було на другому поверсі.

— Імовірно, він стояв на місці, а ліфт саме проїхав повз нього.

— То ти мені віриш?

— Я просто вказав на помилку у твоїй розповіді.

— Дякую. — Амелія поклала руку йому на плече. — Гадаєш, я повз когось проїхала, коли була в ліфті?

— Це міг бути образ людини, яка чекала на ліфт на другому поверсі. За певного освітлення щілина між дверима ліфта могла спрацювати як об’єктив фотоапарата.

Амелія замислилася. Зрештою, Куба говорив щось подібне. Вона відчула певне полегшення, бо їй не хотілося жити в будинку з привидами.

Тато й пан Кшиштоф увійшли до кухні.

— Красивий малюнок, — сказав гість.

— В Амелії талант, — пояснив тато. — Вона цілими днями щось малює.

Амелії стало приємно, і вона залишилася на кухні. Гість схилився над її роботою.

— Красиво, — повторив він. — Цей чаклун… Він чарівник, еге ж? Він дуже нагадує мені професора Копровіча, але в того сиве волосся.

— Я його не знаю, — Амелія похитала головою. — Хто він?

— Коротко його можна охарактеризувати як божевільного науковця. Він працював зі мною в Інституті незвичайних досліджень.

— Божевільний науковець? — раптом ніби нізвідки з’явився Альберт.

— Так, я назвав би його саме так. За це його звільнили з інституту. Ну, мені час іти, — він потиснув руку батька. — Велике спасибі, що показав мені плани. Я зайду завтра, щоб подивитися на зміни.

Він усміхнувся дітям і пішов, а тато повернувся до кабінету.

Альберт поглянув на малюнок.

— Хто це? — він показав на чаклуна.

— Це той чоловік, якого ми бачили вчора в Дивному будинку, — відповіла Амелія. — Він навіть мав вигляд божевільного науковця.

— Можете повести мене туди?

Амелія здивовано подивилася на брата.

— Я не хочу повертатися в це жахливе місце.

Альберт не наполягав. Він ніколи ні на чому не наполягав. Ну, майже ніколи. І вже достоту ніколи не робив цього відверто.

Він залишив сестру, повернувся до своєї кімнати, відкрив ноутбук і прочитав повідомлення від Мі. Зранку вона надіслала йому десять однакових повідомлень: «Дізнайся у своєї сестри, який будинок вони відвідали вчора. Треба сходити туди». Для порядку він видалив решту дев’ять повідомлень і написав у відповідь: «Ок, але ми не можемо піти туди самі. Треба домовитися зі старшими».

Він чекав відповіді не більше ніж пів хвилини.

«Як із гілки гепнутися[13]. За дві хвилини біля пісочниці».

* * *

Альберт вийшов із собакою. Це траплялося вкрай рідко. І навряд чи колись це відбувалося з його власної ініціативи. Принаймні Амелія не могла пригадати такого. Ніхто особливо не тиснув на її брата, щоб він виходив з Імбиром. Він міг вийти із собакою, а повернутися без нього.

Цього разу, однак, він повернувся із псом, але поводився дивно. Покружляв кухнею, поглянув на сестру, яка сиділа за кухонним столом. Приховувати те, що він чогось від неї хоче, Альберт був не в змозі.

Коли він утретє відчинив холодильник і нічого звідти не дістав, вона нарешті запитала:

— Що сталося?

— О, нічого. Я познайомився з Кубою Рителем. Це він переїхав кілька днів тому. У них біла Toyota Hilux[14].

— Я знаю його. Він єдиний Куба з тих, хто тут живе.

— Так. І він дуже хоче знову піти з тобою в будинок божевільного науковця.

— Він так сказав? — серце Амелії забилося швидше.

— Він сказав, що напише тобі, — з полегшенням пояснив Альберт. Він заспокоївся, а це означало, що вже сказав усе, що хотів.

Амелія пішла до своєї кімнати, де на столі лежав телефон. Вона перевірила, чи немає повідомлень, а за мить іще раз глипнула на екран. Тоді сіла перед телефоном і втупилася в нього. Щоразу, коли вмикалася заставка, вона торкалася екрана пальцем. Забуті Богом околиці викликали в неї тривогу, навіть пригнічення, але не аж таке, щоб вона не вирушила туди з Кубою ще раз. Ось тільки… вона досі не дуже впевнено почувалася в його компанії. Не знала, про що можна з ним говорити.

Вона подивилася на брата, який стояв, притулившись до одвірка, немов очікуючи чогось. Тоді написала повідомлення Клементині: «Про що ви зазвичай говорите на побаченні? Порадь кілька безпечних тем».

Відповідь надійшла за кілька секунд: «Ти йдеш на побачення?»

«Куба запросив мене сьогодні на прогулянку. Я не знаю, про що з ним говорити. Допоможи».

«Ти впевнена, що сьогодні?» — з’явилося майже відразу.

«Так. Він хоче взяти мене в Зону. Я боюся».

Цього разу вона довше чекала відповіді.

«Я піду з тобою, щоб підбадьорити тебе:)».

Це було не зовсім доречно, але Амелія оцінила готовність Клементини допомогти. Вона поміркувала про це й дійшла висновку, що, напевно, ліпше все ж таки піти без подруги. Тільки як це написати, щоб не образити її?

«Спасибі, у тебе таке добре серце. Але не хочу завдавати тобі клопоту. Я впораюсь із цим сама».

«Жодного клопоту. Для цього й потрібні друзі. О котрій годині вирушаємо?»

Амелія зітхнула. Вона була зворушена турботою Клементини й не могла написати їй, що насправді воліє піти сама. Тому відповіла: «Ок. Я повідомлю, коли дізнаюся».

Перш ніж прийшло повідомлення від Куби, минули довгі п’ять хвилин. Амелія схопила телефон, мало не впустивши його, і прочитала: «Зустріньмося о четвертій. Альберт може піти з нами». Коротке й конкретне, воно промайнуло в неї в голові. Вона поспіхом надіслала відповідь: «Дякую за запрошення. Чекатиму о четвертій під дубом». І ледь стрималася, щоб не додати знаків оклику.

Альберт виявляв дивний інтерес до її справ. Він скоса зазирнув у текст і сказав:

— Без першого речення було б ліпше.

— Чому?

— Просто ліпше.

Вона не хотіла обговорювати це. Можливо, це було б і ліпше. Щоб Куба не вважав її занадто балакучою.

Залишалося питання про Альберта. У неї не було великого бажання опікуватися братом під час зустрічі. Ет… Клементина.

— Хочеш піти з нами? — запитала вона.

— Позаяк Куба наполягає, було б неввічливо відмовитися.

— Ти не пробовкаєшся? — запитала Амелія тихо.

— Звісно, ні. Куба згадав, що хоче взяти свою сестру. Скажи йому, нехай бере.

Амелія зітхнула. Це перетворювалося на сімейну прогулянку, але, зрештою, вона не могла відмовити, тому надіслала: «Мі теж може піти», — і потім написала Клементині, о котрій годині вони домовилися зустрітися.

* * *

Діти ввійшли в Зону, обмінюючись лише загальними зауваженнями. У повітрі витало щось дивне, але Амелія не знала, що саме.

Вона відчувала докори сумління, що воліла прийти сюди без Клементини.

Мі просто бігла назустріч пригодам. Вона уникала Імбира, тримаючись віддалік, і жодного разу не спробувала погладити його. Це було дивно, адже вона дуже любила тварин.

Альберт, навпаки, ішов як зазвичай, цілком занурений у свій внутрішній світ. Іноді Амелія боялася, що її брат потрапить під автівку або впаде зі сходів. У родині Домейків була неписана угода про те, що вони ніколи не спускають з Альберта очей. Похід по крамницях, просто прогулянка — мама, тато чи Амелія завжди пасли його оком. Тут, однак, не було автівок. Проте Альберт міг спіткнутися об вибоїну в тротуарі або зачепитися за паркан, похилений під вагою дикого винограду.

Куба, який мовчав відтоді, як вийшли із Замку, був напоготові, адже ставився до Зони з підозрою. Навіть пес відчував це, бо з вічного цуценяти, що радісно бігає і весь час хоче гратися, знову перетворився на розвідника.

Клементина поводилася не так, як раніше. Вона мала ображений вигляд і мовчала, замість весь час цокотіти, як зазвичай. Але чому?

— Ви не знаєте, хто цей старий? — спитав Куба, коли вони підійшли до Дивного будинку.

— Дізнаємося, — сказала Мі, яка йшла попереду. — Власне, це може бути метою нашої розвідки.

— Це професор Копровіч, — Амелія вже не боялася Куби. — Божевільний науковець. Татів знайомий працював із ним у якомусь інституті, і цього професора звільнили, тому що він божевільний.

— Він таки схожий на божевільного науковця, — погодився Куба.

— Вони хочуть виселити його, щоб знести цей чудовий дім і побудувати тут багатоквартирний будинок, — сумно додала Амелія. — Але він не згоден.

Дівчинка дивувалася, чому він запропонував знову піти до Дивного будинку. Ну, якщо захоче, розповість. Шкода лише, що їм довелося взяти брата, сестру, та ще й Клементину.

Вони зупинилися перед хвірткою. Дім і сад, як і першого разу, видавалися темними й загадковими. Ніби тут щось мало статися.

— Он велосипед того халамидника, — зауважила Клементина. — Йому, напевно, сто років.

Амелії не сподобалося, що подруга так назвала хлопчика. Вона прикусила язика, щоб не сказати їй цього. Не можна, адже, урешті‑решт, вона її подруга, яка завжди підтримує.

Велосипед стояв, притулений до стіни поруч із прочиненими дверима.

— Стиште звук на телефонах, — наказав Куба.

— Нам обов’язково туди заходити? — занепокоїлася Клементина.

Амелія також відмовилася навіть підійти до хвіртки, не кажучи вже про те, щоб зазирнути в будинок.

— Ти сама наполягала на тому, щоб прийти сюди, — сказав Куба.

Амелія вже збиралася протестувати, але зрозуміла, що це адресовано Клементині. Міркувати було ніколи.

— Ну, так, але… — Клементина стулила губи. — Хіба це не незаконно?

— Це він живе тут незаконно.

Куба штовхнув хвіртку. Серце Амелії забилося швидше. Їй не хотілося здатися боягузкою, але вона дедалі більше боялася заходити в цей будинок.

Зарослою стежкою вони підійшли до відчинених дверей. Альберт постукав.

— Ти з глузду з’їхав?! — засичала Мі. — Це таємна місія.

— Я чемний.

Мі закотила очі під лоба.

Вони прислухалися. Ніхто не з’явився. Лише Імбир вештався поблизу, підозріло обнюхуючи велосипед. Куба штовхнув двері. Амелія вже вирішила ввійти туди. Мабуть, Куба знає, що робить.

— Зачекайте тут, — сказав він Мі й Альберту.

— Гей, зажди хвилинку, — запротестувала його сестра. — Ти поводишся зі мною, як з дитиною.

— А маю поводитися, як із шестирічною дорослою? Уяви, що це пост і ти охоронець.

Мі пирхнула й склала руки. Альберт дістав з рюкзака УВП і ввімкнув його.

— Ти взяв із собою кулемет? — запитала Мі.

— Це універсальний випробувальний пристрій. Я приїхав сюди з науковою метою.

— У будь‑якому разі чекайте на нас тут, — повторив Куба й подивився на собаку. — Імбире, залишся!

Хлопчик штовхнув двері й ступив усередину. Амелія, тремтячи від хвилювання, увійшла за ним, а Клементина неохоче вступила останньою.

Усередині пахло старою церквою, а завдяки високій стелі й великим картинам на стінах приміщення створювало враження притвору невеличкого храму. Тут було темно, але не зовсім. Крізь одне із завішених вікон у дальній частині будинку пробивалося світло.

Діти стояли на підлозі, викладеній шахівницею великими чорно‑білими плитами. Амелія трималася якомога ближче до Куби, хоча, звісно, не торкаючись його. Вона зацікавлено й трохи здивовано оглянула велику залу.

На жаль, тут було надто темно, щоб оцінити красу й ретельність виконання деталей. Вона могла лише бачити обриси різьблених карнизів, лише здогадуватися про красу позолочених старовинних рам і картин або дивуватися візерунку на тканинах вікових завіс. Трохи далі виднівся коридор із паркетною підлогою. Високо зі стелі з балок і дощок, темних від старості, звисала величезна люстра, увішана кришталиками, запилюжена, як і все навколо. Як шкода, що цей прекрасний будинок буде знесено!

Коли вони йшли сходами, ті, на жаль, рипіли під кожним кроком. Звідкись із глибини будинку долинав притлумлений гуркіт, схожий на той, який чути, коли стоїш над залізничним тунелем.

Амелія спіткнулася, і Куба одразу схопив її за руку. І вже не відпускав. Дівчинка не намагалася вирвати руку, а лише стиснула пальці. Цей дотик її заспокоював.

Вони пішли далі. Будинок виявився більшим, ніж здавалося зовні. Уздовж стін стояли скрині, картонні ящики, труби й різні предмети, призначення яких Амелії було не відоме. У напівтемряві важко було зорієнтуватися в розташуванні кімнат.

Куба натиснув ручку перших дверей, заввишки, мабуть, метрів зо три. Вони рипнули, але не зрушили з місця.

— Гадаю, ми бачили досить, — прошепотіла Клементина ззаду.

— Ми нічого не бачили, — сказав Куба.

Амелія кивнула, хоча в напівтемряві ніхто нічого не помітив. Їй досі було цікаво, чому Куба захотів прийти сюди.

Вони звернули в бічне відгалуження коридору, де біля стін лежали наповнені чимось мішки. Запах церкви, суміш пилу, вогкості й старого дерева, тут був вираженіший.

Куба зупинився й приклав палець до губ. Десь позаду них почулися кроки.

— Я так і знала… — засичала Клементина.

Куба анітрохи не злякався. Він мислив логічно й холоднокровно. Хлопчик натиснув найближчу ручку й поштовхом відчинив двері. Діти ввійшли в темний вузький коридор, дальня частина якого потопала в темряві.

— Я хочу назад, — промовила Клементина.

— То повертайся. — Куба зачинив за ними двері. — Мені є з ким тут поговорити.

Вони прислухалися, але кроків більше не було чути. Натомість таємничий гул посилився. Амелія мимоволі стиснула пальці на руці Куби. За мить усі вже відчували легкі вібрації підлоги.

— Будь ласка, ходімо звідси, — наполягала Клементина.

— Це якийсь пристрій, — пояснив Куба.

Він увімкнув ліхтарик, освітивши темну частину коридору. Через десять метрів вона закінчувалася такими самими дверима. Коли вони дійшли до них, гуркіт став голоснішим. Це навіювало думки про страшну армію гоблінів, озброєну молотами.

Амелія, підштовхувана передчуттям, озирнулася через плече й видала придушений крик. У коридорі за ними стояв… привид. Той самий, якого вона бачила в ліфті. Вона стиснула руку Куби. Поки хлопчик повернувся й посвітив ліхтариком, привид устиг зникнути в стіні. Світло ліхтарика освітило порожній коридор.

— Не лякай, — вилаяла її Клементина.

— Що ти бачила? — спокійно запитав Куба.

— Ви не повірите, — Амелія похитала головою.

Їй було важко говорити. Зараз вона вже шкодувала, що дозволила себе вмовити сюди прийти.

— Дай нам шанс, — підбадьорював її Куба.

— Я бачила… примару.

— Маєш рацію, — визнала Клементина. — Ми не вірили тобі.

— Де вона була? — запитав Куба.

Амелія вказала на двері, через які вони ввійшли.

— Там, де ми щойно були, — прошепотіла вона. — Це було виразніше, ніж перед цим.

— Намагаєшся нас налякати? — запитала Клементина. — Перетворюєшся на пані Кожушек?

— Можливо, це був відблиск ліхтарика… — Куба посвітив уперед і стишив голос.

Амелія була впевнена в тому, що цього разу бачила примару. Це тривало частку секунди, але вона знала, що це не уява розігрує її. Вона рішуче похитала головою.

— Якщо хочеш, ми можемо повернутися, — сказав Куба занепокоєним голосом. Здавалося, він вірив, що Амелія бачила привид.

— Нарешті. — Клементина повернулася, готова до відступу.

— Ні, не туди! — запротестувала Амелія.

Вона вже хотіла піти з будинку, але в інший бік. Цей привид може чекати там.

— Ми обійдемо, — Куба кивнув і натиснув ручку дверей.

Вони відчинилися зі скрипом петель, і гуркіт став іще голоснішим. Відкрилися круті сходи. Високо вгорі на дерев’яній стелі мерехтіли блакитні відблиски, які можна побачити вночі біля фонтана з підсвіченням.

— Можливо, ти бачила щось подібне, — сказав Куба.

— Звісно, ні, — ледь чутно прошепотіла Амелія, рішуче похитавши головою.

Вона неохоче відпустила руку Куби, адже тут було дуже тісно. Усі стали підійматися рипучими сходами, поки не досягли другого поверху. Хоча це навряд чи можна було назвати поверхом. Вони опинилися в дерев’яній галереї з бібліотекою заввишки два поверхи.

Усі стіни від верху до низу були заставлені книжковими шафами, повними книжок. І не звичайними книжковими шафами, а величезними, з товстих різьблених темних дощок. Там стояли тисячі книжок: маленькі, великі й дуже великі, оправлені в шкіру й тканину, світлі та темні. Багатьом із них було, напевно, понад сто років.

— Овва… — прошепотіла Клементина. — Навіщо комусь так багато книжок?

— Щоб читати, — відповіла Амелія.

Амелія любила книжки. Захоплена чарівною бібліотекою, вона майже забула про примару. Але ж таке місце мало право на привидів! Вона почувалася тут, як гном у будинку велетнів. Поміст галереї, на якій вони стояли, був продовженням однієї з «полиць», що тяглася до половини висоти бібліотеки. Зовні цей будинок справді здавався набагато меншим. Тут можна відчути історію, розказану двома світовими війнами або, можливо, поділами Польщі. Тільки звідки ці водно‑блакитні відблиски на стелі й книжках?

Вони підійшли до міцних дерев’яних перил із різьбленими балясинами[15] й здивовано подивилися вниз. Блакитне сяйво освітило їхні обличчя. У центрі бібліотеки стояло щось, що здалося Амелії великим складним мосяжним паровим котлом у формі сплющеного чайника. Котел, обплетений кабелями, гудів і викидав хмари пари, які світилися таємничим блакитним світлом. Саме ця пара й була його джерелом.

— Що там коїться?! — стривожено прошепотів Куба.

Лише тепер Амелія побачила, що Альберт ходить навколо котла зі своїм універсальним випробувальним пристроєм разом з Мі.

— Як вони сюди потрапили?

— Зійдемо туди, — Куба вказав на круті сходи, якими закінчувалася галерея праворуч. — Треба їх звідти забрати. Цей котел може бути небезпечним.

Куба кинувся вниз помостом, не озираючись. Амелія рушила за ним. Діти збігли крутими сходами, обійшли котел і стали поруч зі здивованою Мі.

— O! — промовила дівчинка. — Де ви поділися?

— Ви мали чекати… — схвильовано зауважив Куба.

Блакитний дим, що вихоплювався з котла, пахнув як згорілий зарядний пристрій для телефона. Він оповивав ноги, стікав книжковими полицями, плив між рядами книжок і там розвіювався. Вони йшли в ньому, немов у тумані, що висить над луками весняним світанком. З боків котла миготіли різнокольорові лампочки, вібрували стрілки пристроїв і гуділи дроти. Усі пристрої свідчили про те, що ось‑ось усе вибухне. Це зовсім не пасувало до бібліотечних полиць. Хоча… Амелія замислилася. Можливо, і пасувало. Старі книжки й парова машина, наче з минулої епохи.

Тим часом Куба підхопив Мі, яка пручалася, під пахву, другою рукою схопив за рюкзак Альберта, який був зайнятий своїм УВП, і потягнув їх до дверей. Амелія була вдячна йому за це; вона знала, як важко було б відтягнути брата від такого пристрою. Раптом звук, який видавав котел, змінився. Гул затих, і дим повалив назовні. Усі вклякли на місці, як були.

З тихим шипінням верхній клапан піднявся, відкривши нутрощі котла, який насправді котлом не був. Предмет скидався на капсулу з купою перемикачів і прапервісних моніторів. Стареча зморшкувата рука сперлася на край кабіни, схованої всередині машини. Вона застигла нерухомо, ніби належала мертвій людині. Клементина скрикнула й побігла до найближчих дверей. Куба підштовхнув малих до головного входу в бібліотеку. Амелія не могла відірвати погляд від блідої правиці.

Худі пальці стискали край отвору, і професор підвів голову… Ні, це був не професор! Істота всередині, попри те що була вдягнена в забруднений фартух науковця, мала нелюдський вигляд. Величезна чорна голова трималася на худій шиї, а над тьмяними баньками, теж чорними, росли щупальця різної товщини, і їхні кінці губилися в блакитному диму. Істота не бачила непроханих гостей. Вона свердлила щось усередині кабіни й робила дивні рухи своїми щупальцями й старечими людськими руками.

Амелія не знала, як довго це тривало. Вона пам’ятала лише, що Куба потягнув її за собою, а потім вони побігли в напівтемряві коридорами Дивного будинку. Відтак зупинилися, порадилися, а тоді Куба вивів усіх на залиту сонцем стежку.

Лише на вулиці Амелія знову змогла логічно мислити. Імбир привітав їх радісним гавкотом.

Аж раптом дівчинка помітила, що когось бракує.

— Де Клементина? — вона озирнулася.

— Цей мутант, напевно, зараз її їсть, — без жалю заявила Мі.

— Почекайте тут! — не роздумуючи, Куба кинувся назад у будівлю.

— Ні! — Амелія схопила його за руку. Вона не могла дозволити йому піти туди знову!

— Бачила, на що перетворився професор… — Куба вказав на двері.

Боже, який він хоробрий…

— Ось тому й не ходи туди, — попрохала вона, намагаючись придумати інше розв’язання проблеми. Вона досі була дезорієнтована й не могла зосередитися.

— Можливо, сьогодні повня. — Мі була схвильована. — І цей професор перетворюється на… оце щось.

— Я потелефоную батькові. — Амелія дістала телефон. — Він розлютиться, адже заборонив нам приходити сюди. Але це важливіше.

Вона набрала номер. Шкода, що все так скінчилося, але йшлося про безпеку її подруги.

Раптом вхідні двері будинку відчинилися, і з них вийшла… Клементина в супроводі хлопчика, якого вони бачили раніше.

— Алло? — відповів тато на дзвінок.

— Привіт… — Амелія замовкла, не знаючи, як вийти із ситуації. Забагато всього відбувалося одночасно. — Що на вечерю? Е‑е‑е… просто запитала. Я зголодніла. У будь‑якому разі, неважливо. Усе, більше не турбую.

Вона урвала зв’язок.

На хлопчику був той самий одяг, що й раніше. Клементина поцілувала його в щоку й, широко всміхаючись, вийшла за хвіртку. Вона помахала йому рукою, а господар скупо помахав у відповідь. Відтак увійшов у дім і зачинив за собою двері.

— Ну, можемо йти, — весело сказала Клементина.

Амелія вибалушилася на неї так, наче побачила справжнього привида. Вони вже майже викликали поліцію, щоб звільнити її з рук божевільного науковця, а вона ось так просто виходить і нічого не пояснює.

— Що? — Клементина запитливо скинула бровами.

— Ти його знаєш? — запитала Амелія.

— Я щойно з ним познайомилася. Це Еміль, онук професора. Він такий… — мрійливо мовила вона, — спокійний. Гадаю, це називається… гідність.

— Отже, уже не халамидник? — з іронією запитала Мі. — Ми думали, що ти стала жертвою цього Ктулху[16].

Клементина пропустила ці слова повз вуха.

— Він такий милий.

— Ктулху?

— Еміль. Коли ви мене покинули, він допоміг мені знайти вихід.

— Ми тебе не кидали, — зауважив Куба. — Це ти втекла кудись.

— У нас призначена зустріч на завтра. Тільки… у нього немає ані телефона, ані інтернету, тож це трохи ускладнює справу. Він сказав нам не приходити сюди, тому що це завадить роботі його діда. Звісно, я можу прийти, але спочатку він повинен прийти по мене.

— Чим займається його дідусь? — раптом спитав Альберт.

— О, я не питала. Напевно, це щось… наукове або щось на кшталт того.

Альберт не був у захваті від цієї відповіді. Він сховав УВП у свій рюкзак.

Вони пішли до Замку. Емоції вщухли, й Амелія відчула втому та сонливість. Вона б із задоволенням взяла Кубу за руку, але, звісно, не зробила цього.

¹³ Має бути «як з гори котитися», але Мі все переінакшує.

¹⁴ Через любов автора до автомобілів і просто з примхи назви автівок у цій книжці написано так.

¹⁵ Балясина — елемент балюстради, невеликий декоративний стовпчик.

¹⁶ Ктулху — вигадана істота з творів‑жахів Г. Ф. Лавкрафта. Вона має подобу крилатої людини зі щупальцями на обличчі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

у якому Клементина виявляється геть нереальною, а Амелія нарешті може спокійно поговорити з Кубою

Батько затято крутив педалі на велотренажері на кухні. Він поставив його поряд із кухонною стійкою, на якій стояли бляшанка коли й миска чипсів. Він пив і робив перекуси під час тренування, адже вважав, що без забезпечення організму енергією заняття спортом безглузді.

Мама ввійшла на кухню й здивовано похитала головою.

— Мусимо дбати про себе самі, — пояснив тато, простягаючи руку по черговий чипс.

— Та‑а‑ак…

— У мене є дещо й для тебе, — додав тато. — На столі.

Зацікавлена мама взяла зі столу паперовий пакет.

— Я збирався віддати тобі ввечері, — пояснив батько, — але якщо ти сумуватимеш весь день, відкрий його зараз.

Мама зазирнула всередину й усміхнулася. Вона кілька разів підстрибнула, наче маленька дівчинка, підбігла до чоловіка й поцілувала його в щоку. А тоді витерла рот рукавом, адже його щока була мокра.

— Ти купив мені крем проти зморшок! Ти просто диво!

Вона побігла у ванну, щоб одразу ж скористатися кремом. До кухні увійшов Альберт. Він подивився на батька, відтак узяв пакет і прочитав напис на звороті. Потім зробив те саме з бляшанкою коли.

— 590 кілокалорій, — сказав він. — Щоб спалити стільки, треба крутити педалі протягом години.

Альберт налив води в склянку й пішов до себе. Батько крутив педалі дедалі повільніше. Він подивився на напис на пакеті з чипсами, а тоді кивнув і зліз з велосипеда.

— Це справді безглуздо, — пробурмотів він і почвалав у свій кабінет.

За деякий час він повернувся — лише для того, щоб прихопити колу й чипси.

Амелія, спершись на підвіконня на кухні, визирала у вікно. Уся ця сімейна метушня сьогодні її не цікавила. Вона досі не могла повірити в те, що сталося вчора. Хто або що то була за істота? Вона здавалася поєднанням людини, комахи й чогось іще. Амелія здригнулася, лише згадавши. А найгірше було те, що вона не могла розповісти про це батькам, адже вони категорично заборонили їй ходити в Зону. А вона не лише пішла туди, але й узяла із собою брата, наразивши його на небезпеку. Зараз вона принаймні знала, що більше ніколи туди не піде.

До того ж Амелія неправильно повелася з Кубою. Вони навіть не домовилися про наступну зустріч. Звісно, вона могла б надіслати йому повідомлення, але це здалося їй… недоречним. Можливо, занадто сміливо? Вона й сама розуміла, що це нерозумно. Там, де жила раніше, вона просто виходила на подвір’я і завжди могла зустріти там когось зі своїх друзів.

Зараз тут жили лише три родини з дітьми. Ну, щоправда, був іще син Дуже Поважного Директора, але він був непривітний. Або, можливо, просто створював таке враження? Може, варто з ним якось поговорити?

Клементина пройшла через двір — напевно, прямувала на зустріч з Емілем. У Клементини не було проблем, як в Амелії. Якщо вона хотіла піти на побачення з Емілем, то просто робила це.

Амелія зітхнула. Якби вона вийшла зараз і сіла на гілку дуба, було б зрозуміло, що чекає на Кубу. Дівчина й справді чекала, але хотіла, щоб здавалося, ніби не чекає.

Чому все так складно?

На столі лежав великий конверт із малюнком «Варшава вчора й сьогодні». Уранці Амелія вирішила все ж таки надіслати його на конкурс. І тепер, коли розмірковувала про похід на пошту й про те, що вороття вже не буде, ніяк не могла зважитися.

Двері робочого кабінету відчинилися, і до кухні ввійшов батько. Його знову супроводжував пан Кшиштоф — вони вноситимуть корективи в проєкт.

— …і сподіваємося, що скоро розпочнеться будівництво, — закінчив думку гість. — Якщо нічого не допоможе, поліція буде змушена вигнати його.

— Сподіватимемося, що до цього не дійде, — відповів тато.

Він увімкнув чайник й усміхнувся дочці.

— Пан Кшиштоф, — батько показав на двері кабінету, — допомагає мені скоригувати проєкт, щоб будинок можна було звести швидше. Тут саме придадуться нові технології заливання бетону.

Лише згадавши про Дивний будинок, Амелія здригнулася. Однак їй було шкода професора й Еміля. Адже… здається, він не робив нічого поганого. Але ж що то за дивна істота? Може, він піклувався про неї? Або, радше, він сам перетворювався на неї в повню, як сказала Мі? Навіть якщо й так, то що з того? Якщо нікому не завдає шкоди, він може робити все, що захоче, у власному будинку.

— Якщо цей професор не хоче виселятися, його не можна виселити силоміць, — зауважила вона.

— Як тобі сказати… Усе не так просто… — батько почухав потилицю.

— Але ж він нікому не заважає. І живе в такому красивому будинку… Хіба не можна звести будинок в іншому місці?

— Пан Кшиштоф, — тато стишив голос, — чекає на квартиру в цій новобудові. У нього є дочка десь твого віку. Вона хоче переїхати туди якомога швидше, дівчинка мріє про власну кімнату, як у тебе. Понад шістдесят родин чекають на ці квартири.

Батько залив окропом чай у заварнику й повернувся до кабінету.

На його останній аргумент Амелія не знайшла відповіді.

Вона принесла зі своєї кімнати зошити, які приготувала до нового навчального року. На всіх були прості обкладинки, на яких можна розмістити відповідні ілюстрації й потрібний напис. Щороку Амелія витрачала багато часу на те, щоб підготувати зошити належним чином. Ще трохи, і вона почала б давати їм імена.

Амелія сіла за стіл і повернулася до підписування зошита з математики.

Альберт час від часу визирав зі своєї кімнати, поки нарешті не вийшов з неї і не почав походжати біля татового кабінету. Він, вочевидь, чекав, коли вийде гість. З‑поза зачинених дверей долинали лише тихі голоси. Нарешті двері відчинилися, і тато разом із паном Кшиштофом вийшли в коридор.

— Чим займався професор Копровіч? — не привітавшись, без будь‑якого вступу запитав Альберт.

Пан Кшиштоф здивовано подивився на хлопчика й засміявся.

— Це було складне дослідження. Довго пояснювати.

— У мене є час.

Батько вирішив долучитися до розмови.

— Альберте, не набридай панові Кшиштофу, — він потиснув руку своєму гостю й провів його до дверей.

— Але що він узагалі робив? — наполягав хлопець. — Двома словами.

— Ми називали те, що він робив… — науковець замислився, напружуючи пам’ять. — Ми називали це «викликати привидів».

Амелія сіла б від подиву, якби вже не сиділа. Привиди… Тепер їй захотілося поставити кілька запитань, але двері за відвідувачем уже зачинилися.

Батько кинув на Альберта докірливий погляд, на який син, вочевидь, не звернув уваги. Амелія затягла брата в його кімнату й зачинила двері.

— Я вчора бачила привида в Дивному будинку, — серйозно сказала вона. — Це вже вдруге. Тільки не кажи мені, що привидів не існує.

— Привидів не існує, — відповів Альберт, і в цьому не було анітрохи іронії. — Дивись.

Універсальний випробувальний пристрій було під’єднано до ноутбука за допомогою кабелю. На екрані миготіли графіки й цифри, які ні про що не говорили Амелії.

— Що це таке?

— Ці вимірювання я зробив у Дивному будинку, — пояснив Альберт. — Їхній аналіз — це лише загадки й знаки питання.

— І який стосунок це має до привидів?

— Привидів не існує. Але я не можу пояснити, наприклад, ось це.

Він показав на якісь цифри на червоному тлі.

— Я теж не знаю, що це таке, — чесно зізналася Амелія.

Хлопчик нерухомо дивився на екран якийсь час. Він розмірковував. Коли Амелія вирішила, що Альберт більше нічого не скаже, він запитав:

— О котрій годині ти бачила примару в ліфті?

— Десь близько сьомої. Це має значення?

— Найімовірніше, так.

— Ти мені віриш?

— Ні. Але, аналізуючи дані, я виявив закономірність. Ця закономірність називається 18: 47. Учора саме в цей час я виміряв максимальну активність машини.

— Ти маєш на увазі машину в Дивному будинку? — уточнила Амелія. — Який стосунок це має до привидів?

— Пані Кожушек також бачила привида приблизно в цей час. Феномен, який повторюється тричі, — це не випадковість.

— То ти віриш у привидів?

— Анітрохи. — Альберт знову на мить замовк. — У нас є п’ятнадцять хвилин.

— Для чого? — Амелія розвела руками, нічого не розуміючи.

— Щоб підготувати експеримент. Зараз опів на сьому.

Він присунувся до комп’ютера й почав друкувати повідомлення. Амелія нахилилася над ним і прочитала ім’я адресата: «Куба Ритель».

— Звідки в тебе його адреса? — здивувалася вона.

— Від тебе.

Дівчинка вирішила, що чогось не розуміє, але в присутності брата в неї часто виникало таке враження, тому вона вирішила не розпитувати.

— Навіщо ти йому пишеш?

— Щоб ми зустрілися на подвір’ї за десять хвилин.

* * *

Амелія сиділа на гілці дуба й нетерпляче хвицала ногами. Альберт, спокійний, як завжди, стояв поруч і копирсався в УВП. Минуло вже одинадцять хвилин, а Куба досі не з’явився. Імбир лежав під гілкою, час від часу поглядаючи на вентиляційну решітку під’їзду номер дев’ять.

— Може, нам варто потелефонувати йому? — запропонувала Амелія.

— У мене є підтвердження того, що він отримав повідомлення, — відповів брат. — Тож він, напевно, прийде.

— Він уже… запізнився на пів хвилини.

Замість Куби з’явилася пані Кожушек, нерозлучна зі своєю торбою‑візком. Амелія тихо зітхнула. Вона намагалася бути милою з жінкою, але сусідка створила навколо себе дистанцію, ніби в такий спосіб хотіла захиститися від ворожого світу.

— Витоптали траву, нищите дерево, — почала вона. — Вам не соромно?

— Трава зобов’язана своїм еволюційним успіхом витоптуванню, — промовив Альберт. — Витоптування знищує інші рослини, тому трава росте безперешкодно.

Пані Кожушек скривилася зовсім не так, як раніше. Здавалося, вона не розуміла ані слова. Вражена, вона відпустила ручку сумки‑візка. Сумка, цього разу наповнена продуктами, упала, і двокілограмова курка викотилася на землю.

Раптом в Імбира прокинулися мисливські інстинкти. Зі швидкістю кулі він стрибнув на свою безпорадну жертву й увіп’явся в неї зубами.

— Імбире! — вигукнула Амелія, на що єдиною реакцією собаки було втекти в безпечне місце. Звісно ж, із куркою в зубах.

Курка була вгодована й переважувала маленького песика — його задні лапи летіли над землею, а сам Імбир, як цирковий собака, біг на передніх, намагаючись не втратити рівноваги.

— Зупиніть це чудовисько! — пані Кожушек мала такий вигляд, ніби в неї ось‑ось станеться апоплексичний удар. — Я мала зварити бульйон!

— Це цілком природний інстинкт собаки, — зазначив Альберт, не рухаючись з місця. — Він здобув їжу, яка нікому не належить.

Амелія зіскочила на землю й побігла за Імбиром. Той не збирався дати себе спіймати.

— Що означає «нікому не належить»? — вигукнула пані Кожушек. — Вона моя.

— Собаки не вміють читати, — спокійно відповів хлопчик. — Цей пес поєднує в собі риси десятків поколінь собак.

— Але… бульйон…

Нарешті Амелія загнала Імбира в кут алейки й відібрала здобич — песик навіть не вдавав занепокоєння. Вона повернула курку господині й підняла її сумку.

— Мені дуже шкода. Не хвилюйтеся, Імбир щеплений… — додала вона, щоб утішити.

Пані Кожушек пробуркотіла щось невиразне про те, що треба повідомити батькам, запхала курку в сумку й пішла, гуркочучи коліщатами.

Амелія хотіла сказати щось іще, перепросити, але в неї не було часу. Двері дев’ятого під’їзду відчинилися, і звідти вийшов Куба в супроводі Мі. Він помахав Амелії рукою й попрямував до дерева. На голові Мі викрашався велосипедний шолом, і вона мала такий вигляд, ніби збиралася на війну. Альберт помітив їх і вийшов назустріч.

— Часу на пояснення немає, — сказав він. — У нас є кілька хвилин.

— Для чого? — запитав Куба.

Альберт не відповів. Він уже йшов до третього під’їзду, в якому жила родина Домейків. Амелія зістрибнула з гілки й долучилася до товариства.

— Привіт! — Куба всміхнувся Амелії так, наче хотів поцілувати її в щоку на знак привітання. — Знаєш, що він має на увазі?

— Привіт. — Амелія намагалася не показати, як вона радіє зустрічі з ним. — Буде ліпше, якщо він сам пояснить. Мені ти, напевно, не повіриш.

Вони піднялися сходами на другий поверх. Альберт кинув рюкзак на підлогу, сів, схрестивши ноги, біля стіни навпроти дверей ліфта й узявся налаштовувати універсальний випробувальний пристрій.

Амелія мимоволі трималася ближче до Куби про всяк випадок, якщо Альберт мав рацію. Вона не вірила, що можна передбачити, коли й де з’явиться привид, але ліпше не спокушати долю. Їй кортіло розповісти про ідею брата, але вона не хотіла втретє розказувати про примар, щоб хлопчик не вважав її божевільною. На жаль, Альберт, що було цілком у його стилі, не поспішав пояснювати іншим, що задумав. Він вважав це марнуванням часу.

— Ну, то що?.. — спитала його Мі.

Хлопчик цілковито ігнорував її, захоплений своїм пристроєм.

— Ти глухий? — не витримала Мі.

Це також залишилося без відповіді.

Амелія знизала плечима, ніби перепрошуючи. Якби вона розповіла зараз не лише про привидів, але й про плани досліджувати привидів із наукового погляду, Куба напевно посміявся б із неї. Він уже втрачав терпець.

Куточком ока дівчинка помітила рух у коридорі. Злякавшись, вона подивилася в той бік, але це був не привид, а Клементина.

— Ти і її запросив? — запитала Мі.

— Її я не запрошував. — Альберт підняв УВП і скерував його на дівчинку, яка наближалася, щоб перевірити.

— Ти можеш пояснити нам, у чому річ? — здавалося, Куба розмірковував про відхід.

Амелія вже розтулила рота, щоб пояснити план свого брата. Проте він нарешті озвався:

— Я хочу перевірити феномен, який зазвичай називають появою примар. Саме тут Амелія востаннє бачила привид, у ліфті, — він кивнув головою на двері ліфта й знову підняв УВП. — Пані Кожушек також бачила привид поруч із цим місцем. Варто запитати в неї.

Куба зітхнув, трохи роздратований. Амелія вважала за щастя, що не вона йому про це сказала.

— Я не збираюся нічого запитувати в цієї божевільної жінки, — сказав він, а потім кинув Клементині: — Обережно.

Адже дівчинка йшла просто до рюкзака Альберта, що лежав на підлозі, і, здавалося, не бачила його.

— Пильнуй рюкзак, — повторив Куба.

Клементина не звертала на нього уваги, цілком занурена у свої думки.

— Я не вірю в привидів. — Куба присунув свій рюкзак до стіни, щоб Клементина не спіткнулася.

— Привидів не існує, — кивнув Альберт. — Я хочу пояснити природу явища, яке називають привидами.

— А ти? — Мі роздратовано позирнула на Клементину. — Ти бачила привидів?

Амелія теж подивилася на подругу. Так, із Клементиною щось було не так. Здавалося, вона їх узагалі не бачить або йде уві сні. Дівчинка повільно йшла повз із байдужим виразом обличчя. Вона дивилася в простір. Пройшла і… зникла в стіні, ніби вона нематеріальна.

Неначе… вона привид.

Амелію обсипало жаром. Вона, розтуливши рота, утупилася в глуху стіну. За мить з‑поза дверей квартири пролунав жіночий вереск.

— Зараз вісімнадцята сорок сім, — сказав Альберт.

* * *

Сонце вже зайшло за дах Замку, посилаючи у вікна квартири Домейків відблиски сталевих вентиляційних труб. На сході небо вже було темно‑синє.

Альберт сидів у своєму кріслі перед ноутбуком, до якого був під’єднаний універсальний випробувальний пристрій, і клацав мишкою. Амелія і Куба схилилися над ним, а Мі сиділа на столі, хвицаючи ногами. Знуджена графіками на екрані, вона роззиралася в кімнаті, заповненій книжками й розібраними пристроями незрозумілого призначення.

— Ті самі свідчення. — Альберт постукав пальцем по екрану. — Те саме, що й у Дивному будинку.

— То ти вже віриш у привидів? — запитала Амелія.

— Привидів не існує.

— Ну ось, знову!

— Привиди за визначенням належать до мертвих людей. Якщо ти віриш у чаклунство[17]. Клементина жива, тому ми не могли бачити її привид.

Амелія аж пирхнула від злості, безсила перед логікою свого брата. А за мить, спонукана раптовим передчуттям, вона тремтливою рукою написала Клементині: «Ти жива?» За довгих тридцять секунд надійшла відповідь: «Аж занадто. Ми їмо піцу. Він такий милий:)». Амелія зітхнула з полегшенням і спроквола промовила:

— Можливо, це був і не привид. Але хай би що це було, воно здавалося чіткішим, матеріальнішим, ніж раніше.

— Примара, схожа на людину, — визнала Мі.

— Пропоную назву «фантом», — сказав Альберт.

— Добре, — погодився Куба. — А чи можуть ці фантоми… видавати звуки?

— Які звуки?

— Наприклад, стогнати.

— Радше ні. — Альберт відкрив архітектурний план Замку. — Проблема зачіпає лише частину будинку. Усі випадки спостереження фантома сталися поблизу третього під’їзду. На жаль, це наш під’їзд.

— Де ти взяв плани будівлі? — зацікавився Куба.

— У батька. Це він спроєктував її.

Амелія застигла. Її брат легковажно розкрив їхній найбільший секрет. І навіть не помітив цього!

— Твій старий спроєктував Замок! — вигукнула Мі. — Так! Отже, недоладні дверні замикачі — це його рук справа?

— Архітектор не проєктує такі дрібниці, як дверні замикачі.

Мі хотіла сказати щось іще, але брат зупинив її:

— Зараз це не має значення. У нас є проблема з примарами. Мені анітрохи не подобається жити в будинку з привидами. Тим паче, треба поговорити з Емілем. Про його дідуся, бо він це зробив. Гадаю, машина в їхній вітальні має стосунок до того, що тут відбувається.

— Викличмо мисливців за привидами, — запропонувала Мі. — Вони зловлять примару в маленьку коробочку, і все буде добре.

— Я не знаю, кому телефонувати в такій ситуації, — сказала Амелія й додала стишеним голосом: — Я навіть не можу розповісти про все батькам, бо вони нам заборонили ходити в Зону.

— Проблема розв’яжеться сама собою, коли професор з’їде, — сказав Альберт.

— Якщо він не зробив цього досі, то не виїде сам, — утрутилася Мі. — Вони муситимуть його експортувати.

Старші діти пирхнули сміхом, що змусило Мі трохи занервувати. Дівчина швидко дістала записник, який весь час носила із собою й записувала важкі слова. Вона щось перевірила.

— Ексмітувати[18], — виправив її Альберт. — Дивись.

Усі подивилися на екран комп’ютера.

— Що це таке? — запитав Куба.

— Це сайт нашого району. Ось рішення про виселення професора. Тож треба просто почекати, і проблема розв’яжеться.

Амелія зітхнула. Це була одна з тих речей, на які вона не мала впливу. Якби саме вона розповіла про це, новий маєток було би побудовано в іншому місці, на сотню метрів далі, а професор залишився б у своєму будинку й перетворився б на гігантську комаху, якби захотів. І не присилав би примар до Замку.

Альберт, у типовій для себе манері, вирішив, що тему вичерпано, й увімкнув на екрані гру «Лицарі й комахи».

— Битва за Великий курган, — пояснив він. — Сьогодні ввечері я планую штурмувати його востаннє. Якщо це вдасться, я завершу гру.

Мі не здавалася спантеличеною.

— А я нещодавно штурмувала Велику фортецю, — сказала вона. — Але нічого не вийшло.

— Атакувала спереду?

— Ну… так.

— У Великій фортеці є кілька слабких місць. Спереду її найважче завоювати.

— Звідки ти знаєш?

— Я генерал лицарів. У мене є плани на Велику фортецю.

— Овва!.. — вона широко розплющила очі.

— Ти малюєш, чи не так?

Амелія зрозуміла, що запитання було адресовано їй, а запитував Куба.

— Трохи…

Вона хотіла запропонувати показати свої малюнки, але не наважилася. Куба зробив це за неї.

— Можна подивитися?

— Звісно.

Вони залишили молодших брата й сестру й пішли в кімнату Амелії, яка з жахом побачила, що там не прибрано. Кімната мала такий вигляд, ніби хтось удерся сюди й усе розкидав! Якби дівчинка знала заздалегідь, що він прийде, то навела б лад. Їй подобалися розвішані намиста й браслети, криво пришпилені до стіни фотографії та ескізи, і глиняна чашка, в якій стояли олівці й крейда.

Їй навіть подобалися старі наліпки на шафі. Але водночас вона знала, що для хлопця все це, напевно, схоже на якийсь смітник.

Куба взяв малюнок дерева бонсай[19] у горщику, який вона намалювала тиждень тому.

— Бонсай? — запитав він.

Амелія була впевнена, що йому це не сподобалося.

— Я завжди хотіла мати таке дерево. Тому намалювала його.

— Якщо тобі це потрібно, чому не купиш?

— Це дорого, і, крім того, я волію… малювати. — Амелія спохмурніла. — Тоді воно буде таким, як я собі уявляю.

Вона несміливо взяла з полиці одну з великих папок. Дівчинка ніколи не показувала свої малюнки комусь чужому. Тобто вона показувала Клементині, але вона не чужа. Якусь мить Амелія розмірковувала про те, щоб віддати Кубі всю папку. Ні, лише деякі з малюнків можна показати. Вона акуратно розгорнула папку й почала переглядати вміст.

Цей недбалий… цей незакінчений… у цього погані пропорції…

— Покажи всі, — попросив Куба.

Амелія похитала головою.

— Не всі з них вдалі.

— Я не сміятимуся, — заспокоїв він її. — Я взагалі не вмію малювати.

Амелія вагалася. Вона майже простягнула йому папку, але передати не наважилася. Натомість дістала малюнок єдинорога, який, здається, був непоганий. Ніхто не знав, що вона намалювала його з фотографії коня. Дівчинка з нетерпінням чекала, що скаже хлопчик. Він схвально кивнув.

— У тебе талант, — сказав він.

Амелія не була впевнена, чи він зробив це лише з ввічливості, чи йому справді сподобався малюнок. Однак, трохи підбадьорена, вона показала йому наступний малюнок, потім іще, залишивши в папці лише справді невдалі. Вона поклала на стіл малюнки вулиць зі старими будинками, фантастичних дерев, населених ельфами, лицарів на конях, вітрильних кораблів, гірських вершин. Їх було досить багато. Наприкінці Амелія дістала малюнок, яким дуже пишалася. Вона назвала його «Пані в автомобілі», тому що на ньому була зображена елегантна жінка, актриса, співачка чи танцівниця, в автомобілі.

Жінка була у вечірній сукні кольору бургунді, з низьким вирізом (Амелії дуже подобалася назва кольору, та й сам колір здавався елегантним і таким дорослим), з довгим білявим волоссям, яке повівало на вітрі разом із білим шарфом.

— Вона красива, — сказав Куба. — Ти хочеш у майбутньому стати художницею або кимось таким?

— Поки не зрозуміла. Знаєш… — вона опустила очі. — Я нікому раніше не показувала цих малюнків. Я не знаю, чи варті вони чогось.

— Вони чудові, — запевнив її Куба. — Я на цьому не знаюся, але вони мають такий вигляд, ніби їх малював хтось… не знаю, цілком дорослий.

Амелія широко всміхнулася й вирішила, що завтра вранці вона піде на пошту та надішле свій малюнок на конкурс «Варшава вчора й сьогодні».

Якщо Куба так каже, можливо, її робота сподобається й іншим. Після хвилинного вагання вона розгорнула папку, щоб він побачив те, що хотів. Але малюнок із замком показувати не збиралася. Адже ця казка досі не була розказана.

¹⁷ Чаклунство — магічні народні ритуали, забобони.

¹⁸ Ексмісія — примусове виселення з житла.

¹⁹ Бонсай — китайське мистецтво вирощування дерев так, щоб вони зростали в мініатюрі в горщиках. Популярне також у Японії.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

із якого ми дізнаємося, що ніхто не любить дізнаватися неприємну правду про себе, а дізнавшись, намагається звинуватити в цьому інших

Амелія зі щемким серцем стерла чаклуна й намалювала його вежу на окремому аркуші. Вона наклеїла його збоку, як продовження аркуша з малюнком, і намалювала панораму Зони з руїнами, що символізували покинуті будинки. Вежа була дуже широка й трохи нагадувала Дивний будинок. Із цієї вежі до замку прилітали білі привиди. Дівчинка намалювала чаклуна у вікні. Усупереч її побоюванням, цього разу професор вийшов ще краще. Можливо, тому, що вона намалювала щупальця, які росли з голови. Амелія подивилася на екран телефона. Наближалася вісімнадцята сорок сім.

Година привидів.

* * *

Пані Кожушек поверталася після щоденного обходу навколишніх крамниць, де вони з продавчинями обмінювалися останніми плітками. Як зазвичай, вона тягла за собою сумку‑візок у шотландську клітинку. Жінка брала її на випадок, якщо раптом щось купить. Попри теплий вечір, на ній був коричневий светр із перламутровими ґудзиками й мохеровий берет. Той самий, що й зазвичай.

Увійшовши у двір, вона одразу помітила Мі, яка колихалася на скрипучій гойдалці. Жінка скривилася, виражаючи неприязнь до всього, що порушує спокій.

— Шуміти заборонено, — сказала вона, зупинившись поруч із дитячим майданчиком. — Іди додому й не виходь звідти ніколи!

Мі, розлютившись, заповзялася розгойдуватися ще сильніше.

Пані Кожушек кинула на неї похмурий погляд і пішла далі. Безперечно, ці діти поводилися дуже шумно й зчиняли метушню. А що буде, коли сюди переїдуть іще родини? О, а ось і нова бабця!

Просто до пані Кожушек ішла стежкою низенька старенька. На ній був старий коричневий светр з перламутровими ґудзиками, і вона тягла сумку‑візок у шотландську клітинку. Бабця йшла посередині стежки й не хотіла поступатися пані Кожушек. Нахабство. Усі мають забратися з її шляху.

Незнайома жінка підійшла ближче, і пані Кожушек довелося відступити. Бабця дивилася просто себе з виразом обличчя, спотвореним ворожістю до всього. Яка неприємна людина! А скільки в неї зморшок!

Пані Кожушек дивилася їй услід. На мить у неї виникло відчуття, що вона звідкилясь знає цю жінку, але не могла згадати звідки. Тому вона пішла далі.

Пані Кожушек не заперечувала б, якби тут ніхто не жив, окрім неї. Ну й, окрім можливо, охоронця для підтримання порядку.

* * *

Дуже Поважний Директор повернув на своєму великому чорному автомобілі на під’їзну доріжку до воріт Замку й помахав пану Зенеку через опущене скло. Охоронець побачив його крізь вікно в стіні в’їзного тунелю, встав і швидко вийшов. Потім він якийсь час перебирав в’язку ключів, перш ніж знайшов потрібний.

Дуже Поважний Директор нетерпляче тарабанив пальцями об шкіряне кермо.

— Тут повинен бути нормальний пульт дистанційного керування, — сказав він синові, що сидів на задньому сидінні. — Такий пульт, щоб можна було натиснути кнопку — і ворота відчинилися само собою. Одного разу мені довелося чекати три хвилини, поки пан Зенек повернувся з обходу й відчинив. Три хвилини, яке марнування часу!

Нарешті ворота відчинилися. Директор передав охоронцеві згорнуту банкноту. Пан Зенек забрав руку й похитав головою. Директор знизав плечима, поклав банкноту в кишеню і в’їхав у двір.

— Ця мала знову грається на дитячому майданчику, — пробурмотів Директор. — Деякі діти не розуміють, що їм кажуть!

Він припаркувався коло пісочниці і вийшов з автівки, маючи намір проінструктувати дівчинку, щоб вона більше сюди не приходила. Він застебнув на великому животі ґудзик свого сірого піджака й обійшов автівку. Він уже розтулив був рота, щоб прогнати Мі з гойдалки, аж раптом помітив геть несподівану сцену. Його син сидів трохи далі біля стіни, а якийсь гидкий товстун у сірому піджаку схилився над хлопцем і погрожував йому пальцем. Його повне обличчя почервоніло від гніву, а дитина в страху присіла. Дуже Поважний Директор був розлючений. Хто це посмів читати нотації його дитині!

Чоловік рішуче попрямував у той бік, але за мить його пройняла думка й він зупинився. Адже його син сидить в автівці!

Він озирнувся й справді побачив Роберта, який виходив із задніх дверей. Що тут відбувається?.. Він знову озирнувся, і… його рот розтулився від подиву. Ані дитини, ані того потворного товстуна в піджаку там уже не було.

Він утупився в порожню стіну, а тоді пробурмотів собі під ніс:

— Мені потрібна відпустка. Я бачу привидів від перевтоми.

* * *

Знаменитість вийшла зі сріблястого таксі й продефілювала через головний вхід у внутрішній двір Замку. Вона поправила свій короткий пухнастий жакет зі штучної шкіри леопарда й штучними діамантами на комірі, обсмикнула коротку спідницю зі штучної коров’ячої шкіри та витерла піт із чола.

В такому одязі їй було трохи жарко в таку спеку, але чого не зробиш, щоб мати стильний вигляд! Вона махнула своїми густими й дуже довгими накладними віями. Жінка була щаслива й утомлена водночас. Сьогодні вона дала три інтерв’ю, включно з великим інтерв’ю про ситуацію на Близькому Сході.

Насправді вона жодного уявлення не мала, що таке Близький Схід, але це не мало значення, тому що більшу частину часу все одно розповідала про переваги наклеювання накладних вій, про модні тенденції цієї осені й про те, як вона підтримує притулок для тварин.

Тепер їй іще належало відвідати манікюрницю, косметолога й перукаря, щоб поправити вчорашню зачіску. У неї вже було запрошення на першу вечірку о дев’ятій годині, а нові запрошення й далі надходили на її телефон, прикрашений кристалами Сваровскі[20].

Як на все це знайти час? Саме через брак часу вона за п’ять років не змогла записати жодної нової пісні.

Жінка заточилася, високим підбором свого золотавого черевика зі штучної шкіри антилопи ступивши на нерівний тротуар. Хто робить такі тротуари! Тут має бути червоний пухнастий килим просто до її під’їзду. Вона знову спіткнулася й зупинилася, щоб поправити ремінець на черевику. Аж раптом щось привернуло увагу Знаменитості — її обігнала дуже доглянута жінка, одягнена трохи дивно. Пухлі губи жінки нагадували пичку різдвяного коропа — хіба в неї немає дзеркала? Що кілька кроків вона погойдувалась на дуже високих підборах і намагалася не втратити рівноваги, розмахуючи маленькою срібною сумочкою.

Знаменитість несхвально скривилася. У що одягнена ця тітка? Леопардова шкура, що ледь сягає пахв? Хіба вона не може дозволити собі довшу куртку? І ця копиця на голові, ймовірно, не мита протягом тижня. Скільки лаку для волосся вона використовує! І як незграбно ходить вона на підборах, так смішно згинаючи ноги. Вигляд такий, ніби втекла із цирку.

Знаменитість знову похитнулася й ледь не впала. На щастя, вона змахнула своєю маленькою срібною сумочкою й втримала рівновагу. Коли жінка знову подивилася вперед, на стежці нікого не було.

* * *

Клементина повернулася з прогулянки на самоті зла на весь світ. Еміль має допомагати дідові, Куба десь вештається. Що робити? У всьому Замку більше немає хлопчиків. Сюди вже могло переїхати більше родин.

Тут не було нікого, крім сестри Куби. Але ж ні, хтось саме виходив з третього під’їзду. Хтось новий. Шкода, що це дівчинка. Але, можливо, у неї є брат.

Клементина зупинилася з наміром познайомитися. Але чи варто дружити з тим, хто так одягається? На дівчинці була біла сукня, золоті сандалії, у руках блакитна сумочка. Її біляве волосся було зібране рожевою стрічкою, як полюбляла робити Клементина. Комбінація кольорів була недоречна. Вона збиралася було заговорити з дівчинкою, але та мовчки пройшла повз неї, закопиливши губу із таким виразом обличчям, ніби вона восьме чудо світу.

Клементина озирнулася на неї і пирхнула.

— Принцеса, — пробурмотіла вона собі під ніс. — Принцеса з Козячої Вульки.

* * *

Альберт відклав УВП, який націлив на двір, і подивився на годинник. Минуло п’ять хвилин від появи першого фантома. На сьогодні це було, мабуть, усе.

Він під’єднав УВП до комп’ютера й подивився на результати вимірювань на екрані, зроблених хвилину тому. Покази були схожі на вчорашні, але значно вищі. Так, професор продовжує. Альберт замислився. Йому знадобилася лише мить, щоб дійти висновку, що треба повернутися в Дивний будинок та уважніше оглянути машину. І, можливо, навіть поговорити із самим професором.

* * *

У залі зібрань громади мешканців Замку пахло затхлістю. Це було перше, що спало на думку Амелії. Кімната була завбільшки зі шкільний клас, але замість великих вікон були маленькі підвальні віконця. Кімната розташовувалась у високому підвалі, поруч із вартівнею та кабінетом Адміністратора. Насправді це вважалося першим поверхом, адже ґрунт навколо будинку був нижчий у цьому місці, і підвал наче «виходив» із‑під землі.

З кількох десятків стільців було зайнято близько половини. Крім батьків, прийшли тато Куби, Дуже Поважний Директор, пані Кожушек і місцева Знаменитість. Деякі стільці ще навіть не розпакували.

Амелія збиралася зайняти місце поруч із батьками, але, подумавши трохи, знайшла поглядом Кубу, який сидів коло її тата. Куба теж помітив її і, усміхаючись, запропонував сісти поруч. Вона з радістю пристала на цю пропозицію.

Амелія привітала пана Рителя, який кивнув у відповідь, поглинений набиранням тексту на крихітному екрані свого смартфона.

Адміністратор уже сидів за столом і крутив у руках синю ручку, чекаючи, коли всі зберуться. Одягнений у сірий костюм, з поважною міною на обличчі, він створював враження поважної людини. Він подивився на годинник і, мабуть, вирішив, що більше ніхто не прийде.

— Здрастуйте, пані та панове, — розпочав він. — Напевно, не всі з вас мене знають. Я адміністратор цієї оселі, що означає, що я дбаю про ваш комфорт тут.

Він зробив багатозначну паузу, супроводжувану виразом обличчя, ніби він керує не одним будинком, а величезним автомобільним заводом.

— Учора адміністрація отримала кілька скарг на… — Адміністратор насупив брови і втупився в папери на столі.

Куба нахилився до Амелії і прошепотів:

— Він шукає синонім[21] до слова «примари».

— …на деякі несприятливі явища, — закінчив Адміністратор. — З ними зіткнулася переважна частина мешканців, тому було б доречно зайнятися цією справою.

— І ніхто не вірив мені, коли я говорила про привидів, — втрутилася пані Кожушек.

Мешканці мовчки кивнули.

— Спокійно. — Адміністратор підніс руку. — Не треба використовувати такі сильні слова. Досі в нашому будинку не траплялося надзвичайних ситуацій. Стався лише один випадок із мишею. Проблема була розв’язана дружньою дератизаційною компанією[22], власник якої професійно виконав поставлене завдання.

— Він ганявся за нею зі щіткою, — згадала мама Амелії, і приміщенням прокотився сміх.

Амелія теж усміхнулася, згадавши цю кумедну ситуацію.

— Але ж проблема з мишею була розв’язана, чи не так? — риторично запитав Адміністратор. — До того ж його компанія… дуже зросла відтоді.

— То нехай він прийде сюди й прожене цих привидів, — запропонувала Знаменитість. — Я плачу за квартиру й вимагаю спокою. Я працюю, мені треба сконцентруватися, я медитую. Мені потрібна рівновага.

— Так, так, звісно. — Адміністратор щось записав у своєму товстому нотатнику.

— До речі… — додала Знаменитість, — є проблема галасливих дітей.

Куба й Амелія обмінялися стурбованими поглядами.

— О, так, так, — підхопила пані Кожушек. — Це велика проблема нашої громади. На цьому ігровому майданчику постійно хтось бігає й галасує. І витоптує траву.

— А ще рипить гойдалкою, — додала Знаменитість. — Вони позбавляють мене тиші, необхідної для медитації.

Мама Амелії аж пирхнула від злості.

— Минулого тижня ви влаштували таку вечірку, що до ранку шибки тремтіли, — нагадала вона.

— У мене був дуже поважний гість з‑за кордону. Репер. Тому вечірка не могла бути тихою, це очевидно.

— Пані та панове… — Дуже Поважний Директор підвівся. — Ці речі пов’язані між собою. Діти, які вештаються подвір’ям, і… тривожні явища. Проблеми треба розв’язувати разом.

— Як це пов’язані? — прошепотів Куба. Він поглянув на батька, який щось уважно видивлявся в телефоні.

— Ви взагалі мене слухаєте? — запитав Дуже Поважний Директор.

— Вибачте? — пан Ритель відірвався від смартфона.

— Я вас запитую.

— Про що ви запитуєте?

— Чи ви мене слухаєте.

— Слухаю. Про що ви запитали?

— Майданчик призначений для дітей, — зауважила мама Амелії.

— Пані, люди важливіші за дітей, — відповіла Знаменитість.

— Власне, так і є! — знову озвалася пані Кожушек. — Заборонімо дітям гуляти. І собакам. Діти повинні бути в школах, а собаки — у притулках. А так вони риплять гойдалкою, собаки гавкають. Я більше не можу.

— Усі втомлюються після роботи, — додав Дуже Поважний Директор. — Мій син, наприклад, нікого не турбує. Він не ходить на цей дитячий майданчик, який робить життя мешканців нестерпним.

«Тому що в нього немає друзів», — подумала Амелія.

— Ми, здається, мали говорити про при… — пан Ритель таки відволікся від телефона.

— Тепер, коли ми вже зібралися, можемо зробити дві речі, — сказав Директор. — Це називається «оптимізація часу».

Цієї миті в батька Куби подзвонив телефон.

— Вибачте, — пан Ритель схопився зі стільця й вибіг із кімнати з телефоном у руці.

Дуже Поважний Директор лукаво усміхнувся й швидко промовив:

— Проголосуймо. Хто за закриття дитячого майданчика, що порушує спокій мешканців, і за огорожу газонів?

— І за заборону вигулу дітей і собак, — додала пані Кожушек.

— Це неприпустимо! — запротестувала мама Амелії.

— Ви знаєте, що зі мною зробила ця істота?! — обурено запитала стара. — Тут неможливо жити. Дракони літають, привиди лякають, нахабні діти галасують, а кровожерливі псиськи викрадають курчат. Це не для моїх нервів!

Тато Амелії, здавалося, хотів щось сказати, проте дівчинка чудово знала, що він не хотів зізнаватися в тому, що спроєктував будівлю.

Піднеслося кілька рук. Адміністратор теж підняв свою.

Амелія нахилилася до Куби й запитала:

— Твоя мама приїде?

— Вона на чергуванні, — прошепотів Куба. — Повернеться за годину.

— Хто проти? — запитав директор.

Цього разу руки піднесли Куба, Амелія, її батьки й ще кілька осіб.

Адміністратор підрахував голоси в зошиті, скривився й оголосив:

— Одним голосом виграє варіант проти закриття ігрового майданчика й заборони вигулу собак.

Діти зраділи, але радість була недовга.

— Неповнолітні не мають права голосу, — зауважив Дуже Поважний Директор. — Будь ласка, відніміть ці два голоси проти.

— Що ви маєте на увазі? — обурено сказав Куба. — Ми тут живемо.

— Е‑е‑е… — Адміністратор погортав сторінки нотатника й дістав складений навпіл аркуш паперу. — Так, у правилах написано «повнолітні».

Він щось видалив й оголосив:

— Так, громада проголосувала за ліквідацію дитячого майданчика, огородження газонів і заборону вигулу собак.

— Вибачте, — сказала мама Амелії. — Правила не забороняють тримати собак.

Адміністратор знову погортав нотатник.

— Тримати — не означає вигулювати, — відповіла пані Кожушек.

— Ну… — Адміністратор достоту не знав, що робити з цією проблемою. — Ми обговоримо це на наступних зборах.

Пан Ритель повернувся на місце й запитав пошепки:

— Щось трапилося під час моєї відсутності?

Куба лише зітхнув.

— Щодо другої справи, — вів далі Адміністратор, — ми домовилися, що я викличу дератизатора. Він вивчить проблему й візьметься за її розв’язання.

— Вибачте, — батько Куби встав. — Особисто я не бачив жодних тривожних явищ, але трохи чув про це. Ваш дератизатор тут небагато допоможе.

— Ну, власне, — сказала Знаменитість, — ви цього не бачили.

— У мене є контакт лише цього дератизатора, — пояснив Адміністратор менш упевнено.

— Є інтернет, — нагадав йому тато. — Я впевнений, що ви зможете знайти там багато цікавих контактів. Наприклад, екзорцистів[23].

— Любий сусіде, — Дуже Поважний Директор знову встав, — ви навіть не бачили цих тривожних явищ.

— Що ж, рішення ухвалено. — Адміністратор підвівся. — Збори завершено.

* * *

Повернувшись зі зборів, батько довго не міг заспокоїтися.

— Ці два питання не пов’язані між собою, — він ходив кухнею. — Дуже Поважний Директор просто скористався нагодою, щоб переконати інших ліквідувати дитячий майданчик. І це лише для того, щоб він міг паркувати свою автівку під вікном. Я мушу процитувати йому правила. І де ми маємо вигулювати собаку? Узагалі, який стосунок вони всі мають до витоптування газонів? У всьому світі люди ходять по траві, сидять або лежать на ній, і нічого страшного не відбувається. А тут із цього роблять злочин.

— Не нервуйся, любий, — мама погладила його по щоці. — Тобі не треба говорити, що ти спроєктував цю будівлю.

— Знаю, знаю. Тоді всі захочуть, щоб я щось зробив, виправив недоліки.

— Що насправді вони мають на увазі під «тривожними явищами»?

— Уявлення не маю, — батько розвів руками. — Пані Кожушек стверджує, що бачила привида. Вона дивачка, а решта?

Він зітхнув.

— Одне добре — рішення у справі цього божевільного науковця.

Амелія підвела голову.

— Яке рішення?

— Рішення суду. Він повинен з’їхати протягом тижня. Сьогодні вранці в нього була комісія. Вони мали вручити йому постанову суду, а він навіть не став із ними розмовляти. Вигнав їх і, мабуть, сильно налякав, тому що вони звідти чкурнули, як миші. Тепер, напевно, виселять його силоміць.

Вони радше злякалися не професора, подумала Амелія, а того, на що він перетворюється. Дівчинка встала й рушила в кімнату брата, зачинивши за собою двері.

— Вони хочуть вигнати професора Копровіча силоміць, — повідомила вона.

Альберт підвів голову від універсального випробувального пристрою, який паяв.

— Коли?

Амелія знизала плечима.

— Я здивована, що тато цього не знає, — сказала вона. — Пан Кшиштоф говорив про те, що професор Копровіч викликав примар, і тепер у нас тут скандал із привидами.

— Тато не знає, що божевільний науковець, який не хоче виїхати з Дивного будинку, і професор Копровіч — одна й та сама особа, — нагадав їй Альберт. — Він також не вірить у привидів. Я теж, тому що привидів не існує.

— Ти знову це говориш…

— Це явище можна вивчати докладніше. Я збирався відвідати професора й подивитися на машину. Але це ризиковано, тому що він діє ірраціонально.

— Вочевидь, у нього є причина.

Той, у кого вдома так багато книжок, не може бути поганою людиною. І вже достоту він не може бути дурним. Амелія водночас і боялася професора, і співчувала йому. Напевно, він мешкав у цьому будинку тривалий час, можливо, навіть від самого дитинства. І тепер, коли він уже старий, вони хочуть вигнати його звідти й знести цей прекрасний дім. Що буде з усіма тими книжками? Як він дасть собі раду?

— Із цим треба щось робити, — сказала Амелія.

— Що робити?

— Попередити професора Копровіча.

* * *

Амелія та Альберт стояли перед жовто‑чорною стрічкою, що майоріла на вітрі й відділяла їх від дуба. Трохи далі пан Зенек вбивав кілки й натягував між ними стрічку. Відгородивши останній куточок газону, він підійшов до дітей.

— Мені дуже шкода, але я повинен був це зробити, — ніби перепрошуючи, пояснив він. — Адміністратор розпорядився. Я вдаватиму, наче не бачу, як ви перетинаєте стрічку. Зараз маю важливіші турботи. Цей дератизатор нишпоритиме в підвалі. Я мушу перешкодити йому виявити котячу родину.

Амелія вдячно всміхнулася йому.

Коли охоронець зник в одному з під’їздів, у дворі з’явилися Куба і Мі. Вони підійшли до Домейків і мовчки втупилися в стрічку.

— Може, підемо до нас? — запропонувала Амелія. — Можна ж поговорити будь‑де.

Куба рішуче похитав головою. Він витяг складаний ніж, щоб розрізати стрічку.

— Ліпше не треба, — запротестувала Амелія.

Тоді Куба переступив стрічку й скочив на гілку дуба.

— Ідіть сюди, — сказав він решті. — Це наша гілка.

Мі підбігла першою, Амелія — за нею з широкою усмішкою на обличчі. Їй ніколи не спало б на думку порушувати правила так демонстративно. Вона сіла поруч із Кубою. Альберт залишився на тротуарі.

— Це незаконно, — зауважив він. — За рішенням громади мешканців…

— Припини, тугодуме, — кинула йому Мі. — Ми пройшли, тож і ти можеш.

Альберт неохоче ступив на газон, немов це було мінне поле, видерся на гілку й притулився до стовбура.

— Охоронець ось‑ось підійде й приверне до нас увагу.

— Як тобі зручно, то й сиди, — сказала Мі.

Дивно, але Амелія з нею погодилася.

— Мені ніяково, — пробурмотів Альберт.

— Ми не здамося, навіть якщо він запроторить нас до в’язниці, — заявила Мі. — Ми розпиляємо ґрати й утечемо.

— І скажемо, що це не ми, а привиди, — спокійно сказав Куба. — Ми не дозволимо їм забрати в нас цю гілку. Ми тут познайомилися, пам’ятаєте? Ми просто сидимо. Учора мешканці побачили самих себе, і їм це дуже не сподобалося. Нікому не подобається правда про себе. Щоб не думати про це, вони вирішили зробити бодай щось й ухвалили безглузді рішення. Вони зрозуміють це, коли буде усунуто проблему привидів. Тепер ми маємо вирішити, що з цим робити.

Амелія подумала, що хотіла би бути такою само сміливою, як Куба.

— Ми можемо розповісти їм усе, що знаємо, — сказав Альберт. — Що привиди пов’язані з машиною професора Копровіча. Це розумне рішення.

— Люди, які наймають дератизатора для боротьби з примарами, нерозумні, — зауважив Куба. — Хто знає, що вони ще вигадають.

— Тато сказав мені, що сьогодні вранці в професора Копровіча була комісія, — промовила Амелія. — Вони повідомили, що він має виїхати протягом тижня. Він вигнав їх і погрожував, коли вони тікали. Але вони повинні виселити його силоміць.

— Скільки часу це може забрати?

— Не знаю.

— Не знаю — це задовго, — підсумував Куба. — Ці привиди можуть з’явитися будь‑де. Стіни для них не проблема. Уявіть, що наші примари з’являються вночі там, де їх не повинно бути.

— Наприклад, у вузлі опалення, — втрутилася Мі.

Куба кивнув.

— Або в кабінеті Адміністратора. Чи їх реєструють камери спостереження?

Замість відповіді Альберт підсунув йому планшет із записом з вікна своєї кімнати. Два Дуже Поважних Директори кривляли гримаси. Один — біля автівки, другий — поряд з пісочницею.

— У такому разі, — вів далі Куба, — хтось може вирішити, що ми, наприклад, грабіжники. Загалом, може статися будь‑що. Ці привиди можуть зробити щось, а вважатимуть, ніби це скоїли ми.

Подумавши, він додав:

— Нам треба знову відвідати Дивний будинок. І то сьогодні. Саме перед годиною привидів.

Амелія всміхнулася. Куба озвучив її думки. Треба відвідати професора й усе йому розповісти. І передусім, звісно, попередити його.

²⁰ Кристали Сваровскі — ювелірні вироби, що нагадують діаманти.

²¹ Синоніми — слова, що мають те саме або близьке значення.

²² Дератизація — знищення шкідливих гризунів. Для порівняння, дезінсекція — це знищення комах, а дезінфекція — усунення мікроорганізмів.

²³ Екзорцист — людина, яка виганяє бісів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

у якому Амелія намагається щось виправити, і зрештою виправляє значно більше

Альберт ніколи не приділяв особливої уваги своїй манері вдягатися. У нього була лише одна річ, яка йому справді подобалася: червона футболка із зображенням Альберта Айнштайна. Сьогодні хлопчик одягнув цю футболку, що означало, що він серйозно ставиться до експедиції. Альберт кинув у рюкзак універсальний випробувальний пристрій, блокнот, викрутку зі змінними наконечниками й ще кілька інструментів, які Амелія навіть не змогла б назвати. Дівчинка стояла, притулившись до одвірка в кімнаті брата, і спостерігала за його приготуваннями. Сама вона не збиралася брати геть нічого, адже вони йшли до професора лише для того, щоб попередити його. Бажано не заходячи досередини, з безпечної відстані. Хоча, з іншого боку, Амелія дуже хотіла знову побачити цю прекрасну вітальню‑бібліотеку. Вона була зачарована старими книжками, таємничими картинами, фотографіями, що висіли на стінах.

Після роздумів Альберт поклав ще й ноутбук.

— Навіщо тобі ноут? — запитала дівчинка, але відповіді не почула.

Вона на хвилинку зайшла у ванну, подивилася в дзеркало, поправила волосся, обсмикнула блідо‑рожеву сукню, що подобалася їй найбільше. Дівчинка осудливо похитала головою — це волосся, яке крутилося абияк, цей блідий колір обличчя, замаленькі губи… Ні, Амелія не подобалася собі, на жаль, вона була не така гарна, як Клементина.

Тим часом із кухні долинали дедалі спокусливіші запахи.

— Хочете млинців із сиром і медом? — запитав тато.

— Звісно! — зраділа Амелія й поквапилася на кухню.

Вона поглянула на конверт на столі з малюнком «Варшава вчора та сьогодні» й зітхнула. Звісно, щойно вона зібралася йти на пошту, як останньої миті здалася. Тепер дівчинка сама не знала, чи варто їй надсилати малюнок.

— Дванадцять хвилин тому ми домовилися про зустріч за десять хвилин, — нагадав їй Альберт. — Це вже означає запізнення на дві хвилини.

Амелія визирнула у вікно.

— Їх іще немає. Ну ж бо. П’ять хвилин — це не запізнення.

Альберт невпевнено рушив за сестрою. Тато саме розмахував пательнею, щоб перевернути черговий млинець. Утретє йому це вдалося. Час від часу батько любив пекти млинці. Особливо коли був у доброму гуморі. І зараз він був саме в ньому.

Тато поклав млинці на дві тарілки, намастив кожен солодким сиром з родзинками, згорнув і полив медом. Брат і сестра сіли за стіл й заповзялися ласувати вранішніми смаколиками.

— А з якого приводу? — запитала Амелія.

Батько поклав на стіл перед ними якийсь офіційний лист.

— Є рішення прибрати цього норовливого старого силоміць, — з ентузіазмом оголосив тато. — Якщо він не захоче їхати сам, вони його викинуть. Нарешті можна буде розпочати будівництво нового житлового комплексу.

Амелія втратила апетит і відклала виделку. Батько не звернув на це уваги, тому що в нього задзвонив телефон. Він пішов до кабінету, щоб відповісти.

— Ми маємо йти. — Амелія підвелася й узяла журнал.

— Добре, — сказав Альберт.

— Ми запізнилися.

— Ти щойно сказала, що п’ять хвилин — це не запізнення.

Альберт запхав до рота останній шматочок і теж підвівся. Амелія склала журнал навпіл і сунула в рюкзак брата. Вони побігли на перший поверх і вийшли перед будинком саме тієї миті, що й Куба з Мі. Зустрілися посеред двору, кивнули головами, як група друзів, об’єднаних спільною місією — попередити професора Копровіча про небезпеку, що йому загрожувала.

Цієї миті вони почули тупіт позаду. До них підбігла Клементина.

— Ви йдете туди? — запитала вона, зупинившись поруч. — Можна мені теж з вами? Я все одно мала зустрітися з Емілем сьогодні.

— А ти можеш піти на хвилину раніше чи пізніше? — запитала Мі з кислою міною.

Клементина проігнорувала її запитання. Амелія не була в захваті від компанії Клементини, а воліла б піти лише з Кубою. Вона почувалася ніяково через те, що так подумала. На щастя, Куба кивнув погоджуючись, що Клементина може з ними піти, і доторкнувся пальцем до плеча дівчинки. Амелія вирішила, що це слушна ідея. Справді, після того що вони побачили кілька днів тому в коридорі, варто переконатися.

— Я перевіряю, чи ти справжня, — пояснив Куба.

Клементина лише широко розплющила очі, не розуміючи, про що йдеться. Амелія хотіла пояснити, але вирішила тримати язика на припоні. Її подрузі стало прикро.

— Напевно, це через нові парфуми, — сказала Клементина. — Я сама ще не звикла.

Мі пирхнула сміхом.

— О боже, — похитала вона головою.

— Що? Справді нові.

— Ходімо вже. — Куба рушив до воріт. — Ми повинні встигнути до настання години привидів.

* * *

Діти зупинилися за кущами біля Дивного будинку. Цього разу на вулиці не було порожньо. За п’ятдесят метрів від будинку, біля рекламного щита, стояла невеличка вантажівка з автопідіймачем. Працівник клеїв нову рекламу. Куба подивився на годинник.

— Чому ти хочеш піти туди саме в час години привидів? — запитала Амелія.

— Тому що тоді професор сидітиме в машині й не побачить нас. — Куба спостерігав за входом до будинку.

Амелія подумала, що зараз, мабуть, найневідповідніший час для розмови з професором. Вона вже збиралася сказати це, але Клементина випередила її:

— Що ви кажете про цю годину привидів? До півночі ще багато часу[24].

— У нашому будинку є привиди, — пояснила Амелія. — Щодня о вісімнадцятій сорок сім біля мого під’їзду з’являються примари. Це пов’язано з дослідженнями професора.

— Боїшся? — Клементина була здивована.

— Ти теж, — злостиво докинула Мі.

— Ти бачилася з Емілем, чи не так? — запитав Куба.

— Ну, так… — Клементина знизала плечима. — Ми ходили на піцу й усе таке.

— Які дослідження проводить його дід?

— Звідки мені знати? Він не брав дідуся на піцу.

— Ти спілкувалася з ним дві години й не спитала, що робить його дідусь?

— Ні. А мала?

— Про що можна говорити протягом двох годин з онуком божевільного науковця, якщо не про дослідження? — запитала Мі.

Амелія знову впевнилася, що сестра Куби занадто доросла.

— Про цікавинки, — Клементина стенула плечима. — Як минув день, які приємні події відбулися. Як я ходила за покупками й що придбала. Що я купила собі опасок для волосся і браслет. Про те, про що зазвичай розмовляють у таких ситуаціях.

— А я докладно розпитав би його про дослідження, — цілком серйозно сказав Альберт. — І про перетворення.

— Еміль не став би їсти з тобою піцу.

— Ти бодай спитала, чому він шпигує за нами? — поцікавився Куба.

— Він фотографував мене, тому що я йому подобаюся. Коли ми повернулися з піцерії, він сфотографував мене з ніг до голови. За допомогою звичайної камери.

— Можеш провести нас досередини?

— Не можу, — дівчинка рішуче похитала головою. — Еміль тричі сказав, що я повинна поводитися тихо.

— О, то ти можеш припнути язика більш ніж на хвилину? — промуркотіла Мі.

— Добре, ходімо. — Клементина поглянула на рожево‑срібний годинник із металевими підвісками й намистинами. — Я маю там бути за п’ятнадцять сьома. Не знаю чому, але, гадаю, це важливо.

Вона відчинила хвіртку й підійшла до східців. Двері прочинилися на мить, щоб упустити її.

— Цікаво, що вона не боїться професора в його нинішньому вигляді, — зауважив Куба.

— Вона може розповісти йому, навіщо ми прийшли, — сказала Амелія.

— Вона не надто розумна для цього, — Мі зневажливо махнула рукою.

— Не говори про неї так.

Мі не звернула на це уваги, зацікавлена чимось іншим.

— О‑о‑о… Скільки коштує такий рекламний слоган? — вона показала на рекламний щит, де працював робітник.

На плакаті було зображено коробочки з йогуртом, над якими викрашався напис: «Ти теж не втримаєшся».

— Напевно, багато грошей, — припустила Амелія.

— Ну, тоді мені є над чим замислитися. Я маю на увазі, скільки на них можна купити. Цікаво, чи існують лисі кішки?

— Про що ти кажеш? — Амелія здивовано поглянула на неї.

— У мене алергія на шерсть. А єдиний ссавець без шерсті, якого я знаю, — це дідусь Стефан.

Амелія похитала головою. Вона сама частково жила у світі уяви, але не казала іншим, що вигадує рекламні слогани. І справді, дивна ця Мі.

— Ми ввійдемо ззаду. — Куба підійшов до хвіртки сусіднього будинку. — У нас є дві хвилини.

— Нам обов’язково туди заходити?.. — тихо запитала Амелія, але Куба вже був усередині. — Якщо хочемо поговорити, чому б просто не постукати в двері?

Мі й Альберт пішли за Кубою, Амелія зробила те саме. Вони пройшли повз зруйнований будинок через сад, за яким не доглядали вже кілька років, і потрапили на задній двір. Тут кована огорожа була в гіршому стані, ніж біля входу. Куба знайшов один іржавий розхитаний прут, який можна було відсунути вбік. Через утворену щілину вони вчотирьох прослизнули в зарослий сад Дивного будинку.

Будинок професора Копровіча з тильного боку створював іще похмуріше враження. Частково зарослий засохлими лозами, частково диким виноградом і плющем, з потрісканою штукатуркою, плямами від сирості й осипаними карнизами, він нагадував садибу з привидами. І то дуже. Решта саду перетворилася на джунглі, і спів птахів лише посилював це враження. Можливо, десь навіть була романтична альтанка, заросла плющем. Можливо, там був і мармуровий фонтан. Серед трави росли квіти.

— Ми маємо бути всередині за хвилину, — голос Куби вивів Амелію із задуми.

«Чому?» — хотіла було запитати дівчинка, але вони вже пішли далі.

Діти подолали десяток або близько того метрів чагарнику, що відділяв їх від входу в будинок. Ззаду була похила тераса, до якої вели напівкруглі сходи між двома великими кам’яними квітниками, схожими на античні вази. Самі двері тераси, заввишки три метри, були заґратовані. Колись на цій терасі й у кімнаті за дверима влаштовували розкішні вечірки. Елегантно одягнені джентльмени запрошували до танцю красивих жінок у довгих шовкових сукнях із віялами зі страусового пір’я. А потім вони довго танцювали вночі під звуки грамофона. «Осінні троянди, сумні чайні троянди…»[25], — подумки заспівала Амелія, таким справжнім це здавалося в її уяві. Сюди варто було прийти бодай для того, щоб відчути атмосферу, яка тут панувала.

— От халепа, Кубо, — сказала Мі.

Чари за мить розвіялися.

Куба вийшов на терасу й оглянув зарослий сад. Він збіг наверх сходами й помахав решті, щоб піднялися. Поміж травами зміїлася ледь помітна стежка. Заросла бур’янами, вона вела до вузьких дверей, схованих за виступом стіни. Вони вчотирьох зібралися біля дверей вицвілого бордового кольору. Куба натиснув витіювату ручку, і двері… відчинилися, стиха рипнувши.

— Звідки ти знав, що чорний вхід відчинений? — запитала Мі.

— Просто знав, — сказав Куба впевнено.

Вони прослизнули до пропахлого пилом приміщення й зачинили за собою двері. Тишу порушувало лише постійне гудіння, наче десь під підлогою зібрався рій розлючених ос.

— Не запалюйте ліхтариків, — нагадав Куба.

За певний час очі звикли до темряви, і діти змогли розгледіти елементи інтер’єру. Вони опинилися в коморі, заповненій, як і весь будинок, старими коробками, рулонами матеріалу, джутовими мішками. Також тут стояли старезні садові меблі.

Раптом почувся гучний стукіт.

— Ой! — Альберт схопився за голову. — Хтось ударив мене. Ой! Знову…

Амелія в паніці роззирнулася навсібіч. У коморі, схоже, не було нікого, крім них, але вона не була впевнена. Альберт запалив ліхтарик. Палиця граблів впиралася йому в голову, а черевик стояв на її металевому кінці.

— Браво, генію! — сказав Куба. — Негайно вимкни світло!

— Не кричи на нього, — попросила Амелія.

— Я не кричу.

Альбертові, здавалося, було прикро. Він відсунув граблі вбік і вимкнув ліхтарик. Амелії захотілося обійняти брата. Але вона стояла нерухомо, відчуваючи, як щось змінюється навколо них.

— Починається, — промовив Куба.

Дзижчання ставало дедалі голоснішим. Куба підійшов до наступних дверей та обережно відчинив їх. Усі четверо вийшли в коридор, і ніхто не знав, у якій частині будинку вони перебувають. Виявилося, що Дивний будинок усередині більший, ніж зовні. Дрижання підлоги й гуркіт долинали звідусіль.

Амелія йшла на два кроки позаду Куби. Їй було цікаво, навіщо вони сюди прийшли й що замислив хлопчик. Дівчинці подобалася ця пригода, проте було трохи лячно.

За наступними дверима вони опинилися в ширшому коридорі. Куба повернув ліворуч і попрямував до дверного отвору, з‑під якого линув світний блакитний дим. Коли вони зупинилися перед великими дверима вітальні‑бібліотеки, Альберт дістав із рюкзака універсальний випробувальний пристрій і ввімкнув його.

— Цей дим може бути радіоактивним, — раптом промовив він.

— У тебе вмонтований лічильник Ґейґера[26] в цей пристрій? — запитав Куба.

Альберт похитав головою й пояснив:

— Бюджету забракло.

— Якби цей дим був радіоактивний, — сказала Амелія, — то мешканці будинку захворіли б.

— А голова професора? — нагадала вона Мі.

Амелія стиснула губи. Чорна голова комахи переслідувала її ночами. Вони подивилися вниз, на дим, що клубочився біля ніг.

— Якби він був радіоактивний, — спроквола промовив Куба, — хтось давно ним зацікавився б. Зробімо все швидко й забираймося звідси.

Він позирнув на годинник — була вісімнадцята сорок сім — і поклав руку на дверну ручку. Однак не натиснув, адже в кінці коридору з’явилася Клементина. Вона здавалася незадоволеною тим, що вони ввійшли. Амелія була готова перепросити, хоча їй зовсім не хотілося сюди заходити.

— Тс‑с… — вона приклала палець до губ і помахала подрузі, щоб та не видала їхньої присутності.

Клементина навіть не поглянула на неї.

— Вона образилася, — пробурмотіла Мі.

Клементина пройшла повз них, торкнулася мосяжної дверної ручки й увійшла до вітальні. Але всі четверо, замість піти за нею, заціпеніли. Адже Клементина пройшла крізь замкнені двері!

— Привиди повинні страхати мешканців у Замку, а не тут, — зауважила Мі. — Щось зіпсувалося.

Ніхто не був готовий до цього. Діти сторожко поглянули одне на одного. Куба натиснув ручку й повільно відчинив двері. За ними він не побачив Клементини, але знайшов ціле озеро блакитного диму, що хвилями розбивався об книжкові полиці, як об хвилерізи, огортав машину, що стояла там, і витікав через відчинені двері. Машина тремтіла й наповнювала приміщення вібрацією. Кабелі, що відходили від неї, були під’єднані до розеток у стійках, підіймалися під стелю й зникали в диму.

Увійшовши всередину, діти почувалися, ніби на мілководді. Куба пильно роззирався навкруги, шукаючи джерело потенційної небезпеки. Амелія трималася близько до хлопчика й, чесно кажучи, воліла б зараз бути десь в іншому місці. Мі йшла поруч із нею із загрозливою міною на обличчі. Лише Альберт налаштовував свій універсальний випробувальний пристрій так спокійно, немовби перебував на прогулянці в парку, а не в будинку з привидами.

Куба підійшов до машини, що вібрувала, у тому місці, звідки відходило найбільше проводів, і… зробив щось зовсім незрозуміле. Він надів робочі рукавички, лижні окуляри й узяв найтовстіший кабель.

Кабель завтовшки з руку вібрував разом зі всією машиною. Він закінчувався штекером розміром із кавову чашку, який було встромлено у машину поряд з іншими. Куба потягнув щосили, але штекер не рухався.

— Припини! — вигукнула нажахана Амелія. — Ти можеш щось зламати!

Зрештою, зараз не час для гри. Куба випростався й подивився на неї зі щирим подивом.

— У нас обмаль часу. Він вийде за три хвилини.

Амелія похитала головою, не розуміючи. Зрештою, у цьому й полягав сенс візиту до професора.

— Коли вже ми прийшли сюди, — сказала вона, — почекаймо ці три хвилини.

— Тоді він вийде, — повторив Куба.

— Ну, так. Зараз найневдаліший час для розмов. — Амелія вказала на машину. — Професор нас не почує.

— Про що розмовляти? Ми прийшли сюди в годину привидів, щоб він не почув нас і не зашкодив.

Амелія вирішила, що чогось не розуміє.

— Гей, не гайте часу, — втрутилася Мі. — Знищмо цю машину й забираймося звідси.

— Що?! — Амелія не могла повірити в те, що чула. — Що ти хочеш знищити?

— Машину, — вона показала на мосяжний корпус, обмотаний кабелями. — Для того ми сюди й прийшли.

— Ми прийшли сюди, щоб попередити професора! Його збираються вигнати з дому.

Якусь мить Амелія і Куба дивилися одне на одного, геть не розуміючи, що мають на увазі. Альберт, не зацікавлений розмовою, ходив навколо машини з УВП у руці. Куба застережливо підніс палець і втупився в Альберта. Амелія простежила за його поглядом і відчула, що з її братом щось не так.

— Хіба на тобі не червона футболка? — запитав Куба.

Альберт не відповів. На ньому була темно‑синя футболка. Тієї самої миті Амелія побачила, як другий Куба смикає за найтовстіший кабель машини.

Справжній Куба схопив Мі за руку й поспіхом рушив до дверей. Він зупинився так само швидко, тому що Мі залишилася на місці й навіть… присувалася до стіни, немов їхала на невидимому візку. Куба махнув рукою, розсікаючи примарну сестру. Її образ затремтів, а за мить Мі пройшла крізь стіну й зникла.

Амелія була налякана.

— Призупинімо це, — вирішив Куба.

Він рушив до справжньої Мі, смикнувши за один із кабелів.

— Не чіпай цього!

— Чого? — запитала Мі, яка стояла біля дверей.

Раптом Куба розвернувся. Амелія роззирнулась навкруги. У вітальні було ще кілька Мі. З’явилися й Амелії, й Альберти. Також було три Куби.

— Ходімо! — вигукнув Куба.

Амелія побігла туди, де було найменше примар, — до сходів на антресолі. Однак раптом зрозуміла, що це не те, що мав на увазі Куба.

— У який бік? — запитала вона.

— Через двері. Ми повинні заплутати цих привидів.

— Це не привиди. — Альберт у червоній футболці говорив із незворушним спокоєм. — Привидів не існує.

— Кажіть щось! — попросив Куба. — Лише так ми зможемо впізнати одне одного. Мі?

— Я тут! — помахала Мі або, радше, помахали п’ять різних Мі.

Куба наблизився до першої з них, ретельно обдивившись кілька інших. Його сестра мала вигляд справжньої, але коли він доторкнувся до неї, виявилася примарою.

— Усі станьте біля машини, — сказав він.

Амелія слухняно присунулася до апарата. А разом із нею це зробили десятки привидів.

Дівчинка заплющила очі й знову подумала, що хоче опинитися десь далеко звідси. Попри заплющені очі, вона відчувала, що ці фантоми обступили її.

Амелія здригнулася, коли відчула доторк. Це Куба розмахував руками, намагаючись відрізнити привидів від реальних людей.

— Підстрибуйте, — сказала Мі. — Привиди не можуть стрибати.

Амелія підстрибнула, і разом із нею підстрибнули п’ятдесят привидів. Усе марно.

Машина вповільнювала хід. Це означало, що за мить фантоми зникнуть, а з машини вийде професор. Проте Амелія воліла уникнути зустрічі з ним. Перш ніж прийти в цей дім, вона планувала натиснути дзвінок, відійти на п’ять метрів і пояснити мету свого візиту. Вона жодного уявлення не мала, навіщо Куба прийшов сюди, але вірила, що в цьому є якийсь сенс. Від страху вона не могла поворухнутися.

Привиди почали розсіюватися, і нарешті у вітальні залишилися тільки четверо дітей. На жаль, Куба і Мі стояли біля дверей, а Амелія та Альберт — по інший бік від зупиненої машини. Куба про всяк випадок схопив сестру за руку.

— Амеліє! — вигукнув він. — Ходімо!

Нажахана дівчинка стояла, не в змозі ступити й кроку, а Альберт бабрався зі своїм УВП.

Потім раптом кришка машини почала відкриватися, випускаючи дедалі більше клубів блакитного диму. Амелія зачаровано дивилася на чудовисько, яке з’явилося зсередини. Сиве людське волосся стирчало з чорного панцира комахи, а довгі щупальця рухалися у власному ритмі. Вона стояла поруч з ним; її ноги, здавалося, уросли в землю.

Альберт, наче нічого не трапилось, підійшов ближче й націлив на професора УВП.

— Зараз Ктулху спіймає вас одним зі своїх щупалець! — вигукнула Мі.

Амелія хотіла підбігти до брата й відтягнути його від монстра, але не змогла ступити й кроку.

— Які щупальця? — запитав Альберт. — Це ж кабелі.

Монстр зняв із голови чорний шолом із затемненими окулярами. Зараз, коли Альберт вимовив слово «кабелі», усе стало зрозуміло — це були товсті гнучкі проводи, а не якісь щупальця, і професор не був мутантом.

Амелія трохи отямилась й нарешті відступила на крок.

— Ти знав, що це окуляри й кабелі, і нічого не сказав! — обурено вигукнула вона, звертаючись до брата.

— Зрештою, це було очевидно від початку.

Амелія схопилася за голову:

— Іноді мені хочеться тебе вбити.

Вона замовкла й знову подивилася на професора. Він пригладив сиве волосся на голові, що мало допомогло, і поглянув на дітей втомленими очима. Попри те що зняв шолом, він усе одно здавався людиною з іншого світу. Професор був худий і високий, і навіть коли спустився сходами на підлогу, він усе одно був набагато вищий за дітей.

— Хіба я не дав вам зрозуміти, що не слід сюди приходити? — запитав він голосно.

Під час кожного його руху блакитний дим розходився хвилями, як поверхня води.

— Альберт, — хлопчик підійшов до професора й простягнув руку. — Як Айнштайн. У мене синдром Асперґера, і я цікавлюся науковими дослідженнями.

Професор поглянув на простягнуту руку й зрештою вирішив потиснути її, хоча зробив це без ентузіазму.

— І я дуже ціную ваші дослідження, — додав хлопчик.

— Ми прийшли попередити вас, — пояснила Амелія.

— Попередити? — професор похитав головою. — Про що?

— Вони хочуть вигнати вас звідси й зруйнувати цей будинок.

— Я це добре знаю. Ось чому так багато працюю. А ви, на жаль, мені заважаєте.

— Ви не розумієте, — Амелія енергійно похитала головою. — Вони хочуть вигнати вас силоміць.

Вона підійшла до Альберта й дістала з його рюкзака журнал, який узяла з дому. Дівчинка передала його професору й про всяк випадок відступила на два кроки.

Професор розгорнув журнал, став читати й поволі скоцюрбився, ніби невидима вага придавила його до землі. Нарешті він важко сперся на машину й зітхнув. Аркуші випали з рук. Зараз він зовсім не здавався загрозливим. Тепер він був літньою людиною, утомленою життям. Амелії було так шкода цього чоловіка! Вона напружено дивилася на нього.

— То все скінчено, — сказав професор. — А я був так близько…

Амелія похитала головою, але не знайшла слів розради. Альберт поклав УВП у рюкзак.

— У чому полягає ваше дослідження? — запитав він поважно.

Професор пильно подивився на нього й не відповів.

— Викликаєте привидів? — спробувала допомогти Амелія.

— Це не привиди, — пояснив професор. — Привидів не існує. Це голограми.

— Мій друг‑науковець сказав, що ви втратили роботу в якомусь інституті, тому що викликали примар.

— Тепер це не має значення. Ніхто не вірив, що можна створювати такі голограми в повітрі й керувати ними. Вони сказали, що я марно витрачаю час і гроші. Я переніс свої дослідження додому, сюди, і побудував голотрон із нуля. І тепер, після двадцяти років роботи, усе це буде знищено.

— Можливо, я не розумію, — сказав Куба, — але ці ваші голограми мають дуже природний вигляд.

— Нас обдурили, — додала Мі. — А це не так легко зробити.

— Але навіщо ви посилали їх до нашого будинку?

— Я не посилав їх до вас, — відповів професор. — Я поліпшив якість голограм, але не міг передбачити, де вони відображатимуться. Іноді вони з’являються в цьому будинку, іноді — за пів кілометра звідси. Як я вже сказав, дослідження не завершено. Я досі працюю, коригую розрахунки.

Він показав на дошку, убудовану в книжкову шафу навпроти дверей. Вона була геть пописана математичними обчисленнями.

Амелія сумно подивилася на Кубу. Вона чудово розуміла, що в глибині душі він справді хотів допомогти професору. Просто не міг цього зробити. Навіть якби будинку не загрожувало руйнування, група дітей з початкової школи не могла допомогти розв’язати завдання з фізики.

З коридору долинув тупіт, і за мить у вітальню вбіг Еміль.

— Вони вже тут! — вигукнув він, навіть не звернувши уваги на гостей.

Професор раптом пожвавився. Він підвівся, підійшов до книжкової шафи й дістав невелику темно‑зелену книжку із золотими літерами на корінці. З тихим скрипінням полиця відсунулася, відкривши приховану консоль з екранами та якимись перемикачами. Екрани були опуклі, наче магічна куля, а перемикачі нагадували вимикачі старих пральних машин.

Перший екран поволі засвітився, і на ньому показалося розмите чорно‑біле зображення вулиці перед будинком. Біля хвіртки була припаркована автівка поліції, і двоє поліціянтів обдивлялися будинок.

Вони штовхнули відчинену хвіртку й увійшли у двір. Амелія впізнала їх — це були ті самі офіцери, які кілька днів тому розмовляли з пані Кожушек.

Амелія на мить замислилася, куди поділася Клементина, але події розвивалися з такою швидкістю, що часу на роздуми не залишалося.

Професор натиснув одну з кнопок, і звідкись із глибини будинку почулося дивне шипіння.

— Я заблокував головний вхід, — він обернувся до дітей. — Ви можете піти через задні двері, але швидко. Зараз вони автоматично заблокуються.

— Вони все одно ввійдуть. — Куба схопив Мі за руку, щоб вона знов десь не загубилася.

— Сталева заслона завтовшки пів сантиметра трохи затримає їх, — відповів Еміль. — Тікайте, поки є така нагода.

Проте Амелія не хотіла тікати. Якщо вони підуть звідси, то більше нічим не зможуть допомогти професору. Ніхто не слухатиме чотирьох дітей.

— Можливо, досить пояснити їм, що… — Амелія підійшла до Куби. — Пояснити, що дослідження майже завершено?

Куба повільно кивнув.

— У них є рішення суду, вони просто хочуть звільнити землю під нове будівництво. Їх не цікавить дослідження, але, можливо, їх можна переконати.

— Поліціянтів більшає, — сказав професор.

Усі подивилися на консоль. На інших екранах було видно околиці будинку. Ще кілька поліціянтів, одягнених у каски й кулевідпорні жилети, ішли через сад. Амелія проковтнула клубок у горлі. Вона вже не була впевнена, що хоче залишитися тут.

— Ого, терористи, — жваво промовила Мі. — Буде гаряче.

— Антитерористи, — виправив її брат і потягнув за собою. — Перевірмо, чи добре заблокована заслона.

Другою рукою він схопив Амелію й притягнув обох дівчат до себе.

— Альберте! — вигукнула Амелія, зупиняючи Кубу. — Ходи сюди!

— Зачекайте тут! — Куба відпустив руки дівчат і сам побіг до виходу, щоб перевірити, чи зачинилася заслона.

Амелія знову повернулася до Альберта.

— Вигадай щось! — попросила вона.

Брат водив рукою по апарату, торкаючись розеток і проводів.

— У кожної проблеми є розв’язання, — відповів він, не відводячи погляду від машини.

Куба повернувся.

— Як відкриваються ці заслони? — запитав він.

— Мені шкода, — професор стояв перед дошкою й дивився на свої обчислення. — Я говорив вам поквапитися, адже відразу після передніх заслон зачиняються тильні. Зараз уже не можна звідси вийти.

— Дослідження важливі, але тут діти! — вигукнув Куба й подивився на Мі.

— Ми попереджали, щоб ви сюди не приходили, — зауважив Еміль. — Навіть мить тому ви могли звідси піти, поки заслони не опустилися. Вони відкриються самі за дві години.

Амелія відчула щось схоже на полегшення. Їй не треба було вирішувати, доля вирішила за неї. Куба дістав із кишені телефон.

— Ліпше не… — прошепотіла дівчинка дуже тихо, але щоб він міг почути.

Вона не хотіла, щоб батьки дізналися, що їхню заборону порушено.

Хлопчик покрутив телефон у руках і знову сховав. Альберт залишив у спокої машину й тепер дивився то на професора, то на дошку, не звертаючи уваги на метушню за вікном.

— Гей! Ви чуєте? — запитала Мі. — Мегафон.

Амелія підійшла до професора.

— Чи можемо ми чимсь допомогти? — запитала вона. — Щось зробити, щоб… — Вона не могла дібрати слів.

Професор скрушно похитав головою.

— Більше вони нічого не можуть зробити, — відповів Еміль. — Вони зламають голотрон, і результати досліджень буде втрачено.

— Хіба їх не можна врятувати? На флешці або… так, як ви зберігаєте щось на комп’ютері.

— Це дуже старий пристрій. Пам’ять міститься всередині.

Амелія благально подивилася на Кубу.

— Ми повинні щось зробити…

Хлопчик кивнув, вийшов у коридор і простягнув руку, щоб відсунути штору.

— Не тут, — почув він позаду себе голос Еміля. — Нагорі.

— Залишайся тут, — кинув Куба Мі.

Вони обоє побігли до сходів, а Мі, задоволена тим, що навколо неї так багато всього відбувається, пішла слідом.

Амелія залишилася з братом і професором. Альберт відвів погляд від дошки й тепер із мовчазним захопленням обмацував кожну деталь голотрона, а професор крокував уздовж книжкових шаф, похнюпивши голову. Амелії хотілося плакати. Вона пошкодувала, що не прихопила альбом. Їй захотілося сісти біля стіни й переробити малюнок, щоб він став сумнішим. Вона домалювала б розбійників, які намагалися зруйнувати вежу доброго чарівника.

Але потім чарівник за допомоги лицаря перемагав їх. Вона лише позирала на двері, сподіваючись, що Куба скоро повернеться. Його присутність заспокоювала її.

Раптом вона згадала слова Куби, коли той дивився на її малюнок бонсаю: «Якщо ти хочеш, чому не купиш?» Він мав рацію. Легше намалювати дерево, ніж піти до крамниці садівництва. Вона почувалася в безпеці у світі малювання. Але не в реальності. Цього разу тут, у вітальні професора, малювання не могло допомогти. Тож, можливо, замість малювати чарівника, який перемагає розбійників… Можливо… Її серце забилося швидше. Можливо, це допоможе йому в реальності. Принаймні можна спробувати.

— Чому ці голограми з’являються в несподіваних місцях? — запитала вона.

— Я не можу знайти правильної формули, — професор показав на дошку й порожнє місце за незакінченою формулою. — Я намагався протягом багатьох років, прочитав усі ці мудрі книжки, листувався з видатними математиками. І ніхто не зміг розв’язати цю проблему.

Амелія в розпачі подивилася на брата.

— Гей, будь ласка, поміркуй, — попросила вона. — Адже ти знаєшся на математиці.

Альберт проігнорував її, поглинутий машиною. Тоді дівчинка підійшла ближче, узяла його за руку й повернула обличчям до дошки.

— Подивися на це, — вона показала на дошку. — Ти знаєшся на цьому.

Альберт пробіг поглядом формули й знову повернувся до машини. Амелія ще раз повернула його, потягнувши за руку. Альберт скривився.

— Ти заважаєш, — сказав він.

— Послухай, якщо ти не розв’яжеш цього рівняння, машину буде знищено. Ти більше не зможеш її побачити.

Якоюсь мірою це спрацювало. Альберт приділив дошці трохи більше уваги.

— Що це змінить?

— Усе просто, — очі Амелії засяяли. — Якщо ми зможемо розв’язати це рівняння, тоді… тоді… тоді всі повірять, що професор мав рацію, і голотрон можна буде врятувати. І, можливо, увесь будинок теж.

Альберт похитав головою:

— Я не можу. Це вища математика.

— Любі діти, — утрутився професор. — Це дуже люб’язно з вашого боку, але ви не можете мені допомогти. Якщо цієї формули немає у книжках, — він провів рукою по книжкових полицях, — то її не існує. Тут зібрано всі математичні знання людства.

Альберт підійшов до книжкової шафи й дістав першу‑ліпшу книжку. Погортав її.

— Тут зібрано всі математичні знання людства… тридцятирічної давнини.

Він іще раз поглянув на написане на дошці, сів, схрестивши ноги, і дістав із рюкзака ноутбук.

— Який маленький телевізор, — зацікавився професор.

— Ви давно не виходили звідси, — сказав Альберт.

Професор кивнув.

— Це комп’ютер, а не телевізор, — пояснила Амелія.

Професор схилився над Альбертом, який друкував на клавіатурі, і у своєму білому фартуху нагадував величезного лелеку. Він зацікавлено спостерігав за діями хлопчика.

— Є щось? — нетерпляче запитала Амелія.

Вона не очікувала відповіді й не дістала її. Альберт переписав із дошки фрагмент незакінченого обчислення й натиснув кнопку пошуку. За мить на екрані з’явилися результати.

Альберт збільшив один із них і показав професору.

— Щось таке?

Професор подивився на рівняння й скинув бровами. Він випростався й заціпеніло втупився в Альберта.

— Як ти це порахував?

— Це не я, — хлопчик похитав головою. — Це якийсь професор з Оксфорду[27]. Я знайшов це в інтернеті.

Професор за кілька стрибків добіг до дошки, схопив крейду і заповзявся покривати порожній простір цифрами та символами. Волосся його розпатлалося; він писав формули з неймовірною швидкістю, стирав їх, виправляв, писав в іншому місці.

Амелія всміхнулася, побачивши у дверях Кубу. Цього разу вона пишалася собою, тому що сама придумала, що робити. Ну, майже сама.

— Це має спрацювати, — сказала вона.

— Ми залишилися тут, щоб допомогти, — промовив Куба.

Їй захотілося підбігти й обійняти його.

Еміль маніпулював із чимось на голотроні. Професор заліз усередину машини. Якийсь час вони тихо розмовляли.

Ледь чутний стукіт долинув від вхідних дверей. Амелія подивилася на Кубу: якщо він не переймається щодо цього, то і їй не варто.

До блакитних вогників перед будинком додалися помаранчеві. Мі помітила це першою й побігла подивитися, що відбувається.

— Я не відсуватиму завіси, — побіцяла вона біжучи. Через деякий час вона повернулася й радісно оголосила: — Бульдозер! Вони розчавлять будинок бульдозером.

— Зруйнують, — інстинктивно виправив її Куба, а потім запитав цілком серйозно: — Наскільки міцна ця споруда?

— Вона пережила дві світові війни, — відповів професор, не припиняючи своєї роботи. — Кулевідпорні вікна заґратовано. Двері мають захист від злому й захищені броньованими заслонами.

На консолі всередині голотрона він діловито дописав частину формули, якої бракувало.

Амелія підійшла до Куби й усміхнулася.

— Дякую, що залишився, — сказала вона. — Тобто… ми все одно не можемо піти, але спасибі, що залишився й допомагаєш.

Куба знизав плечима й теж усміхнувся:

— Я вважаю це дослідження корисним. А як ми вже все одно тут, що зі мною станеться?

— Починаймо, — сказав професор.

Він надягнув шолом і натиснув кілька кнопок. Люк голотрона повільно зачинився, і крізь щілини в корпусі почав виходити той самий світний дим. Усі відступили назад. Альберт — лише після того, як Куба відтягнув його за рюкзак. Амелія схопила Кубу за руку, і всі напружено дивилися на апарат, який дзижчав дедалі дужче. За мить поруч із нею з’явився невиразний привид. За кілька секунд привид перетворився на цілком чіткого й реального лицаря. Лицар ступив крок уперед… і розділився на двох. Новий лицар ступив іще крок, і тепер їх було троє.

— Це працює, — зраділа Амелія.

— Можна було використати комах, — із жалем зауважила Мі.

Лицарі розмножувалися далі так само. Коли їх стало десятеро, Куба промовив:

— Звуку немає. У них загрозливий вигляд, але ніхто не повірить, що лицарі справжні, якщо вони мовчатимуть.

— Голограми німі, — визнав Еміль.

Куба на мить замислився й запитав:

— Чи є у вас якийсь мікрофон для ігрового обладнання?

Еміль кивнув. Куба відпустив руку Амелії і сказав:

— Залишайтеся тут і за потреби допоможіть професору. Ми підемо нагору. Подивися за Мі, будь ласка, — останнє було звернено до Амелії.

Вони з Емілем вибігли в коридор, уникаючи лицарів, яких було вже тридцятеро. І їх ставало дедалі більше, вони крокували до дверей, не видаючи жодного звуку. Лише перший стояв на місці. Це мало неймовірний вигляд: ніби дивишся 3D‑фільм із вимкненим звуком.

Якоїсь миті, коли вервечка лицарів уже повернула за ріг у коридорі, вони припинили множитися. Усі лицарі по черзі покинули вітальню.

— Лицарі зовсім нестрашні, — зауважила Мі. — Я ж казала, треба використати комах.

— Шкода, що не можна скористатися малюнком, — розмірковувала Амелія. — Я намалювала б дракона, і його голограма налякала б водія бульдозера.

— Еміль сфотографував Франека! — згадала Мі.

— Кого?

— Франек — це моя ігуана. Якщо його збільшити, він буде схожий на дракона.

— Не розумію…

— О, це просто. Еміль знімав нас за допомогою дрона, щоб мати шаблони для голограм дідуся. Ось чому в Замку з’явилися привиди нас самих. Він також зняв Франека, тому можна зробити його голограму й злякати тих, хто зовні. Ігуана — це зелена ящірка, щось на кшталт мінідракона.

Амелія кивнула й обережно підійшла до голотрона. Він злегка вібрував, і звідкись знизу долинало гудіння. Імовірно, основна частина машини була розташована в підвалі.

— Гей! — заволала Амелія. — Ви мене чуєте?

Вона постукала по корпусу. Звук був такий, наче вона стукала в порожню діжку.

На невеличкій панелі збоку загорілася червона лампочка, і металевий голос професора зазвучав із круглого динаміка, прихованого за мідним ситечком:

— Я зараз зайнятий.

— Так, я знаю, звісно, — дівчинка кивнула, чого професор усе ж таки не міг бачити. — У мене є ідея. Ідеться про…

— Якщо хочеш, щоб я тебе почув, — пролунав голос із гучномовця, — натисни кнопку внутрішнього зв’язку.

Амелія натиснула кнопку під динаміком і пояснила якомога коротше:

— Еміль знімав… тобто він знімав не лише нас. Він також знімав ігуану, це така зелена ящірка. Ви можете зробити з неї десятиметрового дракона й злякати тих, хто зовні.

Довгий час професор не відповідав. Нарешті гучномовець заскреготав, і з нього пролунало:

— Чудова ідея. Так, ігуана є в пам’яті голотрона. Сподіватимемося, що генератор витримає навантаження.

Амелія відступила назад, узяла Мі за руку й потягла до стіни.

— Альберте, — попросила вона, — відступи трохи.

— Голограми нешкідливі, — заперечив він, але відступив назад.

У повітрі, на відстані метра від землі, замиготіла довгаста фігура, яка за мить перетворилася на ігуану звичайного розміру.

— Франек! — Мі була щаслива.

Франек переставляв лапи, крокуючи на місці. Потім він став збільшуватися, поки не досяг розміру в десять метрів. Він мав такий природний вигляд, що Амелії захотілося втекти. Проте дракон швидко злетів і зник під стелею.

Вібрація підлоги посилилася. Машина ледве встигала за розрахунками.

— Подивімося, як вони тікатимуть! — вигукнула Мі й вибігла в коридор.

Амелія рушила за нею. Вони трохи відтулили заслону, але на це вже ніхто не зважав. За шерегою лицарів усі стояли підвівши голови й дивилися на дракона на даху. Тепер майже зовсім споночіло. Поліціянти, а їх було кільканадцятеро, почали повільно відступати. Водій бульдозера вистрибнув з кабіни й утік. Неподалік стояла трансляційна автівка якогось телебачення й натовп глядачів. Працівник досі стовбичив на своєму автопідіймачі, спостерігаючи за метушнею з найліпшої точки огляду в цьому районі.

— Гадаю, ми поки що в безпеці, — зраділа Амелія.

Вони повернулися до вітальні, і там одразу з’явився Куба.

Амелія схопила його за руку й усміхнулася, пишаючись тим, що знайшла спосіб урятувати працю професора.

— Дивись! — Мі показала на екрани в ніші книжкової шафи.

Біля будинку зупинилася чорна автівка.

— Якість нікчемна, нічого не видно, — зауважив Куба. — Ходімо!

Вони втрьох підбігли до вікна в передній частині будівлі й обережно відслонили завісу; Альберта, як і раніше, найбільше цікавив голотрон. Поряд із бульдозером зупинився великий чорний автомобіль з тонованими вікнами. Із салону вийшов високий чоловік гарної статури із сивуватим волоссям. На ньому був бездоганно зшитий чорний костюм, а темні окуляри не видавалися доречними пізно ввечері.

— Таємний агент, — поважно сказала Мі. — Вони завжди носять темні окуляри.

Агент підійшов до поліціянта, відповідального за проведення операції, і показав йому посвідчення. Навіть звідси було видно, що поліціянт зблід. Вони трохи поговорили, і командир наказав відступати.

Поліціянти відійшли аж до блокпоста за п’ятдесят метрів від них. Агент сперся на крило автівки й, склавши руки, дивився на нерухому шерегу лицарів.

Амелія відчула, що тремтить. Щось мало статися.

— Я не знаю, хто це, але мені це не подобається. — Куба дістав телефон. — Настав час потелефонувати батькам.

На жаль, телефон був поза зоною досяжності. Амелія вийняла свій. Те саме. Куба подивився на пристрій.

— Поки ця штука працює, ми нічого не вдіємо.

* * *

Мама вимкнула ноутбук і підвелася з‑за столу.

— Господи, я скінчила роботу, — вона випросталася. — «Кохання як дві скибки хліба» мене вже не мучитиме.

— Але я ще не закінчив, — сказав тато зі своєї кімнати. — І нескоро закінчу.

Мама ввійшла до кабінету, поклала руки чоловікові на плечі й подивилася на кольорові лінії на двох великих моніторах.

— Візьми собі сьогодні вихідний, — сказала вона. — Можливо, ми могли б піти з дітьми… не знаю куди. Наприклад, у зоопарк?

— Ага… — не припиняв клацати мишкою пан Домейко. — Поглянь у вікно. Зараз уже ніч.

Пані Домейко визирнула у вікно, здивована, що так пізно.

— Це через те, що в книжці «Кохання як дві скибки хліба» був полудень. Тому я приготую смачну вечерю, подивимося з дітьми якийсь фільм, — вона замислилась. — А де вони, власне?

— Еге ж, — батько відірвався від комп’ютера. — Щось вони довго не повертаються.

Мама пройшла на кухню й визирнула з вікна у двір.

— Їх там немає.

Вона дістала телефон і набрала номер Амелії.

— Поза зоною досяжності, — сказала вона. — Дивно.

Пан Домейко нарешті кинув роботу й прийшов на кухню.

— Останнім часом вона проводила багато часу із сином тих… ну, тих, що переїхали кілька днів тому.

— З Кубою, — кивнула мама. — Він син Рителів із дев’ятого під’їзду.

— Може, вони щось знають.

Батьки вийшли у двір й одразу побачили мініатюрну білявку з модною стрижкою, яка йшла поруч з брюнетом міцної статури. Вони з тривогою роззиралися навкруги, зовсім як пан і пані Домейко.

Усі зустрілися посеред двору.

— Добрий день, — почала пані Ритель. — Ви батьки Амелії?

— Так, — кивнула жінка. — А ви — Куби?

Вони потиснули одне одному руки.

— Ева Ритель.

— Ольга Домейко.

— Адам Ритель.

— Кшиштоф Домейко.

— Наші діти, напевно, пішли гуляти з вашими, — сказала мама Куби. — Ми хотіли запитати: можливо, ви знаєте, де вони зараз. Не можемо до них дотелефонуватися.

— Саме це ми й збиралися зробити, — кивнула мама Амелії. — Ми теж не можемо дотелефонуватися. Не знаєте, куди вони пішли?

— Звертаймося одне до одного на ти, — запропонував пан Ритель. — Шкода часу на мовні реверанси.

— Чудово, — погодився пан Домейко. — Варто ближче познайомитися.

Вони знову потиснули одне одному руки.

— Ева.

— Ольга.

— Адам.

— Кшиштоф.

— Гадаю, вони могли піти в одне місце, — сказав пан Домейко. — Сьогодні поліція мала виселити дивного старого з одного з будинків, що мають знести. Вони могли піти подивитися на це. Я заборонив Амелії ходити туди, але… перевірмо. Це недалеко.

Вони швидким кроком рушили за паном Домейком, який знав дорогу. І справді, за першим поворотом вони побачили сині проблискові вогники поліціянтів, а за наступним — справжній поліційний блокпост. Натовп налічував близько п’ятдесяти осіб. Там також стояли три поліційні автівки.

— Тож щось пішло не так, — зауважив пан Домейко.

Четверо батьків дійшли до стрічки, що забороняла вхід. На порожній вулиці перед одним із будинків стояв бульдозер з помаранчевими проблисковими вогниками на даху й чорний лімузин, на який спирався чоловік, схожий на таємного агента. Навколо будинку шерегою стояло щось схоже на… кордон із середньовічних лицарів. Ні, це, напевно було щось інше, адже звідки тут лицарі? Сад був такий зарослий, що небагато можна було побачити.

Дітей ніде не було видно.

— Будь ласка, відійдіть, — наказав один із поліціянтів.

Він відстебнув стрічку з одного боку й пропустив сріблястий мікроавтобус з тонованими вікнами та написом: «Інститут незвичайних досліджень».

* * *

Перед будинком зупинився сріблястий мікроавтобус із тонованими вікнами і якимось написом. Куба, Амелія й Мі спостерігали за ним через щілину в заслоні; Альберт був незмінно зайнятий голотроном.

Бічні двері відчинилися, і з них вийшов елегантний літній джентльмен у твідовому піджаку, високий, з ледь помітним черевцем. У нього було сиве волосся й сиві вуса.

— Ще одне велике цабе, — пробурмотіла Мі.

Куба поглянув на годинник.

— Скоро мине дві години, — сказав він. — Я не знаю, хто цей один, але він має ідеальне відчуття часу.

Чоловік обмінявся кількома словами з таємним агентом, потім пройшов через хвіртку й кордон несправжніх лицарів. Коли він підійшов до дверей, діти випустили його з уваги.

— Відчуваєте? — запитала Амелія. — Щось змінилося.

— Машина сповільнюється, — пояснив Куба.

Вібрація зменшувалася, звук помітно стишувався. Лицарі за вікном поволі прозорішали.

— Ходімо до професора, — запропонувала Амелія.

Вони повернулися до вітальні саме тієї миті, коли піднявся люк голотрона. Професор зняв шолом і якусь мить нерухомо сидів у світному диму. Він застогнав, підвівся й спустився сходами на підлогу. Старий хитався, й Амелія допомогла йому втримати рівновагу.

— Усі померли від страху, — доповіла йому Мі. — Вони втекли, рятуючи свої життя!

Професор усміхнувся й погладив її по голові. З коридору долинуло шипіння циліндрів, що підіймали сталеву заслону. У дверях з’явився Еміль.

— Упусти нашого гостя, — попросив його професор.

Еміль вийшов і за якийсь час повернувся з похмурим виразом обличчя в супроводі сивого чоловіка. Двоє старих стояли один навпроти одного, по коліна у світному диму, обмінюючись поглядами.

— Упізнаєш мене, Мечиславе? — запитав новоприбулий.

Професор Копровіч повільно кивнув.

— Професор Александр Герман, — сказав він. — Директор Інституту незвичайних досліджень. Твій попередник звільнив мене.

— У той час я був членом Дорадчої ради. Я був єдиний, хто проголосував проти цього рішення.

— Чим я зобов’язаний цьому візиту через двадцять років?

— Ми бачили по телевізору, чого ти домігся, — відповів режисер. — Їх не відрізнити від реальних, ці рухомі голограми. Цих лицарів.

Він показав на те, що відбувалося позаду нього, й усміхнувся.

— Ми побачили це й зрозуміли, що ти не кинув своїх досліджень, що продовжуєш їх самотужки, напевно, без будь‑якої підтримки. Тож я відразу вирушив сюди. У мене до тебе пропозиція. Хочеш повернутися в інститут і продовжити дослідження?

Професор закліпав. Його губи затремтіли від хвилювання.

— Ми перевеземо все обладнання й дамо тобі свободу дій, — додав гість. — Ти зможеш проводити дослідження на свій розсуд.

Чоловік підійшов ближче, зупинився за крок від господаря й простягнув йому руку. Професор вагався, а тоді потиснув руку. Вони обійнялися й поплескали один одного по спинах.

— Радий бачити тебе через багато років, старий друже, — прошепотів директор.

Професор трохи відступив і крадькома змахнув сльозу з куточка ока.

— Хочу вас познайомити з деким, — він показав на дітей. — Це ті, без кого я ніколи не завершив би цієї роботи.

Амелія всміхнулася й відчула, як на очах забриніли сльози. Їй дуже не хотілося плакати перед Кубою, навіть якщо це сльози розчулення. Вона стиснула хлопцеву руку, і це допомогло заспокоїтися.

Директор нахилився й привітав усіх по черзі.

— Вітаю, — лаконічно промовив він.

Потім він звернув увагу на голотрон. До бібліотеки ввійшло четверо чоловіків у білих комбінезонах. Вони поставили на підлогу сріблясті валізи й почали діставати обладнання, призначення якого не міг угадати навіть Альберт. Професор і директор жваво розмовляли, сміялися. Певно, згадували давні часи.

Скориставшись метушнею, четвірка рушила до дверей.

— Зачекайте! — вигукнув професор і підійшов до них. — Я маю вам подякувати.

Він нахилився, і його голова опинилася на рівні дитячих облич.

— Чи можу я щось зробити для вас? Можливо, у вас є якісь побажання?

— Годі лякати мешканців нашого будинку, — усміхнувшись, промовив Куба.

— Звісно, — професор показав на дошку із завершеною формулою. — Тепер голограми з’являтимуться саме там, де треба, з точністю до сантиметра.

— Є одна річ… — заговорила Мі.

— Мі… — зітхнув Куба.

— Ну що? Що? — обурилася мала. — Поставили запитання, а це відповідь.

Професор нахилився ще нижче, але цього було не досить, тому він присів. Дівчинка стала навшпиньки й, затуливши рота руками, прошепотіла своє бажання просто йому на вухо. Чоловік широко всміхнувся й підвівся.

— Звісно, це можливо, — сказав він.

— Ми більше вас не турбуватимемо. — Куба схопив сестру за руку й бадьоро потягнув її до виходу. — До побачення. Маємо йти.

Професор помахав їм на прощання. Діти вийшли перед будинком, де поліціянти вже знімали блокпости. Амелія була щаслива й дуже горда, бо, зрештою, саме вона врятувала працю професора Копровіча.

— Амеліє! Альберте! — вигукнув хтось із натовпу, що вже розходився.

— Кубо! Мі!

Діти підбігли до батьків і впали в їхні обійми. Одна з репортерок, здавалося, хотіла взяти невеличке інтерв’ю, але передумала. Вона сіла до пересувної репортерської станції й поїхала.

— Може, ви зайдете до нас на вечерю? — запропонувала мама Куби. — Ми вже поставили двері.

— Двері? — Мама Амелії скинула бровами.

— О, це довга історія, — пані Ритель махнула рукою. — Я обов’язково розповім про це під час вечері.

Куба й Амелія подивилися одне на одного й широко всміхнулися. Того дня вони були не проти провести ще трохи часу разом.

²⁴ Година привидів — це опівніч. Як уже зрозуміло, у цій нестандартній казці година привидів теж нестандартна.

²⁵ Рядок із пісні у виконанні Мечислава Фоґґа, популярного польського виконавця.(Прим. пер.)

²⁶ Лічильник Ґейґера (власне Ґейґера‑мюллера) використовують для виявлення радіації та вимірювання її рівня.

²⁷ Оксфорд — місто на півдні Великої Британії, на річці Темзі, найбільш відоме як місце розташування Оксфордського університету.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Епілог

Останній день канікул був сонячний і спекотний.

Амелія і Куба сиділи на гілці дуба й розмірковували про те, що на них чекатиме завтра в школі. Альберт притулився до стовбура й вів на планшеті чергову остаточну битву в грі «Лицарі й комахи». Кожна з попередніх фінальних битв виявлялася не досить остаточною. Мі, як зазвичай, колихалася на гойдалці так високо, як могла, але гойдалка вже анітрохи не скрипіла. Це врятувало дитячий майданчик від ліквідації, адже позбавило аргументів тих, хто скаржився на шум.

— Вона вже не скрипить, ви помітили? — запитала Амелія.

— Складні проблеми іноді можна розв’язати досить просто, — усміхнувся Куба. — Я змастив петлі.

Стрічки, що огороджували газони, також зникли. Батько Амелії змусив Адміністратора зробити це в обмін на певну невеличку зміну в устаткованні подвір’я.

Тепер до гілки дуба збоку невеликого пагорба вели кам’яні сходи. Формально газон уже ніхто не топтав. Тобто всі там ходили, як і раніше, навіть ті, хто голосував за паркан. Але в іншому місці.

Амелія часом дорікала батькові, що він не може подбати про найпростіші речі. Але вона мала віддати йому належне — він умів розв’язувати серйозніші проблеми. Коли батько Амелії проєктував цей житловий комплекс, він посварився з компанією‑забудовником. Компанія замовила проєкт будинку й хотіла зрубати дерево, щоб вирівняти газон. Батько не дозволив їм цього. Він переробив проєкт, і завдяки цьому дерево залишилося.

Там, де колись паркував свій лімузин Дуже Поважний Директор, тепер стояли лавки. Це теж улаштував батько. І зовсім не для того, щоб дошкулити Директорові. Батько організував для нього місце на підземній стоянці, ближче до в’їзду, де легко вмістилася його велика автівка.

Стукіт коліщаток сповістив про те, що пані Кожушек вирушила на щоденний обхід місцевих крамниць. Старенька всміхнулася дітям, і вони відповіли їй широкими усмішками.

За мить із вартівні вийшов пан Зенек, привітно помахав їм рукою й пішов відчиняти ворота. У двір в’їхала вантажівка з написом «Перевезення».

Зі свого під’їзду вийшла Клементина й, зацокотівши підборами стежкою, підбігла до вантажівки, а радше до старенької машини, що в’їхала за нею. Цікаво, хто це переїжджає? Той, хто їздить на такій старій автівці, навряд чи може дозволити собі жити в такому будинку, як Oak Residence.

Автівка зупинилася, і з неї вийшов… професор Копровіч! Амелія була приголомшена.

— Я цього не очікувала, — промовила вона, трохи оговтавшись.

— Знаєш, що це означає?

— Клементина буде щаслива.

— Це… теж. У нас буде більшість голосів на засіданнях ради мешканців. Ніхто не огороджуватиме газони.

Клементина підбігла до Еміля, який виходив з іншого боку.

— Ходімо до них! — Куба вже зіскочив з гілки.

— Зачекай, — зупинила його Амелія. — Дай їм трохи часу на привітання.

Дівчинка згадала про те, що давно збиралася зробити. Вона розгорнула свій альбом. Між аркушами паперу лежала поштова квитанція про відправлення листа на замовлення на мистецький конкурс під назвою «Варшава вчора й сьогодні».

Амелія вагалася лише мить, а потім розгорнула малюнок, який назвала «Замок». Тепер він складався з двох склеєних аркушів паперу й, певно, потребував іще одного виправлення. Чарівник мусив повернутися в замок. Але найважливішим у всьому малюнку був передній план — принц, що сидів на коні, та принцеса в нього на колінах. Учора Амелія присвятила вечір малюванню цієї сцени. Вона довго думала, як зобразити принцесу — спереду чи ззаду, і як їй сидіти, щоб було зручно. Зрештою дівчинка вирішила, що розмірковування про комфорт принцеси псують усю романтику, і намалювала її просто так, щоб була гарна. У принцеси було чорняве волосся й обличчя, дуже схоже на її власне. Принц, звісно, дуже скидався на Кубу.

Амелія розгорнула альбом, щоб привернути увагу Куби до малюнка. Позаяк вона вже вирішила показати його хлопчику, не було сенсу ховатися. Нарешті він звернув на нього увагу.

— О, красиво, — визнав він. — Щось нове?

— Я малювала його потроху протягом певного часу. Залишилося зробити останні виправлення, і все буде готове.

Амелія не додала, що, коли вона завершить, то обов’язково віддасть малюнок Кубі.

— Ти багато працювала над цим, — оцінив він. — Що це?

— Щасливий кінець однієї казки.

Варшава/Мужасіхле 2013–2019

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

у якому родина Рителів переїжджає в нову квартиру, Куба знайомиться з дивною дівчинкою, доводить до знищення мурашину колонію й потрапляє під вплив поважної особи

Літо добігало кінця, і Варшава готувалася до початку навчального року. Вантажівка з написом «Перевезення» на брезенті пленталася містом, наче запряжена мулом. Родина Рителів їхала за нею в білому пікапі[1], завантаженому коробками з книжками та іншим крамом.

Мілені, яку всі називали Мі, було шість років, і вона щосили намагалася всидіти у своєму кріслі. Дівчинка із задоволенням вистрибнула б із нього й забігала б автівкою. З радощів.

— У мене буде власна кімната… У мене буде власна кімната, — наспівувала вона собі під ніс.

Позаяк це тривало вже доволі довго, Кубі, який сидів поруч, кортіло заклеїти їй рота скотчем. Він не зробив цього лише тому, що був старший за сестру на п’ять років, а старшому братові не личить так поводитися. Тобто це недоречно, якщо поруч батьки. Та й, зрештою, скотч був схований в одній із коробок.

Вантажівку підкинуло, коли вона перетинала трамвайні колії.

— Бабусин сервіз[2]… — простогнала мама, яка сиділа на передньому сидінні. — Треба було забрати його до нас. Повільніше, повільніше їдьте. Будь ласка…

— Вони знають, що роблять, — заспокоїв її тато.

Сам він про всяк випадок ще більше стишив хід перед коліями. Але коробки в багажнику все одно грюкнули.

— У мене буде власна кімната… — Мі анітрохи не переймалася долею дорогоцінної порцеляни. — У мене буде власна кімната…

Брат кинув на неї загрозливий погляд, який дівчинці дуже не сподобався.

— Тішитеся? — батько повернувся до дітей. — Новий будинок, нові друзі й подруги.

У відображенні в його дзеркальних сонцезахисних окулярах брат і сестра скидалися на прибульців із величезними довбешками. Чимала голова з каштановим волоссям, зібраним у хвіст на маківці, і ще більша — з білявим.

Мі не хотіла відповідати. Вона майже забула стару квартиру. Зрештою, їй подобалися зміни. За єдиним винятком — вона притискала до себе улюбленого плюшевого ведмедика. З причин, відомих лише їй самій, вона називала його Дугáстом[3] і не проміняла б ні на що інше.

— Так, звісно, ми щасливі, — запевнив Куба тата, але саме він через нових друзів переймався найбільше.

У будинку, звідки вони переїхали, усе було знайоме. Кубу поважали однолітки, і він побоювався лише старших, хоча й цього намагався не показувати.

Невідомо, які вони будуть, ці нові друзі. Не кажучи вже про подруг.

— Кубо, ти пам’ятаєш про нашу умову? — промовив тато серйозно. — Чемно й культурно, без вибриків, еге ж?

— Звісно… — Куба кивнув.

Він знав, що часто спочатку щось робить, а тоді думає. Ну то що ж, новий будинок, нове життя, нові рішення. Хлопець урочисто пообіцяв собі, що на новому місці буде розсудливим і ввічливим, а ще — старанним учнем одинадцяти років.

— Буфет! — мама заламала руки, коли вантажівка підстрибнула на нерівній дорозі. — Повільніше!

Водій, звісно, не міг її чути.

— У мене буде власна кімната… У мене буде власна кімната…

Куба заплющив очі. «Ще мить, і я вийду», — подумав він.

Вантажівка тим часом проїхала три люки.

— Дзеркала розіб’ються… — мама подивилася на тата. — Може, потелефонуй їм, щоб їхали повільніше…

— Не можна розмовляти по телефону за кермом, це небезпечно, — відповів тато. — Заспокойся, вони не вперше це роблять.

Раптом у нього задзвонив телефон.

— Адам Ритель, слухаю, — відповів тато. — Авжеж, слово «свіжий» має бути яскравим і великим, а «натуральний» — ще більшим. Решта менші й ніби на тлі.

Зазвичай мама зауважила б, що це небезпечно, про що він сам щойно сказав, але зараз у неї було забагато турбот. Батько працював у рекламній агенції, де був креативним директором — тобто створював рекламу. Іноді це були оголошення для газет, іноді для білбордів, а іноді й для телебачення. Коли він працював над великою рекламною кампанією, траплялося, що його не було вдома по кілька днів, а коли навідувався — телефон дзвонив у будь‑який час, навіть пізно ввечері.

— У мене буде власна кімната… У мене буде власна кімната…

Куба вставив у вуха бездротові навушники й дістав із кишені телефон. Побачивши це, Мі нахилилася до нього й заспівала голосніше:

— У мене буде власна кімната!

— Якщо не заткнеш пельку, житимеш у комірчині без вікон, — пригрозив Куба.

— Добре, що не під сходами, — пробурмотіла Мі. — Пришепелкуватий жарт.

— Пришелепуватий, — виправила її мама, пильно дивлячись на тата. Мі часто спотворювала складні для неї слова. — Не розмовляй так із сестрою, — посварила вона Кубу.

Мама майже завжди ставала на бік Мі.

— Могла б припинити співати, коли я розмовляю, — сказав батько, на мить відсунувши телефон від вуха.

Зазвичай тато теж ставав на бік Мі, але зараз у нього на думці були важливіші речі.

Це спрацювало — Мі стенула плечима, образилася й замовкла. Вона дістала із сумки, яку носила на плечі, тоненький зошит і, висолопивши язика, щось написала в ньому, потім дістала планшет і ввімкнула гру «Лицарі й комахи», у якій армії середньовічних лицарів билися з мутованими гігантськими комахами. Мі, яка любила тварин, і що дивніші вони, то ліпше, грала за мурах.

— Найдурніша гра, яку я бодай колись бачив, — сказав Куба й подивився у вікно.

Вони віддалялися від Мокотува, де жили від його народження. Шереги багатоквартирних будинків змінилися багатоповерхівками, а потім парканами охоронюваних маєтків.

Батько ще трохи поговорив телефоном про рекламу, яка мала бути готова «вчора», а коли вимкнув зв’язок, невдоволено пирхнув.

— Усі рекламні матеріали вже мали бути в друкарні, але клієнт іще хоче змінити зображення на пакованні.

— Що більше хімії в тих йогуртах, — промовила мама, — то більше пишуть про те, що вони «свіжі» й «натуральні». А мені потім доводиться лікувати бідних людей.

Мама була лікаркою й працювала в лікарні, тому розумілася на здоровому харчуванні.

— Не дивися на мене так, — пан Ритель стенув плечима. — Я їх не роблю. Просто створюю рекламу. О, це тут.

Вантажівка звернула до в’їзду до шестиповерхового будинку.

— У мене буде власна кімната! — Мі забула про гру. — У мене буде власна кімната!

Цього разу ніхто не сказав їй замовкнути. Пікап проїхав за вантажівкою крізь короткий тунель у першому поверсі будівлі й зупинився в асфальтованому внутрішньому дворі. Тато вимкнув двигун, і всі вийшли.

Тато пішов спитати щось в охоронця, який сидів за вікном біля заґратованих воріт посередині тунелю. Мама підійшла до носіїв, які вирішили розпочати роботу з перекуру. Вона намагалася розгледіти крізь шпарину в брезенті, у якому стані привезені меблі й картонні коробки.

Мі перелізла через борт пікапа, щоб перевірити, чи цілі коробки з її скарбами.

Куба без ентузіазму роззирнувся навкруги. Багатоквартирний будинок, у якому вони жили досі, звісно, не був розкішним. Але з їхнього двору не було видно ані парканів, ані стін. Багатоквартирний будинок на Дубовій вулиці скидався на замок, а внутрішній двір — на його подвір’я. Воно було завбільшки приблизно п’ятдесят на п’ятдесят метрів і з усіх боків оточене стінами з вікнами й балконами. Потрапити всередину можна було лише через ворота й тунель, у який ледве втиснулася вантажівка. Нещодавно посіяна трава ледь‑ледь проростала під палючими сонячними променями, а вздовж доріжок низькі живоплоти боролися за виживання. Праворуч від гойдалок ріс дуб. Він був величезний, імовірно, сягав даху й зовсім не пасував до сучасної будівлі. Можливо, саме тому житловий будинок називався Oak Residence[4].

На нижній гілці дерева, на висоті близько метра над землею, сиділа чорнява дівчинка з якоюсь папкою на колінах, а поруч із нею худенький хлопчик в окулярах щось робив на планшеті. Єдині мешканці в полі зору.

Що ж, не завадило б привітатися, поки не почалася метушня з перенесенням речей на другий поверх. Куба неквапливо рушив до дерева.

Дівчинка дивилася на нього, як на іншопланетянина. Вона була одягнена так… артистично. Це було перше, що спало йому на думку. Хлопець усміхнувся й зупинився за кілька метрів від гілки, але в тіні.

— Привіт, я Куба, — сказав він. — А ти?

Дівчинка подивилася на нього.

— А я ні, — не дуже люб’язно відповіла вона, зістрибнула з дерева й побігла до дверей одного з під’їздів.

Куба проводив її здивованим поглядом. Здавалося, вона образилася.

— Що я такого сказав? — промовив він ні до кого.

І вирішив, що, можливо, у неї просто поганий день.

Худий окулярик відвів погляд від планшета.

— Альберт, — представився він. — Так само як Айнштайн. У мене синдром Асперґера, і я цікавлюся науковими дослідженнями.

— Хто в тебе? — автоматично повторив Куба. — Це якась музична група?

— Синдром Асперґера[5] пов’язаний із розладом соціальних навичок.

Куба застиг, здивований. Він іще не зустрічав такої людини.

— Ти граєш за лицарів чи за комах?

Мі зійшла на невеличкий пагорб, застрибнула з нього на гілку й поглянула на екран Альберта.

— Я здогадалася за звуками. Гм… — несхвально пробурмотіла вона. — Лицарі… Ти програєш, якщо нічого не вдієш. Тут треба весь час парирувати удари й атакувати.

— Я граю за генерала. Бачу битву цілком. Ти можеш грати як рядовий солдат, командир загону або генерал.

— Слухай, а я не знала. Тобто ти посилаєш армію в бій, а тоді пів години чекаєш, хто переможе? Це нецікаво!

— Та ну! Я розробляв стратегію цієї битви кілька годин. Тепер подивлюся, як це працює.

— Нудно! Нудно! Нудно! Ось на передовій цікаво.

Альберт вимкнув планшет, зістрибнув з гілки й пішов за сестрою.

— Як її звуть? — запитав у нього Куба.

Але відповіді не дочекався.

— Синдром аспарагуса? — Мі дістала із сумки зошит і записала складне слово. — Що таке соціальні навички? Байдуже, не бери в голову, не напружуй мозок, бо він зменшиться. Треба перевірити. Якісь диваки. Колись із того дивацтва вони ввімкнуть газ, і ми всі — пуф! — загинемо в результаті великого вибуху.

Вони повернулися до вантажівки, де носії вже готувалися до розвантаження. Куба підняв коробку й обійшов вантажівку про всяк випадок, якщо чорнявка спостерігає за ним із вікна. А він був упевнений, що вона спостерігає, тому намагався йти так, ніби нести пакет йому досить легко.

Однак це виявилося непросто, тому що коробка була дуже важка. Хлопчик затягнув її на другий поверх, захекавшись. Він із жалем зазначив, що носії тягають такі коробки вдвічі швидше й з такою легкістю, ніби всередині пінопласт.

Куба оглянув квартиру. Вона була набагато більша за попередню, і враження простору посилювалося від того, що сюди ще не завезли меблі. Лише на кухні вже були встановлені шафи, індукційна плита, духовка й раковина. Проте ця кухня була не вузькою коміркою з вікном у кінці, а просторою кімнатою, що переходила у чималу їдальню й вітальню з великим вікном і просторим балконом, де пів світу затуляв отой величезний дуб. Тобто то на ліпше, що затуляв, бо навпроти були вікна інших квартир.

Куба подумки всміхнувся. Він вибрав найбільшу з коробок, відкрив її й дістав дві лампи, вазу й кілька тек із документами. Хлопчик склав коробку й спустився з нею на перший поверх. Він став за вантажівкою так, щоб його не було видно з тієї частини багатоквартирного будинку, де жила дівчинка. Куба знову розклав коробку й обійшов із нею навколо вантажівки. Якщо чорнявка спостерігала за ним, то повинна була зараз із подивом помітити легкість, із якою Куба ніс ношу. Він зайшов у під’їзд і збирався почекати тут, щоб не підійматися сходами без потреби. У ліфті копирсалися носильники, які намагалися впихнути в нього ліжко.

— Не тягай таких важких коробок, — сказав тато й, перш ніж Куба встиг запротестувати, забрав у нього ношу.

Він мало не впав, здивований легкістю.

— Що це? Носиш у будинок свіже повітря?

— Е‑е‑е… — Куба закусив губу. — Це була помилка. Я заплутався.

— Без жартів! — пан Ритель погрозливо подивився на сина. — Носи ті невеличкі пакети з пікапа.

Він змовницьки стишив голос:

— Вони крихкі, і буде ліпше, якщо ці м’язисті чоловіки їх не чіпатимуть.

Слово «м’язисті» прозвучало як жарт в устах того, хто регулярно відвідував тренажерний зал. Куба відчинив двері з тильного боку пікапа, вибрав менший і легший пакет серед великих та важких картонних коробок із книжками й відніс його додому, потім повернувся за другим. Щоразу, обходячи вантажівку, він виструнчувався й надавав обличчю невимушеного знудженого виразу лише для того, щоб одразу після цього, вже на сходах, зігнутися й зціпити зуби від напруження. Третій пакунок був дуже важкий.

— Не впусти мій формікарій, — Мі сиділа на підніжці пікапа і хвицала ногами.

— Не впустити що? — Куба повернувся до неї.

Цієї миті він наступив на великий шматок кори, що лежав на тротуарі, і втратив рівновагу.

— Формі… — дівчинка не договорила.

Куба втримав рівновагу, але коробка відкрилася знизу, і з неї вислизнув скляний контейнер з ґрунтом. Він гепнувся об тротуар і розлетівся на друзки.

— Ти, дурбецало! — розлючена, Мі зістрибнула з підніжки й підбігла до місця аварії.

На жаль, збирати було нічого. Навколо купки ґрунту й битого скла кружляли десятки дезорієнтованих мурах.

— Не переймайся. — Куба про всяк випадок відступив назад. — Купиш собі нових.

— Ти не розумієш! У них були… імена. Я знала їх усіх! — зусиллям волі Мі стримувала сльози.

— Минулий час тут дуже доречний. Гадаю, вони вирішили евакуюватися.

Справді, мурахи прямували до газону. Щодруга несла на спині біле яйце. Було запізно ловити їх усіх.

Мама, яка досі керувала роботою носильників, підійшла до дітей.

— Може, їм буде ліпше на волі, — вона пригорнула дочку. — Купи собі… гекона, наприклад.

— Гекона? — Мі закотила очі під лоба. — Він дурний. Досить того, що в мене є брат.

Куба подивився на неї в розпачі.

— Ти не запечатала дно коробки, — сказав він. — Це й спричинило аварію.

Мі спохмурніла.

— Мені лише шість років, — сестра розвела руками. — Чи я можу знати, як упакувати речі перед переїздом?

Дівчинка присіла навпочіпки, узяла шматок кори й заповзялася обережно розгрібати ним землю, щоб усі мурашки могли вибратися назовні.

— Прощавай, Петронело… Прощавай, Жозефіно… Прощавай, Кларо…

— Не картай себе. — Куба похитав головою й пішов носити інші пакети.

До них підійшов охоронець зі щіткою й совком на довгій палиці.

— Не чіпайте! — вигукнула Мі, загрозливо націливши на нього шматок кори.

Охоронець зупинився, вражений.

— Таж бруд рознесуть… — промовив він.

— Я все сама приберу, — розпачливо мовила дівчинка.

Чоловік не збирався відмовлятися від відновлення порядку на доріжці. Куба заступив йому шлях, хоча й скидався на Давида проти Голіафа. Він розраховував на те, що охоронець не захоче прибирати сам.

— Ми приберемо, — сказав він із притиском, — а потім віддамо вам щітку й совок.

Чоловік кинув на Кубу суворий погляд, але передав предмети й пішов, не сказавши ані слова.

Куба подивився на щітку й совок, потім на сестру й кивнув.

— Ну то що ж, маємо першого ворога на новому місці, — пробурмотів він під ніс. — Непоганий початок.

Мі спостерігала за мурахами. Комахи утворили колону, що рухалася лише їм зрозумілою траєкторією між яскраво‑зеленими травинками.

Дівчинка пішла слідом. Мурашний шлях пролягав уздовж тротуару до стіни будинку. Там мурахи зникали в щілині між клінкерними цеглинами. Мі насупила брови.

— Матимемо проблеми…

* * *

Родина Рителів уперше пообідала в новому будинку, сидячи на нерозпакованих картонних коробках, фрикадельками з банки, розігрітими разом із макаронами в єдиній каструлі, яку мамі вдалося знайти. Вони ретельно маркували коробки, але навіть за цього заходу половина виявилася не в тій кімнаті. Тарілки, наприклад, опинилися у ванній, а сумка з подушками — на кухні.

Коли всі закінчили їсти, батько витер рот хусткою, встав і театрально напружив м’язи.

— До роботи, сімейко, — скомандував він. — Нам треба перенести ці коробки у відповідні кімнати й розпакувати їх.

— Пам’ятаєш, що мені лише шість років? — відкараскалася Мі. — Я не можу носити важкі предмети.

Мі була дуже впертою дитиною. У неї вистачало енергії на двох, але цю енергію рідко можна було застосувати до того, що батьки називали корисною діяльністю. Винятком були хіба що письмо й читання, які дівчинка опанувала нещодавно. Її темне волосся було зібране в короткий хвіст на маківці, і вона ненавиділа рожевий одяг.

— Мі має рацію, Адасю, — погодилася мама. — Уже стемніло, а в нас сьогодні був важкий день. Ми дамо цьому лад завтра.

Батько був не в захваті. Коли йому треба було щось зробити, він не любив відкладати на потім. Він оглянув купи коробок, пакетів і загорнутих у плівку меблів.

— Я бодай поставлю ліжко, — сказав він.

— Ми можемо спати на матрацах. Як колись, коли ще ходили в походи. Ви це пам’ятаєте? — мама підійшла до тата й ніжно обійняла, що мало пом’якшити його. Це спрацювало.

— Добре. Але вранці візьмемося до роботи.

Куба був задоволений таким перебігом подій. Від перенесення коробок у нього боліла спина. Аби лише ця дівчинка помітила, з якою легкістю він їх носив.

— Просто почистіть сьогодні зуби, — мама копирсалася в картонній коробці. — Я жодного уявлення не маю, де рушники. Вам подобаються ваші нові кімнати?

Кімнати! Ледь Куба встиг підвестися, як Мі вже проскочила між коробками й зникла в дверях до однієї з кімнат. За якийсь час вона вибігла й подалася до наступної. Дівчинка всадовила плюшевого ведмедика на підлогу, встала в дверному отворі й сперлася руками на одвірок, загороджуючи прохід.

— Це моя, — оголосила вона.

— Зараз дізнаємося, — сказав Куба. — У тебе найменша.

— То в тебе має бути більша кімната лише тому, що ти сам більший? — обурилася Мі.

— Угадала.

Квартира мала кухню, з’єднану з їдальнею та вітальнею, і три кімнати різного розміру. А ще ванну та комору.

— Тут буде наша спальня, — батько зазирнув у кімнату, на яку намагалася претендувати Мі. — Вона розташована найближче до ванної кімнати.

Мі одразу ж побігла до сусідньої кімнати й знову заступила прохід.

— Навіть не намагайся! — грізно насупивши брови, вона подивилася на брата.

Куба зітхнув.

— Це моя кімната, — відповів він. — У мене більше ліжко, більший письмовий стіл, більше книжок. І більший мозок.

— Мозок? — Мі зневажливо пирхнула. — А якщо я захочу зіграти в боулінг?

— Довжина доріжки для боулінгу — вісімнадцять метрів. Усе одно не буде де грати, — він легко відсунув сестру й увійшов усередину. — Ти не центр Усесвіту. Забирайся.

— Ти мені не подобаєшся.

Мі тупнула, повернулася й гордим кроком пішла геть. Куба знав, що її гнів швидко мине. Зрештою, уже давно було вирішено, кому яка кімната дістанеться, і заперечення сестри не могли цього змінити.

Хлопець озирнувся. У кімнаті стояло кілька коробок, в одній з яких були його речі. Меблів не було, адже ті, які вони вирішили забрати зі старої квартири, тепер стояли посеред вітальні. Фіранок теж не було.

Хлопець розгорнув каремат, кинув на нього спальний мішок і вимкнув світло, тобто лампочку, що звисала зі стелі. Сперся на підвіконня й подивився надвір. Було вже зовсім темно, тому він міг бачити лише те, що освітлювали низькі ліхтарі. Від центру з пісочницею й гойдалками вели доріжки до кількох під’їздів. У більшості вікон не світилося, лише в деяких горіло світло. Цікаво, яке з них чорнявої дівчинки? Вона, мабуть, уже спить.

Дивачка.

Мі багатозначно пирхнула. Куба повернувся й побачив сестру, яка стояла у дверях.

— Добре, це буде твоя кімната, — мала змахнула рукою. — Я тобі дозволяю.

— Велике спасибі, шановна.

Мі встрибнула на каремат і сперлася на стіну. Вона скривилася й стягла з голови гумку, що тримала її хвіст.

— Це мене бісить.

— Тоді чому ти так збираєш волосся?

— Тому що метляється на всі боки. Я хотіла б підстригтися коротко, щоб не мити голову. Знаєш, шампунь, кондиціонер, усе таке. Це забирає багато часу, — дівчинка стрілила з гумки, направивши її на двері. — Думаєш про те божевільне дівчисько? — Мі кивнула головою на двір.

— Ні… — Куба відійшов від вікна. — Просто роззираюсь.

— Вона дурна, — твердо промовила Мі. — Нормальні люди так не поводяться. Можливо, вона весь рік перебуває у психіатричній лікарні, і випускають її лише на канікули. Коли почнуться заняття в школі, вони знову запроторять її до кімнати без ручок із тим божевільним братом. А ця рожева сукня, бачив? Дурня. Забудь про неї просто зараз.

— Я взагалі про неї не думаю.

— Знаєш, Кубо, я намагаюся допомогти, коли бачу, що хтось нещасний у коханні, — Мі підвелася з невинним виразом обличчя. — Це виліковне. Почитай щось перед сном. Якийсь порадник тощо.

— Я не просив у тебе поради. — Куба відчув легке роздратування. — І я не можу знайти книжок.

— Ну, у тебе тут добре. Ш‑ш‑ш. — Мі приклала палець до губ. — Чуєш?

Куба замовк і прислухався до тиші. Так, здається, щось… стогнало. Він мимоволі здригнувся. Мі показала на вентиляційну решітку. Куба встав і підійшов до отвору. Звук долинав звідти.

— Це вітер у вентиляційних трубах, — він подивився крізь вікно на дуб, освітлений слабкими ліхтарями. Жоден листок не ворухнувся. — Або сусіди дивляться фільм про привидів.

Куба сказав це достоту з наміром налякати сестру. Але вона навіть не помітила.

— Новий будинок, нові секрети, — підсумувала дівчинка. — Але в цьому є й позитивні миті. Можемо спати на землі.

Вона вибігла з кімнати. Двері у ванну зачинилися, а за двадцять секунд відчинилися. Саме стільки часу знадобилося сестрі, щоб почистити зуби.

— Мі, я стільки разів просила тебе не грюкати дверима? — пролунав зі спальні батьків сонний мамин голос.

Куба розпакував свій ноутбук і перевірив повідомлення від друзів. Зранку ніхто нічого не писав. Усі ще були на канікулах або, можливо, не хотіли писати, тому що весь день гуляли.

Він почистив зуби й заліз у спальний мішок. Занадто жарко, вирішив хлопець. Засинати в новому місці завжди дивно, проте того дня Куба так утомився, що майже відразу заснув.

Устиг лише подумати, що ця дівчинка може бути як трохи божевільною, так і крутою.

* * *

Охоронець перегорнув наступну сторінку книжки й відпив холодної кави. Він кинув погляд на кілька моніторів у вартівні. На них нічого не було видно. Відтоді, як він почав тут працювати, а це сталося три місяці тому, нічого несподіваного не траплялося. Саме тому він вирішив читати. Він тримав книжку так, щоби бачити монітори просто над собою. На початку кожного абзацу чоловік підводив погляд, а тоді читав далі.

Настала ніч, і в багатоквартирному будинку Oak Residence, який мешканці називали «Замок», нічого не відбувалося. Це, звісно, зміниться, коли буде заселено всі квартири. Однак зараз було досить спокійно. На моніторах не відбивалося жодного руху. Зі свого крісла Зенек міг бачити крізь вікно цегляну стіну й частину двору. Там теж панував спокій.

Перегорнувши наступну сторінку, він знову поглянув на монітори. Чоловік уже збирався був продовжити читання, аж раптом краєм ока щось побачив. Він відклав книжку й пильно подивився на один з екранів.

На стоянці хтось був! Вона мала два поверхи, і хтось прогулювався другим. І це було в тій частині, де ще ніхто не паркувався.

Охоронець нахилився до монітора — він не зміг упізнати порушника. Постать була розмита й напівпрозора. Можливо, проблема з камерою.

Він підвівся й узяв ліхтарик — треба перевірити. Вийшов у коридор, спустився сходами на нижній рівень стоянки й увімкнув ліхтарик. На стелі горіли лампи, але в кутах панувала напівтемрява.

— Тут хтось є? — спитав він.

Йому відповіла луна. Чоловік рушив далі, щоб обійти всю стоянку. Тут було лише кілька автівок, і всі недалеко від входу. За першим поворотом ніхто вже не паркувався. Попри те що бував тут багато разів, пан Зенек відчував певну тривогу. Можливо, це пов’язано з тим, що постать на моніторі не була схожа на жодного з мешканців. Або, можливо, тому що вона була така розмита.

Вражений раптовим передчуттям, пан Зенек обернувся. Нікого. Чоловікові дуже не хотілося перевіряти всю наче вимерлу парковку, але, зрештою, це була його робота. Тому він тяжко зітхнув і рушив далі.

Хтось безшумно промайнув за його спиною. Цей хтось був нечіткий і напівпрозорий.

¹ Пікап — тип автівки, яка спереду має вигляд легкового автомобіля, а ззаду — вантажний відсік.

² Тобто тарілки, чашки тощо.

³ Du hast» — це сингл групи Rammstein. (Прим. пер.)

⁴ Oak Residence (англ.) означає «Дубова резиденція», але всі мешканці все одно називають її «Замок».

⁵ Люди із синдромом Асперґера мають також проблеми зі сприйняттям змін і цілком віддані своїм інтересам. Їхній інтелект часто вищий за середній.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

у якому над багатоквартирним будинком з’являється таємничий дрон, Рителі не можуть пообідати, полиці падають, фарба не сохне, і вона отруйна

Погода наступного ранку була чудова. Куба знехотя розмірковував про майбутнє розпакування речей. Він вийшов у новий двір перед новим будинком і глибоко вдихнув доволі чисте повітря. Він би вважав за ліпше сісти на велосипед й оглянути околиці, але це було неможливо. Розібраний велосипед досі лежав упакований.

Мі оглянула землю навколо тріщини в стіні, поруч з якою проторували доріжку в новий будинок її мурахи. Кілька комах кружляли поблизу, але не надто впевнено. Мі дістала з кишені цукерку, розгорнула її й кинула на траву. Тобто вона кинула цукерку, а обгортку сховала.

— Що ти робиш? — запитав Куба.

— Це гуманітарна допомога.

— Гадаєш, що мурахи, вирощені в скляній коробці, виживуть у дикій природі?

— Звісно! Я добре їх виховала.

У дворі не було жодної лавки, якщо не брати до уваги дерев’яний каркас пісочниці.

Куба попрямував до гілки, де вчора сиділа дівчинка. Йому не завадило б трохи відпочити перед тяжкою роботою. Він застрибнув на гілку, ліг на неї, притулившись головою до стовбура, і дістав книжку, яку вчора завбачливо поклав у рюкзак.

— Це наша гілка! — раптом почув він голос дівчинки.

Куба підвівся на лікті. Чорнява дівчинка стояла за кілька метрів від дерева й скоса позирала на нього. Альберт стояв неподалік.

— Вона не підписана. — Куба сів. — Сідайте поруч. Гілка довга.

— І не подумаю! — сказала дівчинка. — Хіба ти не хочеш попросити вибачення?

Куба скинув брову.

— За що? Я щойно вийшов із дому…

— Альберте, ходімо, — дівчинка розвернулася на п’ятах.

— Таж ти ж хотіла вийти на вулицю, — нагадав їй брат, здивовано хитаючи головою.

— Я не хотів цього!

Мі підійшла до Куби й теж сіла на гілку.

— Якась божевільна, — сказала вона. — Вона не вкусила тебе? Треба зробити щеплення.

— Що я такого накоїв, за що мені треба перепросити? — збурився Куба. — Я бачу її вже вдруге, а ми ще навіть не поговорили.

— У попередній реінкарнації[6] вона була тхором і тепер не любить людей. Напевно, це в неї така труна.

— Мабуть, травма[7], а не труна, — рефлекторно виправив її Куба.

Мі насупила чоло, дістала із сумки зошит, у який записувала цікаві слова, і виправила.

— Так, труна — це паковання. Але не знаю, для чого.

Хвіртка вхідних воріт клацнула, і в двір увійшла сива жінка років сімдесяти, одягнена в товстий светр. Вона цокотіла ортопедичними білими капцями, які часто можна побачити на ногах медсестер і лікарів у лікарнях, і тягла за собою сумку на металевому каркасі з маленькими скрипучими коліщатками. Жінка вже здалеку побачила дітей на дереві. Підійшовши ближче, вона зупинилася й неприязно подивилася на брата та сестру Рителів.

— О‑о, — прошепотіла Мі. — Зараз покусає.

— Злізьте з дерева, халамидники, — сказала стара неприємним голосом. — Нічого не робите, лише зчиняєте галас, витоптуєте траву або щось псуєте.

Справді, до гілки вела коротка стежка, протоптана в похилій траві.

Куба уже хотів сказати старенькій, що це претензії до архітектора, що тут немає стежки… але згадав про умову з батьком. Раптом він помітив щось дивне в повітрі над сусідкою.

— Удаєте, що не чуєте? — не вгавала та. — Ви все нищите! Новий красивий будинок, схожий на палац, а ви витоптуєте траву, ламаєте дверні ручки, через вас світло на сходовому майданчику не вмикається.

Ця штука скидалася на комаху, але для комахи була завелика. Минуло чимало часу, перш ніж Куба зрозумів, що перед ним дрон — невеликий літальний апарат із дистанційним управлінням. Конструкція складалася з корпусу завбільшки з чайну чашку й чотирьох пропелерів на тонкій рамі.

— Світ збожеволів, — жінка скрушно махнула рукою, не зважаючи на те, що літало за кілька метрів над нею. — Ніякої поваги до літніх людей. Я поговорю з твоїми батьками, вони тобі дадуть прочухана.

Тепер безпілотник помітила й Mi. Шокована, вона роззявила рота.

— Яка класна штучка! — тішилася дівчинка. — Я теж таку хочу.

— Що?! Ти не повинна так говорити про старших, — пирхнула стара.

— Хтось шпигує за нами, — сказав Куба.

Під корпусом дрона всередині скляного купола була схована невеличка камера. Важко було сказати, в який бік вона була звернена. Раптом дрон здійнявся вгору й полетів над дахом.

— Для сидіння призначені лавки, а не гілки, — вела далі жінка тим самим буркотливим тоном.

Куба зістрибнув з гілки.

— Тут немає жодної лавки, пані, — відповів він і кинув Мі: — Ходімо, розпакуємо речі. Я вже хочу жити нормально.

* * *

Посеред вітальні стояв старий ящик з інструментами. Поряд лежала книжкова полиця, яка в попередній квартирі висіла над диваном. Повсюди на підлозі стояли коробки, між яких походжав батько з телефоном біля вуха.

— Я у відпустці, цього разу по‑справжньому, — він уже кілька хвилин намагався переконати співрозмовника в тому, що не збирається сьогодні з’являтися на роботі. — У мене тут сто п’ятдесят нерозпакованих коробок, і я навіть не знаю, у якій з них лежать матеріали… Так, я знаю, що картинки на пакованні треба замінити… Добре, я розумію, що вам потрібна нова концепція й новий слоган… Ух… Окей.

Він озирнувся, щоб переконатися, що в кімнаті немає мами, і стишив голос:

— Надішліть мені ці йогурти кур’єром. Я подивлюся на них сьогодні після обіду й щось придумаю. А поки складіть кошторис ASAP[8] і резервуйте рекламні щити, — він урвав зв’язок й зітхнув. — Як у рекламі. Шановний клієнт хоче мати рекламу на вчора, але й далі вносить зміни. Добре, але кур’єр прибуде за дві‑три години, тож поки маємо спокій.

Він узяв молоток в одну руку, цвях — у другу й підійшов до стіни.

— Тут ми повісимо полицю.

— Хіба це не треба якось виміряти? — запитав Куба з‑за свого ноутбука, в якому шукав інформацію про дрони. — Або перевірити, чи немає в цій стіні електричних дротів?

Батько похитав головою:

— Навіщо гаяти час? Імовірність того, що кабель проходить тут, становить… — він жестом показав на широку й високу білу стіну, — один до кількох тисяч. Крім того, я не знаю, як перевірити, в який бік він іде.

Він оцінив розмір шафи, розмір стіни й приклав цвях.

— Тату, але тут буде телевізор, — зауважив Куба.

— Я знаю, — тато пересунув цвях на двадцять сантиметрів вище. — Не заважай мені.

Коли Куба подумав, що треба пошукати аптечку, тато вдарив цвях молотком. Цвях із оглушливим звуком заглибився в стіну, наче камінь, який проломив тонкий лід.

Молоток, до речі, теж наполовину в неї ввійшов. Вони почули, як цвях вдарився в якісь металеві елементи всередині стіни, а потім запала тиша.

— Гіпсокартон, — батько випростався й критично оглянув результат своїх дій. — Нове будівництво. Ми живемо в картонному будинку. Треба знайти опорну стіну й повісити його там.

— Тут немає опорних стін, — пояснив Куба. — Це конструкція з підпор. Усі стіни такі, як ця.

— Звідки ти знаєш?

— Тату, я просто приймаю реальність.

Батько пильно подивився на сина, потім пройшовся кімнатою, постукуючи пальцем по стіні. Повсюди йому відповідав оглушливий звук, поки він не прийшов на місце, де відповів стугон.

— Прошу! Тут є й бетонна підпора.

Батько приклав цвях і постукав по ньому молотком. Спочатку обережно. Потім трохи сильніше. Куба знав, що вбити цвях у бетон неможливо, але в нього не було сил переконувати. Тато вдарив сильніше. Блиснуло, гупнуло, а з коридору долинув звук: спрацював запобіжник.

— Один до кількох тисяч, — батько похитав головою. — Треба зіграти в лотерею.

Мама, яка вбігла у вітальню, побачила тата з молотком у руці й обпалену дірку в стіні.

— Ти влучив у дріт, — сказала вона.

— Перша допомога не знадобиться. Гаразд, цвяхи — учорашній день. Ми приклеїмо цю полицю, — вирішив батько. — Два місяці тому я працював над рекламною кампанією клею для полиць. Десь у мене є зразки, які ми використовували для фотосесії.

Батько взявся порсатися в ще не розпакованих коробках. Ідея прикріпити полицю до стіни здалася Кубі поганою, але він не збирався сперечатися з батьком. Той був сповнений ентузіазму, тож дискусія не мала сенсу. Він би все одно домігся свого.

— Тату, хто може використовувати дрони? — запитав Куба.

— Поліція, секретна служба, кінематографісти, — відповів той, розкладаючи коробки. — Зрештою, кожен може. Можливо, скоро вони заборонять звичайним людям робити це, щоб не підглядали одне за одним. Або не повбивали одне одного. Уже не можна так просто літати над містом. Пів року тому ми робили телевізійну рекламу для якогось автомобіля й знімали її з дрона. Він урізався в радіатор, було дуже смішно.

Куба закрив ноутбук. Може, цей безпілотник — частина системи безпеки району? А охорона перевіряє, чи не вдерся хто?

Мі вже забула про дрон. Ще раз, посапуючи від зусиль, вона переставила тераріуми й клітки зі своїми тваринами на стелаж. Тварини не належали до тих видів, які зазвичай вважають домашніми. Навряд чи хтось віднесе до них равликів, волохатого павука, амбістому, сколопендру або дощових черв’яків. Через них мама майже не відвідувала кімнату Мі.

Вона вже закінчила розгортати малярську плівку на підлозі в передпокої й приготувала банку з фарбою, малярське корито й валик.

— Збираєшся малювати? — здивувалася Мі. — Ти потруїш моїх звірят!

— Бодай у коридорі, — сказала мама. — Мені не подобається, коли всі стіни білі. Це як на роботі. Так, я знаю, це треба було зробити минулого тижня. Але фарба швидко висихає і не смердить. Звісно, якщо вірити рекламі, яку придумав тато.

Мі ввійшла до вітальні й відразу помітила отвір від молотка.

— Шукаєте скарби в новому будинку?

Вона стояла під отвором. З дірки вилізла мураха, покрутилася мить, а потім повернулася досередини.

— Це недобре… — пробурмотіла Мі.

Вона непомітно роззирнулася. Здавалося, ніхто не помітив комахи. Мі побігла до своєї кімнати, видерла аркуш паперу із зошита, намазала його клеєм і повернулася.

Тоді поставила стілець біля стіни, залізла на нього й заклеїла отвір одним рухом.

— Я естетка, — швидко пояснила вона, побачивши запитливий погляд брата, і чкурнула до себе.

Тріумфальний вигук батька означав, що ідея приклеїти шафу все ж таки буде реалізована. Тато повернувся у вітальню з великою трубкою.

— Приклеїмо! — з ентузіазмом оголосив він.

— Як ти його використаєш? — запитав Куба.

— Змащу її й прикладу до стіни, — пан Ритель перевернув трубку й пробіг очима напис. — Клей — це клей. Усе просто.

Він пересунув полицю, намазав її задню стінку клеєм і підняв. Останньої миті Куба поклав зверху рівень і виправив положення полиці. Вони притиснули її до стіни, і та, на диво, не впала.

— Як я вже сказав, усе просто, — тато відкрив найближчу картонну коробку й заповзявся розставляти книжки.

— Хіба не треба зачекати, поки клей висохне?

— Ні. Рекламний слоган цього клею: «Швидко, ще швидше, миттєво!»

— Ти сам його придумав.

— Тому це тим паче має бути правда.

Він розставляв наступні книжки. На останній зупинився на мить.

— О, «Порадник майстра», — чоловік погортав книжку. — Є навіть розділ про те, як повісити полицю. Але справу зроблено.

Він поставив книжку на останнє вільне місце, аж раптом почувся гуркіт, який змусив перелякану маму знову вбігти до кімнати; за нею прийшла й зацікавлена Мі. Тато з похмурим обличчям дивився на полицю й купу книжок, що лежали на підлозі. На стіні, у тому місці, де раніше висіла полиця, тепер був прямокутник, частково позбавлений фарби.

— Я хотіла повісити в себе гамак, — сказала Мі. — Але ви не можете повісити його на цвяхи.

— Гамак шкідливий для хребта, — відповіла мама, думаючи про щось своє. — Поки що розпаковуватимемо й впорядковуватимемо лише найпотрібніше. Розкіш — потім.

Вона повернулася в коридор, де половина однієї стіни вже була зелена. Не промовивши ані слова, батько взяв «Порадник майстра», розгорнув його на розділі про встановлення висних шаф і сів у застелене плівкою крісло.

— У рекламі цього житлового комплексу не було жодного слова про те, що це картонні будинки, — поскаржилася Мі.

Куба взяв тюбик клею й прочитав інструкцію.

— Тут сказано, що він висихає за п’ять годин, — сказав він. — Я б не назвав це «негайно».

— Ми зробимо все якось не так, — почервонів батько. — Я просто прочитаю цей розділ, і стане зрозуміло.

— На тюбику написано, що протягом п’яти хвилин можна виправити кріплення.

Мі відкрила свій зошит і записала: «Рекламна агенція — брехлива організація, яка нав’язує людям те, що їм не потрібно».

— Ви знаєте, що таке дюбелі?

— Дюбелі? — перепитала Мі.

— Так. Вони непридатні для гіпсокартону.

Хлопчик підняв полицю, з якої випала решта книжок, здер шматочки фарби з клейкого шару й притиснув її до стіни в тому самому місці. Тоді натиснув і повільно відпустив. Клей тримався.

— Почекаємо п’ять годин і подивимося.

Протягом чверті години Куба й тато розпакували наступні коробки та розклали їхній уміст там, де вважали за потрібне. Мі знайшла гамак і, зрадівши, побігла до кімнати, щоб подивитися, до чого його можна прикріпити.

Мама закінчила фарбувати й оцінила роботу, як вдалу. Але фарба, схоже, не збиралася швидко сохнути.

— Це та фарба, яку ви рекламували як таку, що швидко висихає? — мама прочитала напис на банці. — Написано, що вона висихає «лише за сорок вісім годин»! Це досить довго.

— Я впевнений, що є такі матеріали, яким треба більше часу для висихання, — почервонів тато. — Ми просто будемо обережні й не чіпатимемо їх.

— Реклама бреше, — похмуро посміхнулася Мі через прочинені двері.

Мама підійшла до дівчинки й обійняла її.

— Уже пізно! — згадала вона. — Я йду на чергування. Вечері не буде. Я навіть не знаю, де каструлі. Замовте піцу.

Вона пішла переодягатися, а за мить її вже і слід захолов.

Куба позіхнув.

— Я хочу спати, — зауважив він.

— Я теж, — зізнався тато. — Розпаковування речей втомлює.

— Це дивно, адже я виспалася.

— Фарба! — раптом згадав тато. — Випари.

Куба відчинив вхідні двері, пройшов між коробками через вітальню й відчинив двері на балкон. Усі троє вийшли надвір.

— А я вже вважала себе метеотом, — зітхнула Мі.

— Метеопат[9], — машинально виправив її Куба.

— Ця фарба не повинна смердіти. Так було написано в рекламі.

— Створюючи рекламний слоган, я орієнтуюся на інформацію, отриману від клієнта, — стенув плечима батько.

— Вона не смердить, — зауважив Куба. — Вона труїть потай.

Куба підійшов до поручнів і визирнув у двір. Чорнява дівчинка сиділа на тій самій гілці й щось малювала в альбомі. Тому що це був альбом, а не папка. Шкода, що дівчинка не хотіла потоваришувати. Крім неї та її брата, Куба не бачив тут нікого свого віку.

— Привіт! Тут є хтось? Тут трохи темно… — пролунало щось схоже на чвакання. — О боже…

Тато й Куба повернулися з балкона. Кур’єр стояв у дверях і з подивом придивлявся до своєї зеленої руки.

— Домофон не працює, дзвінок не працює, — пояснив він. — Я хотів ввімкнути світло… а ця стіна мокра.

— Тому що це фарба, яка швидко висихає, — батько оглянув підлогу. — Десь були паперові рушники.

Він потягнувся до контакту, щоб увімкнути світло. Знову щось чвакнуло.

— Дідько… — батько подивився на свою зелену руку.

— Принаймні тепер знаємо, який кабель пошкоджено, — сказав Куба.

Він передав паперові рушники обом постраждалим.

На щастя, фарба легко стерлася. Кур’єр витер руку, уручив татові пакет і протягнув невеличкий планшет.

— Будь ласка, підтвердіть отримання тут.

— Можу дати вам зелений відбиток великого пальця, — пан Ритель широко всміхнувся, але кур’єр не поділяв його радощів. Тому батько просто підписався на екрані.

Кур’єр холодно попрощався й побіг сходами вниз.

На свіжопофарбованій стіні лишилося два виразні відбитки рук.

— Мама не буде в захваті, — сказав тато. — Ну то що ж, сховаємо ці сліди за фотографіями. Не зачиняйте двері. Я подивлюся на ті йогурти.

Він пішов на кухню, де був єдиний вільний стіл у будинку, і за допомогою хлібного ножа відкрив кришку коробки. Усередині було три пластянки з йогуртом.

— Не розумію, до чого вся ця метушня, — пробурмотів він. — Вони мають майже такий самий вигляд, як і попередні. Тільки слова «натуральний» і «свіжий» більші. Гм… Я голодний. А придумати рекламний слоган можна й над порожньою пластянкою.

Він відкрив алюмінієвий верх.

— Хочеш?

— Йогурт — це не їжа, — промовив Куба, а Мі підтримала його енергійним кивком.

— Ми хочемо піци, — додала вона.

— У нас немає номера піцерії, — тато вже поглинав йогурт ложкою.

— Зараз буде. — Куба дістав із кишені телефон.

— Ага! Зрозуміло, чому «натуральний» і «свіжий» більші, — пан Ритель постукав по порожній пластянці. — Перед словом «йогурт» з’явилися маленькі літери: «Ти не повіриш, це не…»

— Що за нісенітниця! — Мі взяла паковання й прочитала: «Ти не повіриш, це не йогурт». Цікаво, як вони це роблять?

— Можливо, так само як цю фарбу, — тато показав на коридор. — Вони просто додають різні барвники. Але смак пристойний. М‑м‑м… полуниця. Ви впевнені, що не хочете?

— Тепер точно, — кивнув Куба, утупившись в екран комп’ютера. — Наскільки я знаю, під час його виробництва не постраждала жодна полуниця.

Батько відкрив другу пластянку й скуштував.

— Цей теж добрий.

Куба повернув екран телефона з рекламою піцерії до батька. Тато кивнув.

— Окей. Я замовлю піцу, а ви допоможете мені все це розпакувати.

— Хочете залучити до роботи шестирічну дівчинку й платити їй їжею? — Мі була обурена.

— У них є гавайська…

— З якої кімнати розпочнемо?

* * *

Протягом наступної пів години вони розпакували майже половину коробок. Їх перервав голос, що долинув із дверного отвору:

— Привіт, є хтось? Я принесла піцу. Тут якось темно…

Перш ніж хтось зрозумів, що зараз станеться, з коридору почулося чвакання.

Батько одразу схопив паперові рушники й пішов розраховуватися. За хвилину вони їли непогану гавайську піцу.

— Справжні італійці не визнають гавайської піци, — промовив тато, коли вони закінчили.

— Італійці нічого не знають про піцу, — авторитетно заявила Мі. — Треба було замовити дві.

— Треба було сказати, що хочете дві, — тато дістав із коробки останню пластянку з йогуртом і відкрив її. — Я заїм шоколадним. Загалом, це не так уже й погано, навіть якщо це не йогурт.

Під пластянкою лежав складений навпіл аркуш паперу. Тато, який вже доїдав «нейогурт», розгорнув його. Це був короткий лист на бланку рекламної агенції:

Адаме, надсилаю зразки. Подивися на них, але не пошкодь, благаю, тому що вони єдині, які маємо. Віддай їх фотографові. Він буде в тебе о 15:00.

Обіймаю, Крися

Тато закляк із ложкою на півдорозі до рота. Він спробував закрити зігнуту кришку пальцем, але, звісно, марно. Куба нахилив голову й прочитав лист.

— Ну, гадаю, можна просто піти в магазин і купити ще, — сказав він.

— Це нова версія паковання, — похмуро пояснив батько. — Їх іще немає в магазинах. Ми мали зробити фото для рекламної кампанії цього нового паковання.

Він підвівся й почухав голову:

— Ми маємо щось придумати до третьої години, поки не прийшов фотограф.

Куба подивився на годинник:

— Уже третя.

— Здрастуйте, є хтось? — долинув голос із коридору.

За мить пролунало чвакання.

⁶ Реінкарнація — згідно з деякими релігіями, після смерті людини її душа вселяється в тіло іншої істоти.

⁷ Травма — шкода, завдана психіці людини неприємною подією.

⁸ ASAP (as soon as possible) — якомога швидше.

⁹ Метеопат — людина, яка залежить від погодних змін.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 3

у якому Куба нудиться, тато не знає, що робити з дверима, Мі хоче стати патологоанатомом, а в Замку з’являється дракон

Якби чорнявка бодай трохи зацікавилася ним, ніхто б не нудився. А так Куба нервував уже зранку. За тиждень розпочнеться навчальний рік. Він мав піти до нової школи, до п’ятого класу, й опинитися серед дітей, які вже знали одне одного. Він склеював модель автомобіля Ford Falcon Coupé Interceptor[10] і не міг зосередитися. Хлопчик навіть забризкав частину шасі клеєм, чого з ним зазвичай не траплялося. А Мі, майбутню першокласницю, це зовсім не бентежило. Ніби цей день іще нескоро.

Батько вранці намагався встановити новий замок на двері. Він поперемінно бабрався з ним, читав «Порадник майстра», листувався з іншими працівниками рекламної агенції електронною поштою або розмовляв з ними телефоном. У дверях уже було просвердлено два отвори. Поруч лежав замок, і батько достоту не знав, що робити далі.

— Я просвердлив отвори, — сказав він не так собі, як сину, — але цей замок завеликий.

Замок був у кілька разів більший за отвір. Куба поглянув на ілюстрацію в «Пораднику майстра».

— Треба просвердлити отвір діаметром чотири сантиметри, — сказав він. — Потрібна пилка для отворів.

— Балеринка? — пан Ритель подивився на ілюстрацію.

— Балеринка? — Мі вийшла зі своєї кімнати. — Хіба балеринка — це пристрій для свердління отворів?

— Е, вистачить дриля й пилки, — батько копирсався в ящику з інструментами.

Кубі не хотілося сперечатися. Він усе одно не виграв би проти нового татового захоплення.

Зі спальні вийшла ще сонна мама. Вона встала пізніше як зазвичай після ночі чергування. Вона б, певно, іще спала, якби не галас, який зчинив тато.

— О, ви повісили картини, — зауважила вона. — Чому лише в коридорі?

— Така концепція, — відповів тато, — е‑е‑е… художня.

Концепція виникла з бажання приховати відбитки рук на зелених стінах, але він, вочевидь, вважав за ліпше не пояснювати. Мама подивилася на понівечені двері й скинула бровами.

— Сьогодні неділя, — сказала вона. — Сусіди образяться на нас від початку.

— Я свердлитиму повільно й тихо.

— Прийде пан Зенек, і ви посперечаєтеся, голосно це чи ні.

— Хто?

— Так звуть нашого охоронця.

Куба вийшов на балкон, сперся на поруччя, яке мало зовсім інший вигляд, ніж довгий і вузький балкон у їхній попередній квартирі. Той був схожий на перила на містку корабля.

На гілці дуба сиділа чорнява дівчинка зі своїм нерозлучним альбомом. Серце Куби забилося сильніше.

— Окей, спробую ще раз, — пробурмотів до себе. — Востаннє.

Він повернувся в майже обставлену вітальню. На стосах паперів, які призначалися в макулатуру, він знайшов кілька аркушів А4, укритих випадковими значками з принтера.

У татового принтера був заблокований порт USB, й іноді він видавав таку дурницю, якщо хтось зачіпав кабель під час друку. Поруч із ним лежали криваві фотографії, потрібні мамі для підготовки до наступної спеціалізації. Мама була хірургом, і фотографії були зроблені під час операції.

Куба всміхнувся, подумавши про те, що з такої фотографії можна зробити літак. Однак він розсудливо переглянув купу сторінок зі значками, аж раптом натрапив на повідомлення зі школи з розкладом занять. Так, це було воно! Отже, вона отримає і його адресу електронної пошти.

Він умів згортати два види літаків. Одні літали плавно й стабільно, другі треба було запускати на більшій швидкості — вони рухалися швидше й точніше. Хлопчик оцінив атмосферні умови, подивившись на листя дуба, що колихалося, і вирішив, що зробить другий тип.

За мить літак був готовий. Для безпеки Куба зігнув ніс і кинув літак уздовж кімнати. Він летів ідеально, навіть не було потреби регулювати стерно. Хлопчик вийшов на балкон, прицілився в чорняву дівчинку й кинув.

Літак, попри те що це була швидша модель, усе одно полетів за вітром і майже відразу розвернувся. Потім свічкою пішов вертикально вгору, облетів двір, піднявся майже над дахом і блискавкою полетів у пісочницю. Останньої миті він вирівнявся і м’яко приземлився просто на альбом дівчинки.

Амелія подивилася на літак й озирнулася. А позаяк інших хлопчиків тут не було, їй не довелося гадати, хто його випустив. Вона всміхнулася. Куба похитав головою й зрозумів, що він не досить продумав справу, адже, урешті‑решт, міг би там щось написати. Якусь цитату з класичної літератури, жарт, будь‑що. Або бодай намалювати квітку.

Дівчинка з усмішкою поклала літак між сторінками альбому. Куба зітхнув, відступив у кімнату, поправив зачіску у відображенні дзеркала, притуленого до стіни, напнув біцепс, усміхнувся, задоволений, і вийшов через широко розчахнуті двері. За кілька секунд він опинився внизу, де уповільнив крок і вийшов на вулицю. Дівчинка зістрибнула з гілки, повернула голову й побігла до свого під’їзду. Куба зупинився на півдорозі й тяжко зітхнув. Навряд чи. Ні, він не перейматиметься.

Біля стіни праворуч Мі розсипала цукор.

— Тут не виросте цукрова тростина, — кинув він їй.

— Не мстися мені за невдалу спробу, — відповіла сестра.

— Якщо пан Зенек побачить це, він потруїть мурах.

Це спрацювало. Мі подивилася, чи не спостерігає охоронець зі свого вікна в тунелі на вході. Ні, напевно, із цього кута він нічого не міг роздивитися. Але… вона сторожко озирнулася. Тут можуть бути камери. Справді, над двором знову ширяв безпілотник. З невинним виразом обличчя дівчинка заховала пакет із цукром за спину.

— У тебе ще є та рогатка? — запитала вона. — Та, яку ти зробив на початку канікул?

Куба в розпачі подивився на дрон.

Йому не подобалася думка про те, що за ними хтось шпигує. І вже достоту це зробив не охоронець, тому що він саме відчиняв ворота.

— Я придумаю щось іще, крім цукру, — заявила Мі й рішучим кроком попрямувала до гойдалки.

Куба поглянув на під’їзд чорнявої дівчинки й вікна над ним, кожне з яких могло належати їй. Потім стенув плечима й повернувся в будинок.

Мі стрибнула на гойдалку й скоцюрбилася під вагою повсякденних турбот.

Раптом із дверей одного з під’їздів вийшло… щось незвичайне. Мі припинила гойдатися, вражена. Вона втупилася в істоту, яка скидалася на жінку невизначеного віку, від вісімнадцяти до п’ятдесяти років. Істота була ошатною блондинкою в маленькому рожевому жакеті з хутряним коміром, який геть не годився до нинішньої погоди.

Жінка була вдягнена в дуже коротку спідницю і взута в черевики на високих підборах. Переставляла ноги так, ніби в неї замість взуття були ходулі.

Мі проводжала істоту очима, а з висоти другого поверху дрон стежив за ним цифровим оком.

«У нашому будинку живе Знаменитість[11]», — подумала Мі.

Знаменитість пройшла повз шикарну чорну автівку, яка саме в’їжджала у ворота. Автівка припаркувалася поряд з дитячим майданчиком. З неї вийшов огрядний чоловік, вдягнений в елегантний та, безсумнівно, дорогий костюм. Мі з цікавістю спостерігала, як він дістає з багажника блискучий шкіряний портфель. Дрон зависнув над чоловіком. Той, хто керував летючою машиною, теж хотів придивитися до нього.

Тильні двері відчинилися, і зсередини вийшов пухкий хлопчик такого самого віку, як Мі. Він навіть не поглянув на дівчинку й гордовито пройшов до свого під’їзду.

Чоловік, помітивши Мі, посварився на неї пальцем і грізно промовив:

— Забирайся звідси! Біля такої дорогої автівки бавитися не можна.

Мі насупила брови. За мить вона вирішила, що супротивник дуже великий і дуже поважний. Вона зістрибнула з гойдалки й пошкандибала додому.

— Дуже Поважний Директор, — пробурмотіла вона, — і його Дуже Набундючений Синок.

* * *

В обідній час пан Ритель ще намагався полагодити двері. Він сидів по‑турецьки на порозі й за допомогою ножівки намагався вирізати в дереві круглий отвір. Це було непросто, бо він старався не шуміти.

Куба закінчив розставляти речі у своїй кімнаті. Він уже заповнив усі полиці й шафу, але залишалися ще дві повні коробки. З кухні долинав запах, від якого текла слинка. Хлопчик зазирав туди що кілька хвилин. Мама не хотіла казати, що вона готує, але це мало такий само апетитний вигляд, як і запах.

— Дідько! — вилаявся тато. Ножівка впала на підлогу. — Люба! Дай іще пластир, будь ласка.

Він підвівся й пішов на кухню. На його пальцях вже були дві пов’язки.

— Тобі ліпше викликати фахівця, коханий, — сказала мама. — Ти мордуєшся вже пів дня.

— Нізащо! Чоловік повинен уміти робити ці речі самотужки.

У своїй кімнаті Мі сиділа над розгорнутим зошитом для запису складних слів і намагалася придумати найвідповідніше визначення для слова «директор». Нарешті вона написала: «Людина, яка напучує всіх, але не може нічого зробити сама».

Утішена, дівчинка згорнула зошит і побігла до вітальні.

— Я пошукаю в інтернеті, як годувати мурах у дикій природі, — промовила вона.

— Дай їм мертвого мурахоїда, — порадив Куба.

— Мамо! Мій планшет заряджається. Я пошукаю дещо у твоєму ноутбуці.

Мама не відповіла, що Мі сприйняла за мовчазну згоду. Вона сіла на диван, узяла ноутбук на коліна й почала натискати клавіші, ніби грала на піаніно.

Куба подивився на двері. Вони не зачинялися зранку, тому запах вечері Рителів, мабуть, розвіювався поверхами. Отвір, який вирізав тато, звісно, не був круглий. Це було схоже на отвір від кулі з shotgun[12]. Куба оцінив шанси на встановлення в ньому замка як мізерні.

Він знехотя вийняв із рюкзака пляшечку, бінокль і кілька речей, які можуть придатися під час прогулянок улітку. Натомість поклав у нього свої підручники й чисті зошити на пробу. Було б простіше носити один сегрегатор, але він прочитав на сайті школи, що мають бути окремі зошити. Ще один недолік переїзду.

Він закінчив розставляти на полицях колекцію моделей автомобілів. Більшість із них були muscle cars, тобто потужні спортивні автомобілі з Австралії та США кількадесятирічної давнини. Ford Mustang 1969 року й Dodge Charger 1968 року в масштабі 1: 18 стояли поруч на почесному місці.

Залишалося тільки встановити світильники для підсвічування колекції, але Куба відклав це на вечір.

— Ідіть їсти! — гукнула мама.

Вона змішала соус і пасту у великій мисці й поставила її на низенькій лаві у вітальні. У їдальні ще не було ані стола, ані стільців, тому тато й Куба вмостилися на дивані, де Мі сиділа вже пів години з ноутбуком на колінах. Її щоки розчервонілися, вона не клацала мишкою, а просто заворожено дивилася на екран.

З динаміків лунав брязкіт металу й щось схоже на чавкання.

— У вас є друга частина? — запитала вона, не відводячи очей від екрана.

— О боже! Дитино, що ти дивишся? — здивовано спитала мама, поставила тарілку й узяла ноутбук. — Це відео резекції шлунка.

— Резекція шлунка? Це те саме, що розтин?

— Ні. Не дивись це!

— Якщо ти дивишся, я теж можу.

— Мені це потрібно для роботи, для нової спеціалізації.

— І навіщо тобі ця спеціалізація?

Мама завагалася щодо відповіді, яка була б зрозумілою.

— Щоб я могла заробити більше грошей. Їж.

— Коли виросту, я хочу стати патологоанатомом.

— Більше не зоологом? Ти навіть не знаєш, що робить патологоанатом.

Страва, яку пані Ритель готувала протягом години, виявилася спагеті болоньєзе. Коли жінка поклала всім по великій порції, Мі подивилася на свою тарілку й промовила:

— Вона має такий самий вигляд, як те, що я бачила на твоєму відео.

— Це відео — не кулінарний порадник, а науково‑довідковий матеріал.

— Соус теж?

Батько поклав виделку й насилу проковтнув.

— Донечко! — він прохально подивився на Мі. — Дай нам поїсти. Мені ще багато роботи з цими дверима.

— Ну, залишилося багато дерева для розпилювання.

Тато кинув на неї промовистий погляд, і, напевно, за мить між ними розпочалася б небезпечно близька до сварки дискусія, якби не задзвонив телефон. Батько вийшов з‑за столу й відповів.

— Так, Крисю, я бачив, — він почав ходити їдальнею. Тато зазвичай ходив, коли розмовляв телефоном. — Звісно, я помітив, що пластянки на фотографіях відкриті й порожні. Я сам їх відкрив. І в цьому полягає концепція. Геть нова. Ми показуємо відкриті пластянки з йогуртом. Я знаю, що ніхто ніколи не робив цього. Ми будемо першими. Я впевнений, що ви якимось чином презентуєте це клієнту, і він буде в захваті від інновацій нашої агенції. Гарних вихідних. Тобто їх завершення.

Він урвав зв’язок. Мама подивилася на нього й з докором похитала головою.

— Що? — пан Ритель розвів руками. — Уже хто‑хто, а ти повинна розуміти, що іноді доводиться працювати в неділю.

Коли вони закінчували їсти, з вікна долинув сигнал швидкої допомоги. Кубі подобався момент, коли сигнал переставав наближатися й починав віддалятися. Цього разу, однак, цього не сталося. Сигнал урвався біля їхніх воріт.

— Другий день у новому будинку, а вже щось сталося, — сказала мама, збираючи тарілки.

— Овва! — не витримала Мі. — Може, когось убили.

— Припини!

Мі побігла до батьківської спальні, вікно якої виходило на торець будівлі. Уже стемніло, тому сині відблиски освітлювали будинок навпроти.

— Це поліція, — вигукнула вона. — Отже, це вбивство.

— Я піду подивлюся, що відбувається, — вирішив тато. — Зачиніть двері й не виходьте.

Він вийшов у коридор. Двері, звісно, не можна було зачинити, адже не було замка, тому мама залишила їх прочиненими. Усі зібралися на балконі, бо звідти долинали звуки нервової розмови.

У дворі поряд із двома поліціянтами стояла невисока літня жінка в береті й завзято жестикулювала. Вона говорила так швидко, що не можна було розібрати жодного слова. Жінка показувала на дуб.

Пан Ритель підійшов до них і якийсь час розмовляв із поліціянтами. Жінка не замовкала.

— Це пані Кожушек з п’ятнадцятої, — сказала мама. — Кристина Кожушек, як вона відрекомендувалася. Запам’ятайте, діти, знайомлячись, ми кажемо спочатку ім’я, а потім — прізвище. Вона живе сама. Я зустріла її в магазині. Вона трохи… дивна.

— Це та, яка намагалася прогнати нас із нашої гілки, — пригадала Мі.

Мама сіла в крісло й сягнула по книжку. Куба подивився на обкладинку.

— «Кохання як скиба хліба», — прочитав він назву з легкою усмішкою.

— Дуже цікаво, — відповіла пані Ритель. — Я з нетерпінням чекаю виходу другої книжки. Найближчим часом обіцяли.

— Ти не так давно читала книжку «Роман біля темного ставка». Це одне й те саме.

— Я ж не критикую тебе за те, що твої полиці заставлені однаковими машинами.

— Вони неоднакові.

Куба глипнув на величезну нерівну дірку, яку батько зробив у дверях, і пішов до своєї кімнати. Він розгорнув газету й почав розкручувати підшипники до скейта. Він сумнівався, що це хороша ідея — їздити в школу на скейтборді. Але невідомо, чи буде де залишити велосипед, а скейт завжди можна пристебнути до рюкзака.

З планшета, який він поклав на ліжко, долинув звук: це надійшов лист. Хлопець повернувся, своїм єдиним чистим пальцем, мізинцем лівої руки, натиснув «enter» і прочитав повідомлення: «Я розпочав би з вузла опалення».

Куба замислився, де в скейтборді вузол опалення, перш ніж зрозумів, що лист не має жодного зв’язку з реальністю. Він стенув плечима й позначив повідомлення як спам.

Повернувся тато.

— Вона каже, що бачила дракона, — промовив він. — У неї казки переплуталися з реальністю. Ось що іноді трапляється в старості. Приймайте вітаміни, діти.

— Припини, — урвала його мама. — Колись ти сам будеш старий і, можливо, бачитимеш драконів.

Батько приставив табурет до дверей і повернувся до роботи.

— Якщо я вже бачитиму драконів, — сказав він, — то піду до кінця й повірю, що вони справжні.

Тато вставив замок в отвір. Замок навіть пасував до отвору, але після закриття механізму виявилося, що він дуже далеко від краю дверей.

— В інструкції сказано, що отвір має бути за сім сантиметрів від краю, — пробурмотів тато.

Куба зазирнув в інструкцію.

— Центр отвору повинен знаходитися за сім сантиметрів від краю, — виправив він. — А ти вимірював від краю отвору.

Мама погладила тата по голові.

— Не треба доводити, що ти здатний зробити все. Ти чудовий креативний директор. Ти згаяв час на встановлення замка. Ліпше доручити це слюсареві. Він зробить швидше, а ти відпочинеш.

— Та я майже закінчив. Зараз виправлю, і все буде гаразд.

Куба чудово розумів, що далі буде лише гірше. Він також знав, що немає сенсу намагатися переконати батька, тому що він усе одно зробить те, що збирався, навіть якщо це буде означати купівлю нових дверей. Тому він повернувся до своєї кімнати й до скейтборда.

Мі про щось глибоко замислилася, побігла до себе, розгорнула зошит на сторінці зі словом «директор» і додала: «Не стосується мого тата».

Вона поклала зошит у куток і, задоволена, сіла на ліжко. Аж раптом зрозуміла, що тут щось дуже, дуже не так. Дівчинка зірвалася з місця й підбігла до відкритого тераріума — той був порожній. Вона зазирнула під меблі й прожогом кинулася до кімнати брата. Відтак розгублено подивилася на Кубу.

— Кубо, ти маєш мені допомогти, — промовила Мі. — Ходімо!

— Просто зараз? — Куба подивився на свої забруднені мастилом руки.

— Справа термінова.

Не можна сказати, що з радістю, але хлопець підвівся й пішов за сестрою до її кімнати. Вона показала йому на відкритий тераріум.

— Франек зник, — пробурмотіла дівчинка. — Я не можу його знайти.

— Ти залишила тераріум відкритим?

— Замочок зламався під час переїзду.

Ігуані Франеку було три роки, і від писка до кінчика хвоста він був завдовжки близько метра, важив близько кілограма й був дуже… не дуже розумний. Спочатку Куба намагався налагодити з ним контакт, але рептилія щоразу поводилася так, наче вперше бачила людину. Це означало, що гукати його на ім’я марно й доведеться обшукати кожен куточок.

— Зачекай, — Куба пішов до ванної, щоб вимити руки.

Коли він повернувся, Мі з ліхтариком нишпорила в шафі в передпокої.

— Його в мене немає, — виснувала вона. — Він десь у квартирі.

— Або за її межами, — Куба показав на відчинені двері, над якими порався пан Ритель. — Вони відчинені вже кілька годин.

— Оце так‑так! — Мі взяла руки в боки й грізно подивилася на батька. — У нас є винуватець.

— Спочатку пошукаймо у квартирі, — порадив хлопчик.

Озброївшись ліхтариками, діти обнишпорили всі кімнати. Навіть перевірили пральну машину, холодильник і духовку.

— Отже, Франек пішов від нас, — промовила Мі.

Діти пройшли повз батька, який завзято пропилював отвір, і вийшли на сходовий майданчик. На їхньому поверсі була ще одна квартира, двері ліфта й сходи. Вони обнишпорили всі закутки, Куба навіть перевірив дверцята, що ховають запобіжники й вентилі, але Франека ніде не було.

— Ти йди нагору, я піду вниз, — сказав Куба.

Він перевірив другий поверх і перший, де було більше труб й закутків. Зустрівшись на третьому поверсі, діти похитали головами.

— Невже не можна було купити щось ліпше? — запитав Куба. — Навіть щур ліпший, принаймні його можна чогось навчити.

— Я не збираюся пояснювати невігласу переваги ігуани.

— Oкей. — Куба вимкнув ліхтарик. — Тоді шукай сама.

— Зачекай, Кубо, зачекай! — Мі перегородила йому шлях додому. — Чому ти образився? Невіглас… це просто означає що ти не є експертом із пошуку ігуан‑утікачів. Подумай, куди він міг полізти.

— Якщо він виліз на вулицю… — Куба стишив голос і подивився на сестру.

— Кожушек Кристина, — раптом зрозуміла вона.

— Дракон.

— Отож‑бо!

Діти повернулися додому й визирнули у вікно. Поліціянти з ліхтариками обшукували двір. Вони робили це без ентузіазму, але якщо Франек був десь там, найімовірніше, вони його помітили б.

— Поквапмося. — Куба взяв велику сумку через плече й ліхтарик.

Трохи подумавши, він додав робочі рукавички, адже в стресі Франек кусався й метляв хвостом.

Вони побігли на перший поверх — вхідні двері були прочинені. Ймовірно, через несправний автоматичний замикач.

Куба показав на маленький механізм:

— Ось у чому причина.

— Який жах, — промовила Мі. — Архітекторові має бути соромно.

Вони підійшли до групи сусідів, які слухали літню жінку.

— Він був великий та зелений і пролетів повз мене, — згадувала вона, жестикулюючи.

— Які в нього були крила? — запитав Куба.

Він, звісно, знав, що сусідка мала на увазі під словом «пролетів».

Пані Кожушек завагалася, але одразу опанувала себе.

— Величезні! — вона підвела руки для більшого враження.

Поліціянти обмінялися поглядами. Було очевидно, що вони поїхали б звідси з величезним задоволенням. Проте пані Кожушек й на думці не мала здаватися.

— Може, він сховався на тому дереві, — вона показала на дуб. — Полюватиме на голубів.

— Тихіше! — вигукнула Знаменитість. — У мене завтра важливий виступ! Я маю помедитувати! Це порушення! Я потелефоную в поліцію.

— Поліція вже тут, — голосно промовив один з поліціянтів. — Будь ласка, не кричіть так, тому що це теж порушення.

— Це наша Знаменитість, — пояснила Мі.

Куба подивився на стильну білявку у вікні.

— Я не знаю її.

— Вона виє, тобто співає, але ніхто не знає жодної її пісні, — додала Мі спокійніше. — Натомість усі знають, куди вона їздила у відпустку й хто її наречений.

Вікно захряснулося. Куба рушив повз людей, що скупчилися навколо, щоб непомітно оглянути траву навколо дуба, аж раптом застиг, почувши крик.

— Це він! — Пані Кожушек драматичним жестом простягнула руку.

Усі подивилися у вказаному напрямку. Поліціянти рефлекторно поклали руки на руків’я пістолетів. Усі були спантеличені. Те, на що жінка вказувала тремтливою рукою, не було драконом. Це також була не ігуана. Це була звичайнісінька повітряна кулька з металізованої зеленої фольги, такі часто можна побачити на вечірках з нагоди дня народження. Куба і Мі зітхнули з полегшенням. Поліціянти дивилися на пані Кожушек так, немов збиралися її заарештувати.

Вони віддали честь і пішли.

Куба й Мі відійшли від гурту.

— Ішлося про повітряну кулю, — сказала Мі. — Хто б міг подумати? Але Франека все одно треба знайти, поки його ніхто не побачив.

— Він може бути будь‑де.

— Ти казав, що в тебе більший мозок, — дівчинка зазирнула під припарковану машину Дуже Поважного Директора.

— Не чіпай! — це був Директор, який стояв за кілька метрів від них і розмовляв з якимсь огрядним чоловіком, схожим на художника. — Я вже казав тобі: не підходь до моєї автівки. Ці бешкетники…

Мі відійшла від машини й про всяк випадок стала поруч із братом. Зрештою, він був майже такий дорослий, як цей Директор.

Куба не збирався вступати з ним у дискусію. Він лише оцінювально поглянув на автівку — новий Jaguar XJ. Цікаво, який у неї двигун?

— Привіт.

Куба повернувся, почувши незнайомий голос. Він належав гарній дівчинці в блакитній сукні. У неї було біляве волосся, блакитні очі, і вона була засмагла.

— Привіт… — промимрив він.

— Ти той новенький, який щойно переїхав?

— Так. Ти тут мешкаєш?

— Я щойно повернулася з канікул, — дівчинка всміхнулася, показавши свої білі зубки. — Мене звуть Клементина. А ти Куба, еге ж?

Хлопчик кивнув.

— Я живу там, — вона кивнула на шостий під’їзд. — Хочеш, покажу тобі район?

— Зараз?

— Ні, завтра. Неподалік є чудова піцерія.

Мі схилила голову й подивилася на дівчинку крізь примружені повіки.

— А я? Мене ти не бачиш?

Клементина лише зараз звернула на неї увагу.

— О, привіт! — вона знову подивилася на Кубу. — Твоя сестра?

— Ні, мама, — відповіла Мі. — Мене звуть Мілена, але я волію, щоб мене називали Мі.

— Oкей. — Клементина поглянула на Кубу. — То що? Завтра на піцу? Близько першої? Як тобі?

— Добре, — хлопчик був трохи здивований швидкістю, з якою дівчинка познайомилася з ним. — О першій саме буде окей.

Клементина тупнула ногою, щоб збити мураху з ноги, і розтоптала її. Мі роззявила рота, не в змозі повірити в те, що трапилося.

— То до завтра! — Клементина помахала Кубі рукою й відступила назад. — Моя вечеря стигне.

— До завтра, — просичала Мі. — Мені подобається гавайська.

Дівчинка кинула на неї ще один погляд і пішла.

— Та чорнява краща, — оцінила Мі. — Шалена, але все одно краща. Добре, ми поспілкувалися з лялькою, тепер підемо шукати Франека.

Куба проводив Клементину поглядом і спробував зібрати думки докупи.

— Йому подобається тепло. Коли випускаєш його взимку з тераріума, він одразу ж лягає на радіатор.

— Зараз літо. Радіатори не працюють.

— Тому він знайшов інше тепле місце. Здається, я знаю таке. Ходімо!

Вони повернулися в будинок. Замість піднятися сходами, Куба повернув у протилежному напрямку, де за сталевими дверима був вихід у гараж.

Вони спустилися на рівень нижче, але проминули гараж і стали перед дверима з написом «Вузол опалення». Двері, на жаль, було замкнено.

— Ось тобі й перевірили вузол, — сказав Куба.

Мі опустилася на коліна, майже лягла на бетон і зазирнула в щілину під дверима.

— Він би проліз, — оцінила вона. — Він дуже гнучкий.

— Підводься. Як зголодніє, то й повернеться.

— Він не повернеться сам. Він…

— …задурний.

— Якщо ми Франека не врятуємо, його вполює якийсь бездомний котисько!

Куба зітхнув. У пана Зенека були ключі від цих дверей — достоту. Було зрозуміло, що він не прийде сюди на прохання Куби, щоб відчинити двері.

Якби лише вони могли бути впевнені, що Франек усередині…

— Як мій старший брат, ти маєш піклуватися про мене, — наполягала Мі. — А Франек — мій, тож і про нього.

Куба знову зітхнув.

— Збігай нагору за ключами від машини, — попросив він.

— Ти хочеш вибити двері автівкою? — здивувалася Мі. — Тут завузько навіть для самоката.

— То ти підеш чи ні? Тільки обережно.

Мі розвернулася на п’ятах і побігла. Повернувшись, вона змовницьки озирнулася, наче хтось міг побачити їх у вузькому коридорі, і поклала ключі в руку брата.

Діти підійшли до гаража. Вони ніколи раніше сюди не ходили, але знайти їхнє паркувальне місце було нескладно. Між сірими бетонними стовпами стояло лише кілька автівок, серед яких був білий пікап. Куба відкрив машину за допомогою пульта й дістав із ящика з інструментами ломик.

— Он воно що! — Мі аж підстрибнула від радості. — Ми вб’ємо двері?

— Тихо!

Вони повернулися до зачинених дверей. Куба просунув ломик у щілину між дверима й дверною коробкою й на мить прислухався. Ніхто не наближався, тож він повільно натиснув ломик. Без особливого опору або навіть шуму замок піддався, і двері відчинилися.

Брат і сестра ввійшли до невеликої кімнати, заповненої трубами різної товщини й вентилями.

— Пфе, як смердить. Що це таке? — запитала Мі, принюхавшись.

— Вузол опалення. Сюди надходить гаряча вода з ТЕЦ і нагріває холодну воду із системи водопостачання. Це складно, але завдяки всім цим трубам із кранів тече гаряча вода.

Тут справді було тепло. Труби гули, стрілки манометрів[13] тремтіли. А на найвищій трубі мирно спав Франек.

— Ось де він! — зраділа Мі. — Іноді старший брат приходить на допомогу. Як ти до цього додумався?

— Я зрозумів це зі спаму, який знайшов сьогодні в пошті.

— Спаму?

— Потім з’ясувалося, що це був не спам. Альберт написав мені. Але я б і сам здогадався.

Куба про всяк випадок надів рукавички, став на найнижчу товсту трубу й потягнувся до ігуани. Рептилія була така сонна, що розплющила лише одне око, дозволила взяти себе на руки й покласти в сумку.

Куба сумно подивився на зламаний замок.

— Я виправлю це завтра. Може, ніхто не дізнається.

Раптом сталося те, чого Куба боявся найбільше, — він почув звук кроків на сходах. І не просто звук кроків, а тупіт: хтось дуже поспішав.

Часу не було, але Куба встиг вкласти сумку в руки сестри й штовхнути її вглиб коридору. Дівчинка ледь не впала, але вона зрозуміла все без зайвих слів. Мі втримала рівновагу й за три стрибки опинилася за вузлом товстих труб, що проходили вертикально вздовж стіни. Вона притиснулася до нього й закинула сумку за спину.

Тієї самої миті пан Зенек у чорній формі охоронця зійшов з останньої сходинки й зупинився перед Кубою із загрозливим виразом обличчя.

Говорити було не потрібно. Ситуація здавалась очевидною. Куба в робочих рукавичках з ломиком у руці стояв біля дверей зі зламаним замком.

— Так‑так‑так, — сказав охоронець. — Моя робота — ловити таких злодіїв, як ви. За це мені платять гроші.

Куба проковтнув клубок у горлі й кивнув головою на двері.

— Там немає чого красти.

— Ти переконався в цьому, зламавши замок, еге ж?

Куба згадав про свою угоду з батьком. Власне, він міг би сказати правду. Правду про те, що Франек втік, правду про те, що ігуани люблять тепло, і правду про те, що якби вони його не врятували, то його вполював би бездомний кіт. Але все це означало б, що йому довелося б звинуватити свою сестру, яка зараз стояла за три метри позаду нього й намагалася навіть не дихати. До речі, з’ясувалося б, що пані Кожушек викликала поліцію не через повітряну кульку, а через цього дракона. Маленького, але справжнього.

— Я полагоджу цей замок, — сказав він натомість.

— А може, я потелефоную поліціянтам, які були тут щойно, і ти їм це розкажеш?

На це в Куби не було відповіді. Тому він мовчав. Охоронець теж мовчав. І вони стояли так обличчям один до одного довгі секунди, протягом яких могло статися багато чого, але не сталося.

— Цього разу я тобі пробачу, — сказав Зенек. — Але якщо побачу тебе в місці, де тобі не слід бути, ти пошкодуєш про це. Чи розуміємо ми один одного?

Куба лише кивнув.

— Забирайся звідси, — додав охоронець і ввійшов у приміщення котельні.

Куба клацнув пальцями в бік Мі й рушив до сходів. Його сестра, надзвичайно чемна й слухняна, пішла за ним. Дійшовши до квартири, вони зустріли маму.

— Ви з Франеком гуляли? — запитала вона, заглядаючи в сумку.

— Це було більше схоже на гру в хованки, — сказав Куба крізь зуби.

— Усе через двері, — Мі показала на дверний отвір, біля якого порався тато. — Деякі з моїх вихованців небезпечні, можливо, навіть отруйні. Це безвідповідально. Вони не повинні виходити з квартири. Це буферна зона між моєю кімнатою й рештою світу.

— Якщо щось трапиться, ми будемо єдиними, хто помре, — промовила мама. — Я відчуваю нашу відповідальність.

Куба обережно помістив Франека, який досі спав, до тераріума й акуратно зачинив дверцята.

— Досить, — мама обійняла тата. — Закінчиш завтра.

Батько підвівся з табурета біля дверей, розправив затерплі плечі й поглянув на результати своєї роботи. У дверях був нерівний отвір майже такого самого розміру, як і замок. Не було ані найменшого сумніву в тому, що двері непридатні для використання.

— Я замовлю нові двері завтра, — пробурмотів батько. — Відразу із замком.

— Дякую, Кубо, — прошепотіла Мі, поцілувала брата в щоку й побігла до себе.

Куба всміхнувся. Він пішов до своєї кімнати й ліг на ліжко, тобто на матрац. Проблема з охоронцем була розв’язана, але одночасно із цим з’явилася реальна загроза: якщо він знову потрапить панові Зенеку на очі, той йому вже не пробачить.

Куба ногою зачинив двері. Думками він уже був у завтрашньому дні. Якщо чесно, чорнява дівчинка подобалася йому набагато більше, але, якщо не пощастить, білявка теж згодиться.

¹⁰ Це автомобіль, на якому їздив головний герой фільму «Божевільний Макс». Попри думку деяких експертів, автор наполягає на написанні назв автомобілів із великої літери.

¹¹ Знаменитість — популярна людина, про яку часто згадують у засобах масової інформації. Іноді ніхто не пам’ятає, чому вона стала знаменитою.

¹² Shotgun (англ.) — вид рушниці, який використовує американська поліція.

¹³ Манометр — пристрій для вимірювання тиску. На вигляд нагадує годинник, прилаштований до труби.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 4

у якому Куба йде на побачення, яке виявляється просто оглядовою екскурсією незвичайним районом, а пані Кожушек тим часом бачить привида

Останні чверть години Мі з огидою спостерігала за тим, як брат готується до побачення. Ось як це треба називати, подумала Мі. Це побачення. Побачення з тією білявої лялькою, цією огидною, яка розтоптала мурашку.

А якщо вона так топче мурах на очах у людей, то що робить, коли ніхто не бачить?

Куба вдягнув свою найкращу футболку, ту, на якій було написано «Люди скінчилися, їжте джем»[14], і навіть протер кросівки вологою ганчіркою.

— Я хочу на дріжджовому тісті, — попросила Мі.

— Піца на дріжджовому тісті — це не піца. — Куба із задоволеним виразом обличчя вкотре поправляв зачіску перед дзеркалом, яке досі стояло на підлозі. — Зрештою, ти не йдеш.

— Гей! Ми домовилися, що я йду.

— Ти домовилася сама із собою.

— А чому б мені не піти? Що ти робитимеш із цією лялькою?

— Розмовлятиму, не слухаючи твоїх злостивих коментарів.

— Я тобі лише добре раджу. Вона погана жінка.

— Звідки ти знаєш?

Мі стенула плечима.

— Пфе, з огляду фільмів.

— Мультиків, напевно.

Куба перерахував уміст свого гаманця й судомно зітхнув. Він відсунув стілець, що притримував двері, і вийшов.

Мі трохи почекала й кинулася до кімнати брата. Вона ввімкнула ноутбук, ввела пароль, який, вочевидь, давно підгледіла, і відкрила повідомлення від Альберта. Дівчинка переписала адресу електронної пошти у свій планшет, потім надіслала повідомлення від себе: «Клементина намагається обдурити твою сестру. Вона просто йде на побачення з Кубою. Зроби щось!» Мі широко всміхнулася й сіла на підвіконня, щоб подивитися на ефект, спричинений такими діями.

* * *

Куба ходив назад‑уперед. Він вийшов на кілька хвилин раніше, адже більше не міг терпіти нарікань Мі. Він знав її й знав, що вона до останньої миті намагалася б переконати його взяти її. Молодша сестра — це проблема.

Він розумів, що не надто жадає зустрічі з Клементиною. Чорнявка була йому більше до вподоби, у ній було щось загадкове. Але, судячи з усього, у неї не було намірів познайомитися з ним. Зрештою, що він втрачає, вирушаючи до піцерії з Клементиною? Сорок заощаджених злотих, на жаль. На щастя, за кілька днів, із нагоди початку навчального року, він одержить від батька більше кишенькових грошей.

Двері в п’ятий під’їзд відчинилися, і Клементина вийшла у двір. Гм, вона справді була одягнена як лялька. Сьогодні на ній викрашалося щось огидно‑рожеве. Теж рожева сукня, але інша, не така… цукеркова.

Тієї самої миті з третього під’їзду вийшла чорнявка. Обидві дівчинки зупинились і здивовано подивилися одна на одну.

Собака чорнявої, маленький білий вест‑гайленд‑вайт‑тер’єр, підбіг до Куби, і хлопчик нахилився, щоб погладити його.

— Імбире! — вигукнула господарка. — Ходи сюди! Не переймайся, він не кусається…

Обидві дівчинки підійшли до Куби. Чорнява простягнула до нього руку з пакетом для собачих какавельок, але за мить зрозуміла, що саме тримає. До того ж пакет не був порожній.

Куба всміхнувся.

— Ой, sorry… — вона сховала пакет і знову простягнула руку. — Це… Я забула… Амелія.

— Куба.

Через ситуацію з пакетом він відчув до Амелії ще більшу симпатію. «Амелія», — подумки повторив Куба. Гарне ім’я.

— Це Клементина, — Амелія показала на свою подругу.

— Я знаю, ми знайомі.

— Ми познайомилися вчора, — квапливо пояснила Клементина. — Усі вийшли подивитися, що цього разу вигадала пані Кожушек.

— Вона злякалася повітряної кульки. — Куба подивився на Амелію. — Чи не хочеш прогулятися з нами околицями?

Дівчинка охоче кивнула. Куба помітив, що Клементина не в захваті від цього, і змусив себе розсміятися. Здавалося, що вона воліла би піти на прогулянку без подруги. Це може бути весело. Імовірно, Клементина не розповіла Амелії про їхню домовленість піти погуляти й на піцу.

— Так, ходімо з нами, — запропонувала Клементина з нещирою посмішкою, — покажемо Кубі брак будь‑чого цікавого навколо.

* * *

Справді, дивитися не було на що. Замок був останнім заселеним будинком. За наступною вулицею вивищувалася огорожа, що відділяла закинутий будівельний майданчик. У кінці огорожі будівельного майданчика тротуар різко уривався, як ніби працівники раптом припинили роботу й зникли. За кілька метрів від нього досі лежали бордюрні камені, а кільканадцять бруківок хаотично валялися на піску. Трохи далі починався старий хідник із потрісканих бетонних плит, частково зарослий травою. Неподалік стояли занедбані старі будинки, деякі напівзруйновані. Усюди росло багато дубів, від яких вулиця, імовірно, і дістала назву. Удалині, на обрії, виднівся ліс.

— Тепер це передмістя, — сказала Клементина. — За кілька років передмістя опиниться десь далеко. А Замок буде майже в центрі міста. Ці халупи зникнуть, так каже мій батько. Тому що це жах, коли хтось приходить до нас у гості.

— Мені тут подобається, — тихо промовила Амелія. — Мені подобаються старі будинки.

Куба не вважав будинки потворними. Але він не хотів цього говорити, щоб Амелія не подумала, що він якийсь м’якотілий або щось таке.

— Проти них наш Замок досить потворний, — Куба стенув плечима. — Його ніби розробив школяр молодших класів.

Він не слухав, про що говорила Клементина. Вона белькотіла, щоб просто заповнювати тишу. Натомість Куба непомітно глипнув на Амелію. Загадкова дівчинка, індивідуалістка, така неприступна. А може, вона просто не хоче з кимось дружити? Можливо, вона не звертає уваги на своїх однолітків. Кубі здавалося, що він повинен будь‑що показати їй, що він уже дорослий, як ніби йому не одинадцять років, а… наприклад, чотирнадцять.

Імбир біг уперед, перевіряючи дорогу, як це робили багато поколінь собак до нього, потім повертався до зграї, тобто до Амелії, Куби й Клементини.

Куба помацав гаманець у кишені. У тому напрямку, куди вони йшли, достоту не було піцерії. Клементині достеменно не хотілося їсти піцу в компанії Амелії, тому вона повела їх деінде. Куба, чий капітал натоді становив менше ніж сорок злотих, не збирався протестувати.

Щось зашуміло в повітрі. Куба підвів погляд і побачив безпілотник, що летів із боку Замку. Клементина досі щось бубоніла, тому він жестом змусив її замовкнути й показав пальцем угору. Безпілотник пролетів над ними, не зменшуючи швидкості, і зник за деревами саду одного з будинків.

— Ходімо! — Хлопчик побіг у тому напрямку. — Дізнаємося, хто шпигує за нами.

Імбир охоче подріботів слідом, хоча жодного уявлення не мав, за чим женеться. Дівчата бігли з незрівнянно меншим ентузіазмом. Вони подолали кільканадцять метрів до найближчого кута ділянки й, сховавшись за сіткою, оповитою плющем, визирнули з‑за рогу. Імбир, замість гавкати, теж висунув голову. Куба подумав, що собака не такий дурний, як йому здалося спочатку.

За п’ятдесят метрів худорлявий хлопчик їхнього віку з густою копицею каштанового волосся на голові стояв на колінах біля поваленого старого велосипеда. Він склав дрон й засунув у свій рюкзак.

— Мабуть, це він фотографував мене цим летючим апаратом, — мрійливо промовила Клементина. — Напевно, закохався.

— Він фотографує всіх, — Куба вийшов з укриття й попрямував до незнайомця. — І я збираюся з’ясувати, навіщо.

Імбир ішов за пів кроку попереду нього, дивлячись на свого ворога й скиглячи. Той навіть не помітив Куби. Він закинув на плечі рюкзак, сів на велосипед і поїхав. Невдовзі зник за наступним рогом. Куба побіг за ним, але, коли дістався рогу, шпигуна вже й сліду не лишилося.

За мить до них підійшли дівчата. Куба крадькома поглянув на Амелію.

— Він усіх фотографував? — Клементина була розчарована.

— Навіть того здорованя, який паркує свій Jaguar у дворі.

— То він голодранець.

— Навіщо він це робить? — уперше озвалася Амелія.

— Можливо, він планує злом, — сказав Куба. — І перевіряє безпеку.

— Він може підглядати в наші вікна! — злякалася Клементина.

Імбир принюхався, підвівши писок. Куба, на мить замислившись, вирішив перевірити інтелект собаки.

— Імбире, шукай! — наказав він песику.

Імбир миттю рвонув уперед. Діти рушили за ним.

— Чому він тебе слухається? — запитала Амелія.

— Він відчув ієрархію зграї, — відповів Куба усміхаючись.

Район неначе вимер. Тут ніхто не жив, у садах росли бур’яни. Двері в деяких будинках були навіть відчинені. Здавалося, що це після якогось катаклізму, унаслідок чого люди зникли. Ще кілька років, і тут був би ліс.

— Що тут сталося? — запитав Куба.

— Їх усіх виселили, тому що тут збираються будувати нові багатоквартирні будинки, — пояснила Амелія. — Так тато мені сказав.

— Вони просто вигнали їх?

— Ну, ні… Гадаю, вони десь отримали кращі квартири. Ми називаємо це місце Зоною.

Рекламна компанія навіть встановила білборд у дворі одного з будинків, хоча його майже ніхто не бачив.

Імбир стояв перед воротами одного з таких будинків і гавкав. Досить симпатичну ковану огорожу обплітали в’юнкі рослини, а газон, який давно не стригли, заріс бур’янами заввишки пів метра. Сам будинок створював солідне враження. Він був двоповерховий, з покітним дахом і мансардними вікнами[15]. Вікна на високому першому поверсі були заґратовані, брудні й запнуті цупкими шторами. Будинок був великий, на кожному поверсі мав по кілька великих кімнат. Навколо росли старі дерева, переважно дуби.

Коли діти підійшли до хвіртки, собака вирішив продовжити гонитву.

— Імбире! — вигукнула Амелія.

Собака не послухався. Він побіг у сад, а потім, через прочинені двері, усередину. Куба рушив було за ним, але Амелія схопила його за руку.

— Невідомо, хто там може бути, — сказала вона. — Ходімо по мого тата.

— Тут живе той шпигун. — Куба показав на старий велосипед, притулений до стіни.

Хлопчик рішуче попрямував до будинку, але переляканий Імбир вибіг звідти й зупинився лише біля інших членів зграї. Тут до нього повернулася мужність, і він знову загавкав.

Двері раптом відчинилися, і на порозі з’явився зібганий сивий старигань років сімдесяти, а може, і старший.

На ньому був білий фартух, які носять лікарі й науковці. Чоловік погрозливо подивився на групу дітей біля воріт. Куба інстинктивно відчув, що до цієї людини ліпше не наближатися. З темряви поруч із його холошею вихопилася цівка блакитного диму. На мить Кубі здалося, що дим світиться, але, мабуть, це була лише ілюзія.

— Забирайтеся звідси! — вигукнув чоловік. — Ви заважаєте мені працювати. У мене нема часу на відвідини.

Він повернувся всередину й зачинив двері. Куба відчув легкий запах горілої ізоляції й озону[16], який іноді чути навколо великих трансформаторів.

— Підозрілий тип, — пробурмотів хлопчик, дивлячись на зачинені двері. — Цікаво, що він там робить?

І відповів сам собі подумки: «Нічого хорошого».

— Негідник живе з хамом, — пирхнула Клементина. — Вони пасують один одному.

— Нам ліпше забратися звідси, — Амелія здригнулася. — Тут якось моторошно.

— Правильно. Вечеря. Я маю бути вдома о пів на восьму.

Через брак ліпших ідей вони рушили назад.

* * *

Коли діти наближалися до Замку, з воріт виїхала автівка швидкої допомоги. Сирену було вимкнено. Вона їхала так само тихо, ніби це була звичайна автівка. Уся компанія, радше з цікавості, ніж стривожено, пришвидшила ходу.

— Якщо швидка їде так тихо, — сказала Амелія, — це означає, що трапилося щось погане.

— Або що вони помилилися адресою, — припустив Куба.

Сонце вже сховалося за дахами, але надворі було світло завдяки останнім променям, що відбивалися у вікнах горішніх поверхів.

У центрі, як і вчора, стояла пані Кожушек і, енергійно жестикулюючи, щось розповідала сусідам. Спершу Куба вирішив, що Франек знову втік. Але слова пані Кожушек трохи заспокоїли його:

— …але я кажу, що він ширяв над землею, не торкаючись її ногами!

Опис відповідав кульці. Що спільного між повітряною кулькою й машиною швидкої допомоги? Відповідь прийшла майже відразу.

До них підбігла Мі.

— Вона побачила привида, зомліла й викликала швидку, — оголосила дівчинка, не переймаючись тим, що пані Кожушек може її почути. — Мама надавала їй першу допомогу.

Амелія допитливо подивилася на Мі. Клементина глипнула на годинник.

— Ти впевнена, що саме так і було? — спитав Куба. — Вона знепритомніла й викликала швидку?

Мі насупила брови.

— Можливо, навпаки, — визнала вона, трохи поміркувавши. — Вона потелефонувала й повідомила, що збирається знепритомніти. Або вона телефонувала, утрачаючи свідомість. Як смакувала піца?

Клементина раптом помітила дівчинку.

— Ми досліджували околиці, — кинула вона й швидко відтягла Амелію. — На цьому наразі все. Ми збираємося вечеряти.

— До зустрічі! — Куба всміхнувся їм, найперше Амелії.

Дівчатка пішли, а Імбир підбіг до пані Кожушек, обнюхав її ногу, задер лапу й надзюрив на черевик. Відразу ж після цього акту вандалізму він побіг до свого під’їзду. Мі витріщила очі й ледве втрималася, щоб не пирхнути від сміху. Пані Кожушек лише зараз зрозуміла, що з її черевиком щось відбувається. Вона подивилася вниз і тупнула ногою.

— Пильнуй за своєю шавкою! — вигукнула стара, погрожуючи кулаком дверям під’їзду номер три, що зачинялися. — Порядні люди не тримають собак у своїх оселях!

Мі задоволено кивнула головою. Люди, які не люблять тварин, заслуговують на будь‑яку прикрість, що їх спіткає.

— Як усе минуло? — вона перемкнула увагу на брата. — Вони билися за тебе?

— Ми гуляли, — лаконічно[17] відповів Куба.

Мі непомітно озирнулася й швидко кинула цукерки на газон. Вона поступово змирилася з думкою, що мурашкам буде ліпше в дикій природі.

Неподалік мати розмовляла з паном Зенеком. Куба, стривожений, підійшов до них і почув голос охоронця:

— …це, мабуть, від перевтоми. Я не знаю, куди мені звернутися: до окуліста чи до мізкоправа. Ніхто не повірить мені, якщо я скажу, що бачу примар. Я не хочу закінчити, як пані Кожушек.

Охоронець побачив брата і сестру й замовк. Він подивився кудись убік і, насвистуючи, пішов геть. Куба зітхнув із полегшенням: отже, йшлося не про злом вузла опалення.

— Ви вже тут? — запитала мама. — Чудово. Біжіть нагору й помийте руки.

Їм не треба було повторювати — щодуху чкурнули вгору сходами. Двері, як і раніше, підпирав табурет, а по всьому сходовому майданчику линув запах соусу болоньєзе. На жаль, це був запах підгорілого соусу болоньєзе. Вони ввійшли у квартиру, яка, якщо не брати до уваги двері, мала, можна сказати, пристойний вигляд. Майже всі коробки зникли. Під час відсутності Куби пан Ритель устиг зібрати обідній стіл, і все свідчило про те, що, хоч як дивно, він скрутив його правильно. Куба натиснув на стільницю, щоб переконатися, що їжа не впаде на підлогу.

— Скоро будемо їсти, — промовив тато, поскрібши дерев’яною ложкою в каструлі із соусом.

Тепер і мама була вдома.

— Любий, у тебе підгорів соус? — запитала вона з порога. — Ти мав його просто розігріти, перемішуючи.

— Я перемішував, але задзвонив телефон. Клієнт квапить нас, а бос боїться показати їм фотографії порожніх пластянок з‑під йогурту. Тепер стажисти агенції випрямляють кришечки й приклеюють їх, щоб повернути колишній вигляд. Смак не дуже змінився.

Останнє зауваження стосувалося соусу.

— Ось що означає залишити тебе на самоті на якийсь час, — пані Ритель взяла ложку й скуштувала. — Гм. Навіть не відчувається, що підгорів.

— Це через каструлю.

— Мама врятувала пані Кожушек, — втрутилася Мі. — Вона робила їй русифікацію.

— Це називається реанімація[18], — спокійно пояснила мама. — Але цього разу в тому не було потреби. Я просто погладила її по щоці. Гадаю, вона іпохондрик.

— Ще одне складне слово, — зауважила Мі, дістаючи зошит. — Маю це записати.

— Іпохондрик гадає, що він весь час хворий. Вона сама викликала швидку допомогу й сказала, що помирає, тому що бачила привида. Але їй ніхто не вірить після вчорашньої історії з драконом.

Куба й Мі обмінялися поглядами.

— Накривай на стіл, — попросила мама.

— Іпопо… — Ми зупинилася на півслові. — Що ти сказала?

— Іпохондрик, — мама поклала спагеті у велику миску й скривилася, побачивши дно каструлі. — Спагеті таки підгоріли, — підсумувала вона.

* * *

Увечері батько ходив назад‑уперед вітальнею з таким зосередженим обличчям, ніби розробляв стратегічні плани великої битви. Він намагався зрозуміти, що робити з рекламною кампанією йогурту. Час від часу він дивився на фотографії відкритих пластянок із йогуртом, що лежали на столі, порожніми очима. Стаканчики мали не дуже добрий вигляд.

Мама обладнала робочу зону в кінці столу. Вона сиділа з ноутбуком і намагалася підготуватися до своєї спеціалізації. Це було нелегко, зважаючи на те, що батько проходив повз і щось бурмотів собі під ніс.

Куба пішов до своєї кімнати. На планшеті його чекало відкрите повідомлення: «Привіт, це Клементина. Чи сподобалася тобі сьогоднішня прогулянка? Зв’яжися зі мною, коли прочитаєш це».

«Як ти мене знайшла?» — надрукував він.

«За ім’ям і прізвищем».

«Зрозуміло».

«Ходімо завтра в кіно?»

Куба зволікав із відповіддю. Він волів би піти з Амелією, але та не здавалася зацікавленою. Сьогодні у дворі вона так раптово пішла, замість поговорити, домовитися про наступний раз. І ці сорок злотих…

«Я запрошую», — з’явилося на екрані.

«Окей», — написав він у відповідь. Зрештою, це нічому не шкодить. Куба хотів запропонувати їм взяти Амелію із собою. Утім, перш ніж він устиг написати це, з’явилося ще одне повідомлення від Клементини:

«Тільки не кажи нічого Амелії, добре?»

— Ти спілкуєшся з тією лялькою?

Куба одразу вимкнув екран. За його спиною стояла Мі. Мабуть, вона прокралася сюди навшпиньки.

— Не твоя справа, — відповів він. — Маленькі діти вже повинні спати.

— Мені просто цікаво, що мій брат із великими мізками бачить у цій пустоб’ясі.

Куба зітхнув. Він був близький до того, щоб підвестися, віднести сестру в її кімнату й замкнути там.

— Ш‑ш‑ш… — мала притулила палець до губ. — Чуєш? Знову цей звук.

Куба замовк і прислухався до тиші в будинку. Тоді встав і підійшов до вентиляційного отвору. Як і раніше, звідти долинало тихе… виття.

— Страшнувато, еге ж? — прошепотіла Мі.

— Це мені нагадує котяче нявкання, — мовив Куба через деякий час. — Але звідки тут коти?

— Можливо, пані Кожушек має рацію? — дівчинка серйозно подивилася на брата. — І тут є привиди…

Вони стояли так іще деякий час, але звуки більше не повторювалися.

— Як тривала прогулянка? — Мі, як завжди, швидко викинула все з голови.

— Ми гуляли. Трохи далі розташовані старі будинки, що мають знести. У них ніхто не живе.

— O! — Мі дуже зацікавилася. — Можливо, там сховані якісь скарби?

— Сумніваюся. Ми щойно зустріли старого дивака, імовірно, якогось науковця. Він живе з хлопцем, який пілотує цей дрон. Якщо він іще раз прийде сюди, я його пристрелю.

Мі зацікавилася ще більше. Вона сіла поруч з братом і запитально подивилася на нього.

— Візьмеш мене туди? Будь ласка. Будь ласка. Будь ласка…

— Я подумаю про це.

— Дякую! — Мі обійняла Кубу, поцілувала в щоку й вибігла з кімнати. — Я піду, зберу речі.

— Підеш… що?

Куба лише зараз зрозумів, що припустився помилки. Його сестра витлумачила все на свою користь, тому сприйняла «я подумаю» як обіцянку. На щастя, втрутилася мама.

— Діти, спати! — гукнула вона, не встаючи з‑за столу. — За кілька днів розпочнеться навчальний рік. Ви повинні звикнути прокидатися раніше.

¹⁴ Цитата з книжки «Фелікс, Нет і Ніка та банда “Невидимих”» про пригоди трьох друзів у Британії.

¹⁵ Мансардні вікна — такі, що розташовані у самому покітному даху.

¹⁶ Озон — модифікація кисню, газ із характерним запахом.

¹⁷ Лаконічно — небагатослівно, коротко.

¹⁸ Реанімація — це надання першої допомоги через проведення масажу серця й штучного дихання, а русифікація — це нав’язування російської культури й мови проти волі людей.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 5

у якому Куба з татом намагаються поставити нові двері, а всі завдяки змові молодших брата й сестри не з власної волі відвідують Дивний будинок

Мі, цілком поглинена грою в «Лицарів і комах», не помітила, як до вітальні ввійшов Куба. Він кинув короткий погляд на екран її планшета. Сестра, граючи за двометрову мураху, одну з багатьох у мурашиній армії, здобувала замок, схожий на Мальборк[19]. Куба не очікував, що Мі забула про експедицію. Він лише сподівався, що протягом наступних кількох днів вона передумає або її осяє нова, цікавіша ідея.

Мама, сидячи на іншому кінці дивана, була захоплена читанням книжки «Любов як скибка хліба». Куба налив апельсинового соку, узяв зі столу тарілку з бутербродами й попрямував до своєї кімнати.

На жаль, непомітно втекти не вдалося. Мама зітхнула й поклала роман на стіл.

— Я закінчила читати, — сумно сказала вона.

«Лише зараз?» — хотів запитати Куба, але стримався. На щастя, Мі була занадто захоплена грою, щоб звернути на нього увагу.

— Я не уявляю, як дочекатися продовження, — пані Ритель встала. — Так, я знаю, що це не надто хороша література. Та нічого не можу вдіяти, адже мені подобається таке читати.

— Ще кілька днів свободи, — відповів Куба й прослизнув до своєї кімнати.

Він ледве встиг розгорнути газету й відкрутити перше колесо скейтборда, як у дверях з’явилася Мі з рюкзаком у руці й ведмежам Дугастом під пахвою.

— Ти готовий? — запитала вона.

— Узагалі я тут щось роблю, хіба не бачиш?

— Ти мені дещо обіцяв.

— Треба почати записувати.

— Ти обіцяв, що зранку ми підемо в той будинок.

— Ані зранку, ані той будинок, і я не обіцяв. Я сказав, що подумаю про це.

— Гаразд, може, ти не сказав «зранку». Може, пізніше. Я ввімкну секундомір.

Вона пішла.

Роздратований Куба відкрутив решту коліщат і взявся чистити підшипники. У нього самого було велике бажання ретельніше дослідити околиці, а можливо, і Дивний будинок. Але він, звісно, волів робити це без надокучливої сестри, яка весь час плутається під ногами.

Не минуло й п’яти хвилин, як до кімнати увійшла мама.

— Ти потрібен татові в гаражі. Гадаю, він купив нові двері.

Куба неохоче кинув ремонтувати скейтборд і побіг до гаража.

— Тримай з того боку, — «привітав» його батько.

— А дверна коробка? — запитав він.

— Я залишив її в магазині, — пан Ритель стенув плечима. — У нас уже є одна.

— Ти впевнений, що петлі пасують до неї?

— Такі речі, як петлі, мають пасувати.

Їм вдалося внести двері в ліфт. На щастя, ті пролізли.

— Важкі, — сказав Куба, коли вони їхали вгору.

— Захист від злому, — пояснив тато. — Продавець каже, що ще не траплялося випадку, щоб грабіжник проник через них.

— І ти йому повірив? Хіба ти не знаєш, як працює реклама?

Пан Ритель не відповів, бо ліфт зупинився на їхньому поверсі.

— Давай відразу віднесемо старі на смітник, — запропонував він.

— Може, спочатку перевіримо, чи пасують нові? — заперечив Куба.

— Просто мають пасувати. Я вже хочу із цим покінчити.

Вони разом зняли двері й занесли в ліфт. Мама стала у дверному отворі, щоб хтось випадково не ввійшов до них додому.

Двері другого ліфта відчинилися, і в коридор вийшла сусідка.

— Доброго ранку, — сказала вона трохи здивовано.

— Доброго ранку, — відповіла мама, зніяковівши.

Сусідка якось дивно подивилася на неї і швидко пішла.

— Гадаєш, вдасться цього разу? — запитала Мі.

— Звісно, нічого не вийде, — відповіла мама. — Мені просто цікаво, як саме це не вийде зараз.

За дві хвилини тато й Куба повернулися й приміряли нові двері. Обличчя пана Рителя випромінювало оптимізм і впевненість людини, яка знає, що робить. Але Куба був налаштований песимістично. Вони підняли двері й ледве повісили їх на петлі. Дивно, але верхня пасувала, середня ледь‑ледь, а нижня — анітрохи.

— Ми зачинятимемо обережно, — вирішив батько.

— Та це ж мають бути двері із захистом від злому, — зауважила мама.

— Грабіжник не помітить. Ну ж бо, любі, — тато урочисто зачинив двері. — Тепер у нас є двері.

На жаль, двері не хотіли зачинятися. Тобто вони зачинялися, але їм бракувало десять сантиметрів ширини. Між краєм і луткою залишався прозір від низу аж до верху.

— Грабіжник, найімовірніше, помітить це, — промовив Куба.

Батько почухав голову.

— Біжимо до смітника! — простогнав він. — Можливо, іще ніхто не забрав старі.

* * *

Куба на пробу прокотився на скейтборді двором. Бруківка на алеї видалася не дуже придатним для цього покриттям, і нові тротуари навколо Замку також були зроблені із цього матеріалу. Це була проблема, позаяк Куба планував діставатися нової школи на скейтборді. Сівши на край пісочниці, щоб перевірити міцність кріплення коліс, він почув стукіт коліщаток возика пані Кожушек. Хлопчик підвів голову, лише коли помітив тінь на стежці поперед себе. Стукіт припинився.

— Ти здіймаєш тут шум, торохкочеш своїм скейтбордом, — пані Кожушек стала над ним, тримаючи в руці ручку візка. — Люди прагнуть тиші та спокою.

Куба не знав, що відповісти, тому дипломатично промовчав. Пані Кожушек ще мить дивилася на нього, а потім пішла, торохкочучи візком, аж луна котилася.

З третього під’їзду вибігла Амелія. Вона мала переляканий вигляд. Куба підвівся, а дівчинка наблизилася до нього й схопила за руку.

— Я бачила привида! — закричала вона. — У ліфті був привид. Такий прозорий, блакитний.

Минуло багато часу, перш ніж вона опанувала себе. Відтак послабила хватку й відступила назад.

— Мені дуже шкода, — сказала вона, опустивши очі, — але… справді, він був там.

— Привид у новому будинку? — це була єдина відповідь, на яку Куба здобувся. — Привиди зазвичай мешкають у старих будинках. Таких, де хтось… помер.

Він не знав, що йому тепер робити. Ситуація була дивна. Може, Мі мала рацію, коли казала, що вони — сім’я диваків? З іншого боку, сусідка викликала симпатію. І була така гарна.

— Я справді бачила привида, — Амелія дивилася на нього, чекаючи, що він щось зробить.

Але що тут можна зробити?

— Гаразд, ходімо. — Куба підбадьорливо усміхнувся й рушив до її під’їзду. — Подивімося, що там відбувається.

Амелія завагалася, але пішла слідом.

Перш ніж увійти до ліфта, Імбир зупинився й опустив вуха.

— Імбире, ходімо, — підбадьорила його дівчинка.

Собака переступив з лапи на лапу, розвернувся й побіг до сходів.

Амелія натиснула кнопку «3», і Куба відчув, як її рука стиснула його правицю. Вона відтягнула хлопця якомога далі в кут. Коли ліфт рушив, дівчинка ще міцніше стиснула пальці. Куба подивився на її відображення у дзеркалі. Вона справді була налякана.

Геть нічого не сталося. Коли ліфт зупинився на третьому поверсі й двері відчинилися з тихим дзвоном, Амелія помітно розслабилася. Вона відпустила Кубину руку й вийшла. Собака вже чекав на них, метляючи хвостом і гавкаючи, ніби розлука тривала багато років. Проте він не збирався підходити до ліфта.

— Мені дуже шкода, — тихо сказала дівчинка. — Я вже сама не знаю. Можливо, мені примарилося.

Куба відчув, що зараз вона чекає підтвердження того, що він не вважає її божевільною. Він мав щось придумати. Тож згадав дивні звуки, які нещодавно чув у своїй кімнаті. Ні, згадування про них, звісно, не заспокоїть дівчинку.

— Усе просто, — сказав він. — На кожному поверсі є двері, такі самі як у ліфті. Коли ліфт минає поверх, щілина у дверях якраз навпроти щілини в зовнішніх дверях. А далі навпроти — вікно. Світло проникає крізь щілину й відбивається від дзеркала. Так утворюється оптична ілюзія.

Амелія замислилася. Вона не здавалася переконаною, але кивнула й усміхнулася.

— Дякую. Мені час іти…

Відтак піднесла руку на знак прощання й швидко пішла геть.

Куба ввійшов до ліфта й натиснув «0». Можливо, він помилявся щодо неї. Може, він їй таки трохи подобається? Адже навіщо їй вигадувати цю історію з привидом? Куба всміхнувся своїм думкам. Може, Амелія просто намагається зацікавити його в такий незвичний спосіб?

Хлопець вийшов з ліфта й раптом щось збагнув. Одне не пасувало до цих раціональних пояснень. Адже якщо примари не було, то чого боявся собака?

* * *

Мі вдесяте за цей день надіслала Альберту повідомлення: «Дізнайся у своєї сестри, у який будинок вони вчора ходили. Треба туди навідатися». Але не отримала відповіді. Вона залізла на підвіконня й подивилася на вікна навпроти.

Невже він сьогодні ще не ввімкнув комп’ютер і не прочитав, що йому пишуть? Якби вона лише знала, яке вікно його, то могла б кинути щось, щоб привернути увагу. Або навіть могла би піти й подзвонити в домофон.

Рипнув посунувшись табурет, і це означало, що хтось відчинив двері. Може, то Куба повернувся? Вона може нагадати йому про обіцянку піти з нею в Дивний будинок сьогодні опівдні.

Дівчинка вибігла в коридор. Це був тато. І не в найліпшому гуморі.

— Привіт! — вигукнула вона. — Купив ширші двері?

— У мене немає часу, — пан Ритель поклав ключі на шафу під дзеркалом. Але, глипнувши на двері, підперті табуретом, поклав ключі в кишеню. — Завтра прийдуть теслі й поставлять їх. Я маю розв’язати проблему з йогуртом до вечора. Люба, я тут!

Останнє було звернено до мами.

— Скажи їм, що з’їв ці йогурти, тому що не міг утриматися. Такі були смачні. Упевнена, вони пробачать.

Батько із сумнівом похитав головою й увійшов до вітальні. Він зупинився, зняв дзеркальні окуляри й подивився на дочку.

— Що ти кажеш?

— Господи, нічого. — Мі розвела руками. — Не ображайся, тату.

— Ні, навпаки! — він підбіг до дочки, підняв її на руки й міцно поцілував. — Ти геній, Квіточко!

Тато поставив її на місце, пішов у вітальню й почав перебирати папери, що лежали на столі.

— Те, що геніальна, я знаю. — Мі зробила таку міну, ніби це була найочевидніша річ. — Але чому… цього разу?

— Чудова ідея щодо того, що я не втримався, — батько знайшов блокнот і розгорнув його на випадковій сторінці. — Але не за вибачення, а за рекламну кампанію.

Він написав великими літерами: «Ти теж не втримаєшся», — потім дістав телефон, щоб поділитися радісною новиною з колегами.

* * *

Куба знову готувався до зустрічі з Клементиною, хоча в них була призначена зустріч за годину. Мі спостерігала за ним із кислим виразом обличчя зі своєї кімнати. Він радше піде в кіно зі своєю лялькою, ніж покаже рідній сестрі Дивний будинок.

Планшет пискнув, повідомивши про надходження нового повідомлення. Вона відразу відкрила його.

«Окей, але ми не можемо піти туди самі. Треба переконати старших», — написав Альберт.

— Слушна думка, хлопче, — Мі похитала головою й надрукувала відповідь: «Як із гілки гепнутися[20]. За дві хвилини біля пісочниці».

* * *

За чверть години по тому Мі стояла на порозі кімнати брата зі складеними за спиною руками.

— Знаєш, я познайомилася з Амелією, — почала вона невинним голосом. — На подвір’ї. Я зустріла її випадково. Просто так. І вона сказала, що хотіла б знову піти з тобою в Дивний будинок.

— Так вона сказала? — Куба з недовірою поглянув на сестру.

Мі квапливо кивнула.

— І то сьогодні хотіла б. Ти мусиш їй відповісти.

Куба подивився на годинник. До його зустрічі з Клементиною залишалося пів години. Він або піде з нею в кіно, або з Амелією в Дивний будинок.

— Я не маю змоги, — сказав він.

— Уже маєш, — сестра простягнула йому аркуш паперу з адресою. — Амелія дала її мені, щоб вам було легше спілкуватися.

Куба покрутив аркуш у руках. Уся ситуація здавалася трохи підозрілою, але, знову ж таки, сама Амелія була дивна. Дівчинка подобалася Кубі, і після недовгих вагань він визнав, що йому не дуже хочеться йти в кіно з Клементиною. Що ж, доведеться якось викручуватися. Що за чортівня! Куба взяв телефон, щоб написати повідомлення.

Мі прослизнула в кімнату й озирнулася через плече. Він прикрив екран рукою.

— А хто дав тобі контакт? — Мі запитально скинула бровами. — Покажи, адже жінка ліпше розуміє, що хоче прочитати інша жінка.

Куба скривився, але показав їй екран із написаним повідомленням: «Згода. Давай зустрінемося о четвертій».

— Ні, ні! — Мі з обличчям femme fatale[21], яка ходить на побачення щодня, критично похитала головою. — Ні. Залиш тільки: «Зустріньмося о четвертій».

Кубу це анітрохи не переконало, але про всяк випадок він видалив слово «Згода».

— Ага, — пригадала Мі. — Вона ще запитувала, чи може Альберт піти з вами.

Куба не був у захваті, але, зрештою, він не міг відмовитися. Це непросто, адже Альберт майже не розмовляє. Тому він написав: «Альберт може піти з нами», — і, трохи роздратований, показав сестрі для узгодження. Піднявши великий палець, вона засвідчила, що все ідеально. Тому він надіслав повідомлення. У відповідь прозвучало: «Мі теж може піти».

— Що вона написала? — нібито без цікавості запитала Мі.

Це ставало сімейною вилазкою, а не побаченням.

— Ти хотіла побачити Дивний будинок? — неохоче спитав він. — Ну то побачиш. Будь готова о четвертій.

Мі стиснула кулак у мовчазному жесті «Yes!» і кинулася обіймати брата.

— Тільки поводься добре, — додав він.

— Звісно, — сестра віддала честь.

Куба знав її обіцянки, тому ні на мить не збирався вірити. Залишалася ще одна справа — треба якось ввічливо скасувати похід у кіно з Клементиною.

— Замислився, як відкараскатися від ляльки? — здогадалася Мі. — Усе просто. Домовся зустрітися з Амелією за пів години до Клементини. Вона постоїть, знудиться й піде додому.

— Я не хочу здатися нечемним.

— Чому?

Куба вирішив, що в нього немає сил відповідати на це запитання. Зрештою, саме цієї миті надійшло ще одне повідомлення, цього разу від Клементини: «Забудьмо про кіно. Ходімо подивимося на Дивний будинок. Можемо взяти Амелію». Куба всміхнувся й надрукував: «Окей. То о четвертій».

Чудово, що іноді проблеми розв’язуються само собою. Звісно, він волів би піти лише з Амелією, але вони в будь‑якому разі брали із собою брата й сестру, тож Клементина вже не зможе нічого зіпсувати.

* * *

Вони ввійшли в Зону дружною групою. Куба одразу оцінив місцевість як потенційно небезпечну. Тим паче тепер, коли він знав, що тут відбувається. Колишні мешканці виїхали звідси, залишивши порожні будинки, і ніхто не доглядав за всім цим.

Мі з велосипедним шоломом на голові й суворим виразом обличчя стежила за обстановкою, як солдат під час патрулювання. Посередині шолома в неї був прорізаний отвір для хвостика. Вона насилу стримувала себе, щоб не погладити Імбира, який весь час біг попереду, досліджуючи місцевість. Дівчинка не могла цього зробити через алергію на шерсть. Дугаста вона залишила вдома, щоб не наражати на небезпеку.

Альберт ішов замислений, з рюкзаком, і якби на його шляху трапився сміттєвий контейнер або поштова скринька, він, найімовірніше, врізався б у них.

Куба зауважив, що Клементина поводиться не так, як раніше. Вона мала трохи ображений вигляд і мовчала, замість теревенити. Але чому? Вона сама написала, що можна взяти Амелію.

— Ви не знаєте, хто цей старий? — спитав Куба.

— Дізнаємося, — грізно відповіла Мі. — О, власне, це може стати метою нашої місії. Тактична розвідка.

— Це професор Копровіч, — пояснила Амелія. — Божевільний науковець. Татів друг працював із ним у якомусь інституті, і цього професора звільнили саме тому, що він збожеволів.

— Він навіть схожий на божевільного науковця, — погодився Куба.

— Вони хочуть виселити його, щоб знести цей будинок і спорудити тут красиву багатоквартирну будівлю. А він не згоден, — сумно додала Амелія.

Куба не знав, чому Амелія захотіла сюди піти. Сподівався, що вона пояснить йому, хоча й не був упевнений. Це як із привидом у ліфті. Можливо, вона просто хотіла прогулятися з ним. Позаяк вона така дивна, можливо, похід у кіно здається їй надто банальним. Але якщо вона просто хотіла запросити його, навіщо тоді взяла із собою Альберта й Мі?

Будинок мав такий самий вигляд, як і раніше, тобто занедбаний.

— Там велосипед того халамидника, — Клементина презирливо підібгала губи. — Йому, напевно, сто років.

Велосипед був притулений до стіни коло входу. Куба подумав, що можна запитати хлопчика, навіщо він шпигує за мешканцями Замку.

— Стиште звук на своїх телефонах, — попросив він.

— Нам обов’язково туди заходити? — занепокоїлася Клементина.

— Ти сама захотіла сюди прийти.

— Так, але… хіба це не незаконно?

— Це він живе тут незаконно.

Куба штовхнув відчинену хвіртку. Тепер йому було цікаво подивитися, що відбувається всередині. Він і не думав повертати назад. Зарослою стежкою діти підійшли до відчинених дверей. Альберт постукав.

— Ти з глузду з’їхав? — засичала Мі. — Це таємна місія.

— Я чемний.

Мі закотила очі під лоба.

Вони прислухалися. Ніхто не з’явився.

Куба трохи боявся, але, відчуваючи на собі пильний погляд Амелії, штовхнув двері.

— Зачекайте тут, — сказав він Мі й Альберту.

— Гей, зажди хвилинку, — запротестувала сестра. — Ти поводишся зі мною, як із дитиною.

— А маю поводитися як із шестирічною дорослою? Уяви, що це пост, а ти охоронець.

Мі пирхнула й склала руки. Альберт дістав із рюкзака пристрій, схожий на щось середнє між дрилем і відеокамерою. Імбир крутився поруч, підозріло обнюхуючи велосипед.

— Ти прихопив кулемет? — запитала Мі.

— Це універсальний випробувальний пристрій, — відповів Альберт. — Скорочено УВП. Я прийшов сюди з науковою метою.

— У будь‑якому разі чекайте на нас тут, — повторив Куба й подивився на собаку. — Імбире, залишся!

Він не думав, що старий чи хлопчик можуть бути небезпечними, але ліпше пильнувати. Тим паче, що в Мі була схильність притягувати неприємності.

Куба штовхнув двері й увійшов усередину, Амелія ступила слідом, а Клементина неохоче зайшла останньою. Усе навколо було оповите темрявою, хоча й не цілковитою. Крізь одне із запнутих вікон у дальній частині будинку пробивалося світло.

Вони стояли на підлозі, викладеній шахівницею великими чорно‑білими плитами. Трохи далі виднівся коридор із дерев’яною підлогою. На темних стінах висіли картини, але неможливо було зрозуміти, що на них зображено. Стеля, заввишки чотири метри, була підбита коричневими, майже чорними, балками й дошками.

Вони піднялися сходами на паркетну підлогу з масивних клепок, які, на жаль, рипіли під час кожного кроку. Це був не єдиний звук — звідкись із глибини будинку долинав притлумлений гуркіт, який видає великий двигун. Крім цього — ані кроків, ані розмов, ані дзвону посуду.

Амелія спіткнулася, і Куба рефлекторно схопив її за руку. І вже не відпускав. Дівчинка не намагалася звільнити руку, вона просто стиснула пальці в теплій руці Куби. Клементина пробурмотіла щось ледь чутне за їхніми спинами.

Будинок виявився більшим, ніж здавалося зовні. Уздовж стін стояли скрині, картонні ящики, труби й різні предмети, призначення яких Амелії не було відоме. У напівтемряві важко було зорієнтуватися в розташуванні кімнат.

Куба натиснув ручку найближчих дверей, заввишки, мабуть, метрів зо три. Вони рипнули, але не зрушили з місця.

— Гадаю, ми бачили досить, — прошепотіла Клементина ззаду.

— Ми нічого не бачили, — сказав Куба.

Йому досі було цікаво, чому Амелія хотіла прийти сюди, але тепер ним більше керувала власна цікавість.

Вони звернули в бічне відгалуження коридору, де біля стін лежали наповнені чимось мішки. Пахло пилом.

Куба зупинився й приклав палець до губ. Десь позаду почулися кроки.

— Я так і знала… — засичала Клементина.

Кубу як морозом обсипало. Він не знав, що робити: повернути назад чи йти далі. Не придумавши нічого ліпшого, він натиснув ручку найближчих дверей й поштовхом відчинив їх. Діти ввійшли в темний вузький коридор, дальня частина якого потопала в темряві.

— Я хочу назад, — промовила Клементина.

— То повертайся. — Куба зачинив за ними двері. — Мені є з ким тут поговорити.

Вони прислухалися, але кроків більше не було чути. Натомість таємничий гул посилився. Куба відчув, як пальці Амелії стиснулися на його руці.

За мить усі вже відчували легкі вібрації підлоги.

— Ходімо звідси, — наполягала Клементина.

— Це насос або електрогенератор, — пояснив Куба.

Але він зовсім не був упевнений, що це гуде. Судячи зі звуку, це мав бути дуже потужний насос. Або потужний генератор. Хлопець увімкнув ліхтарик, освітивши темну частину коридору. За десять метрів вона закінчувалася такими самими дверима. Коли вони дісталися їх, вже було зрозуміло, що це не насос і не генератор. Гуркіт більше нагадував роботу корабельного двигуна.

Раптом Амелія придушено скрикнула і присунулася до Куби. Хлопчик інстинктивно повернувся й освітив ліхтариком коридор позаду них.

— Не лякай, — сказала Клементина.

— Що ти бачила? — Куба відчув, як Амелія затремтіла.

— Ви не повірите! — Амелія дивилася на ту частину коридору, яку вони вже пройшли.

— Дай нам шанс.

— Я бачила… примару.

— Маєш рацію, — глузливо промовила Клементина. — Ми не повірили.

— Де вона була? — запитав Куба.

Амелія показала на двері, через які вони ввійшли.

— Там, де ми щойно були, — прошепотіла дівчинка. — Це було виразніше, ніж перед цим.

— Намагаєшся нас налякати? — запитала Клементина. — Ти бачиш примар? Можливо, тобі зашкодив несвіжий йогурт?

— Може, це був відблиск ліхтарика від…

Куба подивився вперед і спробував знайти щось блискуче. Тут не було нічого подібного, тільки порохняве дерево й фурнітура, потускніла від патини.

— Від чогось, — закінчив він.

Амелія мала живу уяву, тому могла бачити незвичайні речі там, де їх не було. Куба не вірив у привидів, але зрозумів, що зараз вони бачили досить.

І, правду кажучи, він волів би зараз опинитися на вулиці.

— Якщо хочете, можемо повернутися, — сказав він.

— Нарешті! — Клементина розвернулася.

— Ні, не туди, — запротестувала Амелія, знову стиснувши руку хлопчика.

— Ми обійдемо, — кивнув Куба й натиснув ручку дверей.

Вони відчинилися зі скрипом петель, але це не мало значення, тому що гуркіт тепер був дуже потужний. За дверима виднілися круті сходи на другий поверх. Високо вгорі на дерев’яній стелі мерехтіли блакитні відблиски, які можна побачити вночі біля басейну.

— Можливо, ти бачила щось подібне, — припустив Куба.

Трохи подумавши, Амелія похитала головою.

Виходу не було, вони повільно почали підійматися скрипучими сходами, поки не дісталися другого поверху. Хоча це навряд чи можна було назвати поверхом. Діти опинилися на дерев’яній галереї з бібліотекою заввишки два поверхи.

Усі стіни від верху до низу було заставлено книжковими шафами, повними книжок. І це були не звичайні книжкові шафи, а величезні, старовинні, темні, з грубого дерева, міцно прикріплені до стін.

Галерея, де вони стояли, була продовженням однієї з «полиць» у половину висоти бібліотеки. Книжок були тисячі, і всі старі й запилюжені.

— Овва… — прошепотіла Клементина. — Навіщо комусь так багато книжок?

— Щоб читати?.. — промовила Амелія.

Діти стояли на останній сходинці, не знаючи, що робити далі. Гуркіт долинав із центральної частини вітальні. Врешті Куба підійшов до масивних дерев’яних перил і подивився вниз. Дівчата стояли обабіч нього і здивовано споглядали за тим, що він робить. Їхні обличчя освітило блакитне сяйво. Посеред підлоги великої вітальні стояло щось. Це «щось» гуділо, як величезний трансформатор, і випускало хмари світної блакитної пари. Ця річ була округлою й нагадувала корпус турбіни на гідроелектростанції або чан для приготування пива, або кілька великих мосяжних каструль, поставлених догори дном одна на одну, обплетених кабелями й трубами. Конструкція мала три метри в діаметрі й працювала на великій потужності.

Куба занепокоєно поглянув на незвичайну машину. Він не міг пригадати, щоб десь, навіть в інтернеті, бачив щось подібне. Й одночасно із цим він побачив дещо іще.

Навколо машини походжала Мі, із цікавістю роздивляючись пристрій.

— Я її вб’ю! — засичав Куба крізь зціплені зуби.

Біля Мі з’явився Альберт. Він ходив навколо машини, щось вимірюючи своїм універсальним випробувальним пристроєм. Натискав якісь кнопки й мав схвильований вигляд.

Куба озирнувся. Праворуч галерея закінчувалася крутими сходами.

— Ми підемо туди, — тихо сказав він. — Заберемо їх і вшиємося звідси. Цей апарат може бути радіоактивним.

Він побіг до виходу, не озираючись. Попри шум, чув кроки дівчат позаду себе.

За кілька стрибків він опинився біля підніжжя сходів, оббіг машину й зупинився поряд зі здивованою Мі.

— O! — вигукнула вона. — Де ти подівся?

— Ти мала чекати… — Куба, здавалося, хотів задушити сестру. Звісно, він цього не зробив.

Цей блакитний дим, майже туман, пахнув озоном. Хлопчик намагався не вдихати, але внизу дим був усюдисущий. Він струменів біля ніг, обтікав книжкові шафи, плив уздовж полиць із книжками і розсіювався. З боків машини блимали індикатори, стрілки годинників вібрували, із в’язок дротів долинало рівномірне шипіння.

Куба схопив під пахву Мі, яка пручалася, Альберта, який був зайнятий вимірюваннями, за рюкзак і потягнув їх до дверей. І раптом щось змінилося. Гудіння машини стишилося, дим або туман розсіявся. Усі зупинилися: дівчата — як у кіно у стоп‑кадрі; Куба і Альберт — як вояки під час раптового відступу, а Мі — як солдат, який не має анінайменшого наміру відступати зі своєї позиції.

Звук затих, неначе пристрій зменшив оберти. З тихим шипінням люк відкрився, показавши панель керування з купою перемикачів і старих кінескопічних[22] моніторів. Бліда стареча рука сперлася на край кабіни, прихованої всередині машини. Ця рука, здавалося, належала зомбі, що виповзає з могили. Клементина закричала й чкурнула до найближчих дверей. Куба підштовхнув молодших до головного входу у вітальню. Принаймні він так думав, бо там виднілися найбільші двері. Вільною рукою він схопив руку Амелії, дивлячись на постать, яка сиділа в апараті. Цей чоловік був схожий на пілота винищувача в шоломі з великим сонцезахисним козирком. Поміж сивого волосся стирчали кабелі й дроти. Ані Куба, ані Амелія не могли поворухнутися, втупившись в істоту, що з’явилася ізсередини машини, — напівлюдину, напівробота. Істота їх не помітила. Вона була захоплена перемиканням перемикачів, поворотом ручок і пересуванням важелів на величезній консолі.

Куба отямився першим й потягнув Амелію за собою. Вони вибігли через великі вхідні двері вітальні й звернули в темний коридор, яким добігли до дверей, зачинених на засув.

— Як ви сюди потрапили? — запитав Куба сестру.

— Та так кружляли, що й сама не знаю.

Коридор розгалужувався. Можна було пройти праворуч або ліворуч. Рішення треба було приймати швидко, поки цей науковець‑мутант не викрив їх, тому що, найімовірніше, саме він сидів в апараті. Куба не міг повірити, що лише чверть години тому він вважав його невинним старим. Невідомо, на що ще здатна така людина.

— Ліворуч, — сказав Альберт.

Куба оцінив обидві можливості. Коридор праворуч здавався йому безпечнішим, але хлопчик не був упевнений, адже вже не вірив передчуттю. До того ж Альберт був не такий дурний, як здавалося.

— Точно? — запитав він.

Альберт показав на компас, прикріплений збоку до УВП.

— Вхід до будинку з північного боку.

— Тож ліворуч, — вирішив Куба.

Вони вже збиралися було піти туди, аж раптом Альберт промовив:

— Або не ліворуч, — він показав на компас, стрілка якого тепер оберталася, як маленький вентилятор. — Ця машина порушує магнітне поле Землі.

За рогом коридору відчинилися двері вітальні, яку вони впізнали за блакитним світінням на стінах.

— Якщо він побачить нас тут, буде кепсько, — злякалася Амелія.

Куба знав, що буде кепсько. Також він знав: якщо вони виберуть хибний шлях, то можуть опинитися в пастці. Хлопчик роззирнувся навкруги, і його погляд упав на вузьку смужку світла, що проникала крізь вікно, запнуте цупкою шторою. Він обережно відкинув її вбік. На жаль, скло було таке брудне, а кущі такі густі, що неможливо було визначити, куди виходить вікно. Він уже збирався опустити штору, аж раптом побачив на підвіконні нечітку тінь від решітки. Сонце в цей час було на південному заході, тому тінь вказувала на північний схід.

— Таки ліворуч, — сказав він.

Вони рушили швидким кроком, не озираючись. Минули одні двері, другі й опинилися на залитій сонцем стежці перед будинком. Відсапавшись, діти вибігли за ворота, де їх зустрів радісний гавкіт Імбира. І тоді помітили, що когось бракує.

— Де Клементина? — Амелія роззирнулася навкруги, нібито подруга могла десь сховатися.

— Цей мутант, напевно, зараз її жере, — не без певного задоволення припустила Мі.

— Зачекайте тут! — Куба рушив назад у будівлю.

Йому зовсім не хотілося туди повертатися. Але хтось мав це зробити.

— Ні! — Амелія схопила його за руку.

— Ти бачила, на що перетворився професор.

— Ось тому й не ходи туди.

— Можливо, сьогодні повня, — сказала Мі, — і професор перетворюється на… цього монстра.

— Я потелефоную батькові, — Амелія дістала телефон і завагалася. — Він сердитиметься. Тато заборонив нам ходити сюди. Це буде складно…

Вона набрала номер. Цієї миті вхідні двері будинку відчинилися, і з’явилася Клементина… в супроводі хлопчика, якого вони бачили раніше.

— Привіт… — сказала Амелія в трубку й замовкла, не знаючи, що робити в цій ситуації. — Що на вечерю? Е‑е‑е… Просто запитую. Я зголодніла. У будь‑якому разі не важливо. Усе, більше не турбую.

Вона урвала зв’язок.

Клементина поцілувала хлопчика в щоку й, широко всміхаючись, стала поруч із ними. Помахала йому рукою, а хлопчик пішов додому й зачинив за собою двері. Цього разу замок клацнув.

За всім цим Куба забув, що повинен поговорити з ним.

— Ну, можемо йти, — бадьоро сказала Клементина й раптом помітила здивовані обличчя решти. — Що?

— Ти його знаєш? — запитала Амелія.

— Я щойно з ним познайомилася. Це Еміль, онук професора. Він такий… — дівчинка добирала відповідне слово, — спокійний. Гадаю, це називається «гідність».

— Отже, уже не халамидник? — з іронією запитала Мі. — Ми думали, що ти стала жертвою цього Ктулху[23].

Клементина на мить скривилася, але ніяк не прокоментувала слова Мі.

— Він такий милий, — сказала вона натомість.

— Ктулху?

— Еміль. Коли ви мене покинули, він допоміг мені дістатися виходу.

— Ми тебе не покинули, — зауважив Куба. — Ти сама десь поділася.

— Ми домовилися зустрітися завтра. Але… у нього немає ані телефона, ані інтернету, тож це трохи ускладнює справу. Він сказав нам не приходити сюди, тому що це завадить роботі його дідуся. Звісно, я можу прийти, але спочатку він повинен прийти за мною.

— Чим займається його дідусь? — раптом спитав Альберт.

— О, я не запитала. Напевно, це щось… наукове або щось на кшталт того.

Альберт не був у захваті від цієї відповіді. Він сховав УВП у рюкзак і красномовно подивився на Кубу, ніби кажучи, що час повертатися.

Куба відклав пояснення питання про безпілотник, яке тепер здавалося неважливим. Якщо Клементина справді збирається зустрітися з Емілем, можна буде розпитати її про все. Адже після того, що вони побачили в Дивному будинку, список запитань міг подовшати.

— Ми повертаємося, — вирішив він.

І діти поволі рушили до Замку.

¹⁹ Мальборкський замок — замок у місті Мальборк у Польщі.(Прим. пер.)

²⁰ Має бути «як з гори котитися», але Мі все переінакшує.

²¹ Femme fatale (фр.) — фатальна жінка, яка для чоловіка є причиною нещасть і загибелі.

²² Кінескоп — електронно‑променева трубка, призначена для відтворення зображення в старих телевізорах.

²³ Ктулху — вигадана істота з творів‑жахів Г. Ф. Лавкрафта. Вона має подобу крилатої людини зі щупальцями на обличчі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 6

у якому Альберт начебто розуміє, про що йдеться, але не зовсім

Куба проїхався двором на скейтборді, випробувавши його стрибками й крутими поворотами. Хлопчик розмірковував про вчорашній візит у Дивний будинок і про те, що там побачив. Він не міг цього пояснити. З одного боку, цікавість змушувала його йти далі, з другого, розум казав триматися подалі від цього місця. Цей божевільний науковець занадто божевільний.

Роздуми перебив пан Зенек, який заступив йому шлях. Куба зупинився й притиснув черевиком край дошки, щоб вона стала вертикально. Відтак схопив її рукою й подивився на Зенека спідлоба.

— Знову щось замислив? — запитав охоронець. — Я бачив тебе вчора в гаражі.

— Я не спускався вчора в гараж, — чесно відповів хлопчик.

— Там є камери, тож я тебе чудово бачив.

— Мене вчора не було в гаражі, — спроквола повторив Куба. — І навіть якби я був там, що з того? Ми паркуємо там машину.

— Ви паркуєтеся на мінус першому. А ти вештався на мінус другому. Якщо я ще раз побачу тебе там, де тебе не має бути, матимеш неприємності, — пан Зенек повернувся, щоб піти, але кинув через плече: — Якщо подряпаєш стіну, заплатиш за ремонт.

Куба ще мить постояв посеред двору. Попри те що не спускався вчора в гараж, він замислився. Цей огидний охоронець просто доскіпується.

Йому вже не хотілося кататися. Куба повернувся додому й сів за стіл, щоб попрацювати над моделлю перехоплювача. Він хотів закінчити її до початку навчального року. Невідомо, чи буде в нього тоді час, а йому не хотілося залишати модель незавершеною. Зараз він приклеїв годинник на консоль перед кермом. Це було нелегко, тому що деколь[24] треба було на мить замочити у воді й закріпити в належному місці. Часу на виправлення було обмаль, адже вона відразу висихала.

Мама й Мі стали у дверях кімнати.

— Ти дозволив сестрі гладити собаку? — з докором запитала пані Ритель.

Мі показала почервонілу шкіру на руках. Вона зробила таке сумне обличчя, що той, хто не знав її добре, міг подумати, що вона справді засмучена.

— Вона сама знає, що не можна гладити собак і кішок, — відповів Куба.

— Їй шість років, — сказала мама із притиском. — Ти відповідальний за неї.

Вона похитала головою й пішла. Кубі це не подобалося. З одного боку, мама весь час казала йому, що він не може ставитися до сестри як до підлеглої, а з другого, він мав відповідати за те, що робила Мі.

— Отак, Кубо, — дівчинка підійшла й подивилася на модель. — Це просто невеличкий свербіж. Якщо я загартовуватимуся, то позбавлюсь алергії.

— Неможливо загартовуватися від алергії. Ти гладила Імбира?

— Може, один раз, просто випадково. Про що ти говорив з охоронцем?

— Він казав, що я вештаюсь у гаражі. Мені він не подобається.

Мі поклала зошит на стіл і записала: «Охоронець — людина, яка бере гроші за те, що чіпляється до інших».

«То чому ж його не називають “причіпа”?» — замислилася вона. Куба глянув на те, що написала сестра, й усміхнувся. Він не міг довго сердитися на неї.

Його телефон писнув — надійшло повідомлення від Альберта.

— Альберт хоче зустрітися з нами, — сказав він Мі. — Вочевидь, це терміново.

Мі побігла до своєї кімнати й за хвилину повернулася з велосипедним шоломом. Вона наділа його на голову й висунула хвостик в отвір.

— Я готова.

* * *

Куба помахав рукою Альберту, який уже йшов через двір їм назустріч. «Ох, й Амелія там», — подумав він.

— Немає часу на пояснення, — усміхнувся Альберт. — У нас є кілька хвилин.

— Для чого? — запитав Куба.

Альберт не відповів. Він уже йшов до третього під’їзду, в якому жила сім’я Домейків.

— Привіт. — Куба усміхнувся Амелії. — Знаєш, про що йдеться?

— Привіт! — в Амелії був такий вираз обличчя, ніби вона хотіла поцілувати його в щоку на знак вітання. — Буде ліпше, якщо він сам пояснить. Ти мені не повіриш.

Вони піднялися сходами на другий поверх. Альберт кинув рюкзак на підлогу, сів по‑турецьки біля стіни навпроти дверей ліфта й узявся налаштовувати універсальний випробувальний пристрій.

Кубі здалося, що пристрій був його власною конструкцією. У деяких місцях він навіть тримався за допомогою скотчу.

Альберт не поспішав пояснювати причину зустрічі в такому незвичному місці.

— І що?.. — нетерпеливилося Мі.

Хлопчик ігнорував її, захоплений пристроєм.

— Ти глухий? — запитала дівчинка.

Це також залишилося без відповіді.

Амелія, ніби перепрошуючи, стенула плечима. Куба засунув руки в кишені. Йому теж уривався терпець. Він знав, що іще мить, і Мі почне штовхати Альберта ногою або робити щось іще, щоб змусити відповісти. Цього разу він не збирався заважати їй це зробити.

Краєм ока Куба помітив рух у коридорі. Він повернув голову в тому напрямку, але там була лише Клементина. Він привітав її кивком голови й вичікувально подивився на Альберта. Однак той не прагнув нічого пояснювати.

— Ти і її запросив? — запитала Мі з огидою.

— Я не запрошував її. — Альберт підняв пристрій і скерував його на дівчинку, яка наближалася, для перевірки. З невдоволеним виразом обличчя він повернувся до керування УВП.

— Ти, нарешті, поясниш нам, у чому річ? — запитав Куба.

— Я хочу перевірити явище, яке зазвичай називають привидами. — Альберт знову підняв УВП. — Саме тут Амелія останнього разу бачила привид, у ліфті.

Він кивнув головою на двері ліфта.

— Пані Кожушек також бачила привид поруч із цим під’їздом. Варто запитати в неї.

Куба зітхнув. Привиди… Артистичну Амелію ще можна зрозуміти, але до болю логічного Альберта? Що за сімейка!

— Я не збираюся ні про що розпитувати цю божевільну жінку, — промовив він і звернувся до Клементини: — Обережно.

Дівчинка йшла просто до Альбертового рюкзака, який лежав на підлозі, і, здавалося, не бачила його.

— Там рюкзак, — повторив Куба.

Клементина не звертала на нього уваги, наче була в задумі.

— Я не вірю в привидів. — Куба про всяк випадок присунув свій рюкзак до стіни.

Йому вже урвався терпець.

— Привидів не існує, — кивнув Альберт. — Я хочу пояснити природу явища, яке називають привидами.

— А ти? — Мі подивилася на Клементину. — Ти бачила привид?

Тепер усі подивилися на неї. Клементина повільно пройшла повз них зі скляними очима. Втупившись у простір. Вона проминула їх і… пройшла крізь стіну. Клементина не вдарилася об неї, не відскочила, а просто проникла всередину, ніби була нематеріальна.

Усі четверо завмерли й утупилися в порожню стіну. А за мить з‑поза дверей квартири, розташованої за цією стіною, пролунав жіночий вереск.

— Зараз вісімнадцята сорок сім, — зауважив Альберт.

* * *

За вікном уже сутеніло. Альберт сидів у своєму кріслі перед ноутбуком, до якого був під’єднаний універсальний випробувальний пристрій, і клацав мишкою. Амелія і Куба схилилися над ним, а Мі сиділа на столі, хвицаючи ногами. Знуджена графіками на екрані, вона милувалася кімнатою, заповненою книжками й різноманітними розібраними пристроями. Куба теж нишком поглядав на полиці, заставлені комп’ютерними деталями й іншим електронним обладнанням. Там був і розібраний мотор від пилососа. Альберт зростав в очах Куби, й одинадцятирічний хлопець навіть відчував якесь захоплення молодшим сусідом.

— Ті самі покази, — Альберт повернув до них екран, — що й у Дивному будинку.

— То ти вже віриш у привидів? — запитала Амелія.

— Привидів не існує.

— Ну ось, знову!

— Привиди за визначенням належать до мертвих людей. Якщо ти віриш у чаклунство[25]. Клементина жива, тому ми не могли бачити її привид.

Амелія зітхнула, узяла телефон і щось написала.

Попри серйозність ситуації, у голові Куби промайнула комічна думка, що Амелія зараз перевіряє, чи жива Клементина. Звісно, він знав, що вона цього не робила. Гірше було з усім іншим, що анітрохи не скидалося на те, на що мало. Куба не вірив у привидів, але ж він бачив, як Клементина пройшла крізь стіну. Це не можна було пояснити відблиском. Клементина пройшла крізь стіну, і ніхто в цій кімнаті не міг цього спростувати. Водночас ніхто в кімнаті, окрім, можливо, Амелії, не вимовив слова «привид». Виникало питання: як таке можливо?

— Імовірно, це був не привид. — Амелія сховала телефон. — Але хай би що це було, воно видавалося чіткішим і матеріальнішим, ніж раніше.

— Лялька мала вигляд людини, — визнала Мі.

— Пропоную назву «фантом», — сказав Альберт.

— Добре, — погодився Куба. Назва не мала значення. Головне — що це таке й наскільки воно небезпечне. — А чи можуть ці фантоми… видавати звуки?

— Які звуки?

— Наприклад, стогнати.

— Радше ні. — Альберт відкрив архітектурний план Замку. — Проблема стосується лише частини будинку. Усі випадки спостереження фантома сталися поблизу третього під’їзду. На жаль, це наш під’їзд.

— Де ти взяв плани будівлі? — зацікавився Куба.

— У батька. Це він спроєктував її.

Куба проковтнув клубок у горлі. Отакої! Раз чи два він прохопився несхвальним зауваженням стосовно архітектора. Було не дуже приємно.

— Твій старий спроєктував Замок! — вигукнула Мі. — Так! Отже, недоладні дверні замикачі — це його рук справа?

— Архітектор не проєктує такі дрібниці, як дверні замикачі.

Куба непомітно штовхнув сестру ліктем, щоб вона ще щось не бовкнула.

— Зараз це не важливо, — сказав він. — У нас є проблема з примарами. Мені анітрохи не подобається жити в будинку з привидами. Тим паче треба поговорити з Емілем. Про його дідуся, бо він це зробив. Гадаю, машина в їхній вітальні має стосунок до того, що тут відбувається.

— Викличмо мисливців за привидами, — запропонувала Мі. — Вони зловлять примару в маленьку коробочку, і все буде добре.

— Я не знаю, кому телефонувати в такій ситуації, — сказала Амелія й додала стишеним голосом: — Я навіть не можу розповісти про все батькам, бо вони нам заборонили ходити в Зону.

— Проблема розв’яжеться сама собою, коли професор з’їде, — сказав Альберт.

— Якщо він не зробив цього досі, то не виїде сам, — втрутилася Мі. — Вони муситимуть його експортувати.

Старші діти пирхнули сміхом, що змусило Мі швидко дістати зошит, який вона весь час носила із собою, щоб записувати складні слова. Вона щось перевірила.

— Ексмітувати[26], — виправив її Альберт. — Дивись.

Усі подивилися на екран комп’ютера.

— Що це таке? — запитав Куба.

— Це сайт нашого району. Ось рішення про виселення професора. Тож треба просто почекати, і проблема розв’яжеться.

Куба кивнув. Так, це не забере багато часу.

Альберт, вирішивши, що тему вичерпано, ввімкнув на екрані гру «Лицарі й комахи». Брат Амелії справді був дивний.

— Битва за Великий курган, — пояснив він. — Сьогодні ввечері я планую штурмувати його востаннє. Якщо це вдасться, я завершу гру.

Мі не здавалася заскоченою.

— А я нещодавно штурмувала Велику фортецю, — сказала вона. — Але нічого не вийшло.

— Атакувала спереду?

— Ну… так.

— У Великій фортеці є кілька слабких місць. Спереду її найважче завоювати.

— Звідки ти знаєш?

— Я генерал лицарів. У мене є плани на Велику фортецю.

— Овва!.. — дівчинка широко розплющила очі.

Куба вирішив, що вони більше нічого не зможуть зробити. Крім того, у нього створилося враження, що для Альберта й Мі старші брат і сестра наче припинили існувати.

— Ти ж малюєш, чи не так? — запитав він Амелію.

— Трохи… — кивнула вона.

— Можна подивитися?

— Звісно.

Вони залишили молодших брата й сестру та пішли до кімнати Амелії. Кімната була скромна, але затишна й оформлена «артистично»: з ескізами, пришпиленими до стін, наліпками на книжковій шафі, з олівцями, які стояли в глиняній чашці на великому столі. Тут панував творчий безлад, що дуже подобалося Кубі. Схоже, випадково кинуті предмети складалися у щось, що здавалося добре продуманою композицією. Невже Амелія влаштувала все так, щоб створити на нього враження?

Куба взяв до рук малюнок дерева в горщику. Цілком удалий.

— Бонсай?[27] — запитав він.

— Я завжди хотіла мати таке дерево. Тому й намалювала його.

— Якщо тобі це потрібно, чому не купиш?

— Це дорого, і, крім того, я волію… малювати. — Амелія спохмурніла. — Тоді воно буде таким, як я собі уявляю.

З острахом вона взяла з полиці одну з великих папок. Проте не поклала її на стіл, а обережно розгорнула й почала переглядати.

— Покажи всі, — попросив Куба.

Амелія похитала головою.

— Не всі з них вдалі.

— Я не сміятимуся, — заспокоїв її Куба. — Я взагалі не вмію малювати.

Амелія завагалася й майже простягнула йому папку. Однак, не завершивши руху, передумала й дістала перший малюнок — єдинорога. Куба скинув бровами. Малюнок був дуже вдалий. Наскільки він знав, намалювати коня, на якого єдиноріг дуже схожий, не так просто.

— У тебе талант, — він схвально кивнув.

Наступні малюнки Амелія показувала сміливіше, хоча деякі все ж таки залишила в папці. Вулиці зі старими будинками, фантастичні дерева, населені ельфами, лицарі на конях, вітрильні кораблі, гірські вершини — усе це постало перед Кубою. Робіт було досить багато. Наприкінці Амелія показала малюнок, яким, мабуть, дуже пишалася, бо акуратно поклала його на стіл просто перед Кубою. На малюнку була зображена сивоволоса жінка в кабріолеті. Певно, це був Bentley або Jaguar 1930‑х років.

Крила, закруглені спереду, плавно спускалися назад. На жаль, половина заднього крила була закрита якоюсь білою тканиною, імовірно, частиною жіночого вбрання. Так, це був Bentley Continental, адже бампери й дверні ручки більше нагадували деталі автомобілів сімдесятих років. Поміркувавши, Куба дійшов висновку, що це не конкретна машина, а цілком вигадана модель. А проте, автомобіль було дуже вдало намальовано.

— Досить красиво, — визнав він. — Хочеш у майбутньому стати художницею або кимось таким?

— Іще не знаю. Розумієш… — вона опустила очі. — Я нікому раніше не показувала цих малюнків. Не знаю, чи варті вони чогось.

— Вони чудові, — запевнив її Куба. — Я на цьому не знаюся, але вони мають такий вигляд, ніби їх малював хтось… не знаю, цілком дорослий.

Амелія широко всміхнулася й, хвилину повагавшись, відкрила папку, щоб він міг переглянути все, що захоче.

Так, у дівчинки достоту був талант.

²⁴ Деколь — технологія перенесення зображення, виконаного на спеціальному папері, на будь‑які інші предмети; наліпка з таким зображенням.(Прим. пер.)

²⁵ Чаклунство — магічні народні ритуали, забобони.

²⁶ Ексмісія — примусове виселення з житла.

²⁷ Бонсай — китайське мистецтво вирощування дерев так, щоб вони зростали в мініатюрі в горщиках. Популярне також у Японії.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 7

із якого ми дізнаємося, що ніхто не любить дізнаватися неприємну правду про себе, а дізнавшись, намагається звинуватити в цьому інших

Кубі снилася артилерійська атака. Гармати на зубчастих фортечних мурах Замку били залпом по ворогові, що наближається, але досі невидимий за лісом. Бланками були прочинені вікна останнього поверху, того, що з покітним дахом.

Його розбудив шум. Куба лежав із розплющеними очима, і минуло багато часу, перш ніж він зрозумів, що досі чує артилерійські залпи. Він сів на ліжку, протер очі. Це була не артилерія. Хтось стукав молотком по стіні. Куба встав, вийшов з кімнати й зупинився, не вірячи тому, що бачить. У коридорі двоє працівників у сірих комбінезонах молотками й долотами розбивали стіну навколо вхідних дверей.

З їдальні визирнула мама.

— Ти вже прокинувся? — запитала вона між ударами молотків. — Що хочеш на сніданок?

— Мамо, — Куба показав на робітників, — хтось руйнує нашу стіну.

— Тато нарешті викликав фахівців, — пояснила мама. — Вони завершать роботу за чверть години. Нарешті в нас будуть нормальні двері.

Куба кивнув і рушив у бік ванної.

— О, — пригадав він, — можна яєчню. На цибулі.

* * *

Коли він поснідав, працівники закінчили стукотіти, зняли дверну раму, подлубану татом, і віднесли її до ліфта. Мі подивилася на нерівний пролом у стіні й кивнула.

— Ми перетворюємося на печерних людей. Тепер треба повісити на вході шкуру мамонта.

— Вони скоро встановлять пристойні двері, — заспокоїла її мама.

— Я йду у двір, щоб протестувати скейт, — сказав Куба. — Гукніть мене, коли в нас будуть двері.

Хлопчик пішов до своєї кімнати за скейтбордом. Він іще раз поглянув у вікно й скривився. Пані Кожушек стояла посеред двору й дивилася на третій під’їзд.

— Тут узагалі живуть якісь нормальні люди? — Мі, як завжди, безшумно з’явилася поруч із ним.

— Ти явно не одна з них, — запевнив її Куба. — Я йду надвір.

Сестра проводила його поглядом.

— Так, я до них не належу, — пирхнула вона. — Теж мені…

Минуло п’ять, десять, п’ятнадцять хвилин, а працівники з новими дверима досі не з’являлися. Замість них з’явилася Клементина. Широко розплющеними очима вона дивилася на пролом. Підвела руку, щоб постукати, але стукати було нікуди, адже дверної коробки теж не було.

— Доброго ранку?.. — напівствердно, напівзапитально промовила вона.

Мі визирнула зі своєї кімнати, підійшла до дівчинки й торкнулася її плеча вказівним пальцем.

— Реальна. Що сталося?

— Куба тут?

— Ні. А що?

— Я хотіла запросити його в кіно.

— Чому не Еміля? То один, то другий…

Клементина стенула плечима.

— Він не може сьогодні. А мені нудно. Коли повернеться Куба?

— Я не знаю, — сказала Мі. — Пізно.

Клементина ледь ковзнула поглядом по Мі.

— Я тобі не вірю. Зачекаю тут. Яка кімната його?

Мі насупила брови — було очевидно, що їй спав на думку якийсь жарт, — і кивнула на двері до своєї кімнати.

— Ця.

Клементина, не питаючи дозволу, увійшла. Вона підозріло роззирнулася навкруги. Навпроти ліжка стояла книжкова шафа на всю стіну, у яку був вмонтований письмовий стіл. На полицях стояли книжки, скляні акваріуми й тераріуми. У повітрі витав запах гниючих рослин.

— Він розводить морських свинок? — здивовано запитала Клементина, з огидою втягнувши запах носом.

— Білих мишей, — Мі постукала по стінці тераріума. — Як їжу для пітона. А це Яцентій, — вона тицьнула пальцем у найближчий акваріум. — Амбістома.

Клементина скривилася, побачивши істоту, схожу на розпухлу ящірку. Мі не збиралася зупинятися на досягнутому.

— Це Герменегільда, — вона показала на тераріум поруч, де між листям виднівся шмат сегментованого тіла великої багатоніжки. — Сколопендра. Дуже отруйна й неприємна. Останнє, що я чула — вона з’їла змію. Усю.

Клементина ступила крок назад.

— Батьки дозволили йому тримати цю мерзоту в домі?

— Вони й не дозволяють. Він збрехав їм, що сколопендра неотруйна. У попередньому нашому домі вона вкусила сусідку твого віку.

— І що з нею сталося? — Клементина ширше розплющила очі.

— Померла. Усі розлютилися, і довелося забратися звідти, щоб наші батьки не потрапили у в’язницю. Ми вказали неправдиву адресу, і тепер нас шукає вся поліція Щецина.

— Господи… — Клементина оглянула кімнату; їй дедалі дужче хотілося втекти звідси. — Я ліпше почекаю його у вітальні.

— Звісно, — кивнула Мі. — Хочу попередити, що Куба завжди водить у кіно Теклу.

— А це хто?

— Дивись. — Мі піднесла до її носа простягнуту руку, на якій сидів волохатий павук, не набагато менший за долоню. — Тарантул, хоча правильна назва — птахоїд.

Клементина заверещала й у паніці вибігла з кімнати.

— Лялька боїться звичайного павука. — Мі поклала тварину назад у тераріум і визирнула в коридор.

На сходах стихав тупіт.

— Хто це кричав? — мама висунулася зі спальні. — Я хотіла поспати після чергування.

— Нічого, нічого, спи. То Клементина згадала, що по телевізору починається показ її улюбленого фільму «Тупий і ще тупіший».

— А… — пані Ритель позіхнула й зачинила двері спальні.

Через деякий час повернувся Куба зі скейтбордом.

— Фургон компанії з установлення дверей щойно поїхав, — він критично подивився на дверну раму. — Здається, вони щось забули.

— Поки що вони зробили гірше навіть за тата, — визнала Мі.

— Я побачив, як Клементина вибігла з нашого під’їзду. Вона була тут?

— Можливо, помилилася під’їздом. Це схоже на неї.

Куба здивовано похитав головою.

— Ти показала їй свій зоопарк?

— За кого ти мене маєш? — запитала Мі обурено.

— Тож показала.

* * *

Час наближався до вісімнадцятої сорок сім. Години привидів. Мі про всяк випадок не стала підходити до третього під’їзду, лише прогулювалася двором, звільняла цукерки від обгорток, підкидала їх і, начебто випадково, вони пролітали повз рота. Цукерки падали у траву. Вдаючи, що зав’язує шнурівки, дівчинка нахилялася, щоб подивитися, як почувається її колонія мурашок. Мі не переймалася тим, що в черевиків немає шнурівок, адже вони застібалися на липучки. Головне, щоб пан Зенек не зрозумів, що вона робить.

Нарешті, стомившись, вона сіла на гойдалку й почала розгойдуватися. Скрип петель луною відбився від стін Замку.

* * *

Пані Кожушек поверталася після щоденного обходу навколишніх крамниць, де вони з продавчинями обмінювалися останніми плітками. Як зазвичай, вона тягнула за собою візок із картатою сумкою. Старенька брала візок про всяк випадок, якщо раптом щось купить. Попри теплий вечір, на ній був коричневий светр із перламутровими ґудзиками й мохеровий берет. Той, що й зазвичай.

У дворі вона одразу помітила Мі, яка гойдалася на скрипучій гойдалці. Пані Кожушек скривила обличчя у виразі неприязні до всього, що порушує спокій.

— Шуміти заборонено, — мовила вона, зупинившись поруч із дитячим майданчиком. — Іди додому й не виходь.

Мі, розлютившись, заповзялася розгойдуватися ще сильніше.

Пані Кожушек кинула на неї похмурий погляд і пішла далі. Безперечно, ці діти поводилися дуже шумно й зчиняли метушню. А що буде, коли сюди переїдуть іще родини з дітьми? О, а ось і нова бабця!

Просто до пані Кожушек ішла стежкою низенька сивоволоса жінка років сімдесяти. На ній красувалися светр і берет, хоча було тепло. Вона тягла візок на скрипучих коліщатах.

Жінка навіть не подумала дати дорогу пані Кожушек. І всі решта мали уступитися їй зі шляху.

Незнайомка підійшла ближче, і врешті пані Кожушек довелося відійти вбік, щоб уникнути зіткнення. Жінка дивилася кудись просто себе зі спотвореним відразою виразом обличчям. Яка неприємна! Пані Кожушек проводила її поглядом. Жінка чомусь здалася їй знайомою…

Пані Кожушек не заперечувала б, якби тут ніхто, крім неї, не мешкав. Ну, іще, може, охоронець, який пильнував би за порядком.

* * *

Дуже Поважний Директор повернув на своєму чорному Jaguar XJ на під’їзну доріжку до воріт Замку, опустив скло й помахав пану Зенеку. Охоронець побачив його крізь вікно в стіні в’їзного тунелю, підвівся й неквапливо вийшов. Він довго перебирав в’язку ключів, перш ніж знайшов потрібний.

Дуже Поважний Директор нетерпляче тарабанив пальцями об шкіряне кермо.

— Тут повинен бути нормальний пульт дистанційного керування, — сказав він синові, який сидів на задньому сидінні. — Такий пульт, щоб можна було натиснути кнопку, і ворота відчинилися само собою. Одного разу мені довелося чекати три хвилини, поки пан Зенек повернувся з обходу й відчинив. Три хвилини — яке марнування часу!

Нарешті ворота відчинилися. Директор передав охоронцеві згорнуту банкноту й увійшов у двір. Пан Зенек, нервово роззирнувшись навсібіч, сховав банкноту до кишені.

— Ця мала знову бавиться на дитячому майданчику, — пробурмотів Директор. — Деякі діти не розуміють, що їм кажуть!

Він припаркувався поряд із пісочницею і вийшов з машини, маючи намір так вишпетити дівчинку, щоб вона більше сюди не приходила. Директор застебнув ґудзик свого сірого піджака на великому черевці й обійшов автівку. Й уже розтулив був рота, щоб прогнати Мі з гойдалки, аж раптом помітив щось геть несподіване.

Його син сидів трохи далі біля стіни, а огрядний чоловік у сірому піджаку, схилившись над ним, погрожував малому пальцем. Повновиде обличчя чоловіка почервоніло від гніву, а дитина зо страху аж зіщулилася. Дуже Поважний Директор розлютився. Хто це посмів читати нотації його дитині! Він рішучим кроком попрямував у той бік, але за мить його пройняла думка й він зупинився. Адже його син сидить в автівці!

Чоловік розвернувся й побачив Роберта, який виходив із тильних дверей. Щось тут не так… Він знову розвернувся й застиг. Ані дитини, ані того потворного товстуна в костюмі вже не було. Він іще мить дивився на порожню стіну, а тоді пробурмотів собі під ніс:

— Я бачу привидів від перевтоми.

* * *

Знаменитість вийшла з таксі Ford Mondeo й увійшла через головний вхід у внутрішній двір Замку.

Вона поправила свою коротку плямисту куртку, обсмикнула коротку спідницю й витерла піт із чола. В одязі зі штучних матеріалів їй було трохи жарко, але чого не зробиш заради того, щоб мати модний вигляд! Знаменитість була щаслива й утомлена водночас. Сьогодні вона дала три інтерв’ю, включно з великим, присвяченим ситуації на Близькому Сході.

Насправді жінка жодного уявлення не мала, що таке Близький Схід, але це не мало значення, адже більшу частину часу вона говорила про себе, моду й свою благодійну діяльність.

У неї вже було запрошення на першу вечірку о дев’ятій годині, а нові запрошення й далі надходили на її телефон, прикрашений блискітками. Як на все це знайти час? А їй же ще треба було завітати до салону краси, зробити щось із нігтями, волоссям й обличчям. Саме через брак часу за п’ять років вона не змогла записати жодної нової пісні.

Жінка захиталася, високим підбором черевика ступивши на бруківку. Хто робить такі тротуари! Тут має бути червона доріжка до її під’їзду. Вона знову спіткнулася й зупинилася, щоб поправити черевик. Її обігнала якась жінка, одягнена досить дивно. Що кілька кроків вона погойдувалась на високих, як ходулі, підборах і намагалася втримати рівновагу, розмахуючи крихітною сумочкою.

Знаменитість несхвально скривилася. У що одягнена ця тітка? Куртка, що ледь сягає пахв? Хіба вона не може дозволити собі довшу? І це вибілене волосся, зачесане на проділ. Вона хитається на тих підборах, як на ходулях. Ось‑ось зламає ногу. Та й узагалі, має такий вигляд, ніби втекла із цирку.

Знаменитість знову похитнулася й мало не впала. На щастя, не втратити рівновагу їй допомогла маленька сумочка. Коли вона знову глянула вперед, на стежці вже нікого не було.

* * *

Клементина повернулася з прогулянки на самоті зла на весь світ. Еміль має допомагати своєму дідові, Куба десь вештається, а до того ж тримає в домі цих гидких амбістом, сколопендр і павуків. Що робити? У всьому Замку немає більше жодного хлопчика. Тут уже давно час оселитися новим мешканцям.

Вона з невдоволенням зауважила, що нестерпна сестра Куби пасе її очима. Крім неї, тут нікого не було. Але ж ні, хтось саме виходив із третього під’їзду. Хтось новий. Шкода, що це дівчинка. Але, можливо, у неї є брат.

Клементина зупинилася з наміром познайомитися. Але чи варто товаришувати з людиною, яка одягається, як лялька з супермаркету? Вона вже збиралася була заговорити з нею, але дівчинка пройшла повз, не сказавши ані слова, закопиливши губу з таким виразом обличчям, ніби була восьмим дивом світу. Навіть не помітила її.

Клементина озирнулася й пирхнула.

— Принцеса, — пробурмотіла вона собі під ніс. — Принцеса з Козячої Вульки.

* * *

Мі нерухомо сиділа на так само нерухомій гойдалці й намагалася не привертати до себе уваги. Вона лише оглянула порожній двір. Що тут щойно відбулося? Кількість сусідів збільшилося вдвічі? Чи це були привиди, або фантоми? Але хто захоче лякати сам себе?

Дівчинка обережно злізла з гойдалки — та навіть не рипнула, і поволі рушила до свого під’їзду. Вона пройшла кілька кроків, а тоді кинулася бігти. За мить Мі вже була в будинку, де з обуренням виявила, що дверей, як і раніше, не було, отже, їх не можна замкнути. Дівчинка чкурнула до кімнати брата й з порога вигукнула:

— Я бачила двох пані Кожушек і двох Дуже Поважних Директорів. А потім іще двох Знаменитостей і двох Клементин. Почувалася, як в оці клону.

— Циклону. Ти хоч розумієш, що це означає? — із сумнівом запитав Куба.

— Звісно, — Мі мимоволі торкнулася блокнота з важкими словами. — Це означає, що ти сидиш собі в безпечному місці, а навколо кояться страшні речі.

Куба підійшов до вікна. У дворі нікого не було.

— Це витівки професора, — пробурмотів він.

* * *

Залу зібрань громади мешканців житлового комплексу «Замок» навряд чи хтось відвідував. Куба був майже впевнений, що того ранку нею скористалися вперше. Деякі стільці ще не були розпаковані, а на письмовому столі досі висіла наліпка із ціною. Приблизно половина місць була зайнята. Кілька людей Куба знав. Крім його батька, тут були батьки Амелії, Дуже Поважний Директор, пані Кожушек і Знаменитість. Коли всі квартири заселять, приміщення виявиться за‑малим.

Зала розташовувалась у високому підвалі, поруч із вартівнею й кабінетом Адміністратора. Сам Адміністратор скидався на дрібнішу версію Дуже Поважного Директора. Він був трохи нижчий на зріст, трохи худіший і достоту менш елегантно вдягнений. Куба зайняв місце в останньому ряду, а Амелія сіла поруч із ним.

Адміністратор сидів за столом перед мешканцями. Він почекав, поки гомін стихне, а тоді відкашлявся.

— Здрастуйте, пані та панове, — почав він. — Не всі з вас знають мене. Я адміністратор цієї оселі, тобто дбаю про те, щоб вам було приємно тут мешкати. — Він зробив паузу, ніби чекаючи оплесків. Оплесків, звісно, не було. — Учора я, тобто адміністрація, отримав кілька скарг на… — він насупив брови й заходився перебирати папери на столі.

Куба нахилився до Амелії й прошепотів:

— Він шукає синонім[28] для слова «примари».

— …на деякі несприятливі явища, — закінчив Адміністратор. — З ними зіткнулася переважна частина мешканців, тому було б доречно зайнятися цією справою.

— І ніхто не вірив мені, коли я говорила про привидів, — втрутилася пані Кожушек.

Мешканці з подивом дивилися одне на одного.

— Спокійно. — Адміністратор підніс руку. — Не треба використовувати такі сильні слова. Досі в нашому будинку не траплялося надзвичайних ситуацій. Стався лише один випадок із мишею. Проблема була розв’язана дружньою дератизаційною компанією[29], власник якої професійно виконав поставлене завдання.

— Він ганявся за нею зі щіткою, — згадала мама Амелії, і приміщенням прокотився сміх.

— Але ж проблема з мишею була розв’язана, чи не так? — риторично запитав Адміністратор. — До того ж його компанія… дуже зросла відтоді.

— То нехай він прийде сюди й прожене цих привидів, — запропонувала Знаменитість. — Я плачу за квартиру й вимагаю спокою. Я працюю, мені треба сконцентруватися, я медитую. Мені потрібна рівновага.

— Так, так, звісно. — Адміністратор щось записав у грубому блокноті.

— До речі… — додала Знаменитість, — іще ті галасливі діти…

Куба й Амелія стурбовано перезирнулися.

— О, так, так, — підхопила пані Кожушек. — Це велика проблема нашої громади. На ігровому майданчику постійно хтось бігає й галасує. І витоптує траву.

— А ще рипить гойдалкою, — докинула Знаменитість. — Вони позбавляють мене тиші, потрібної для медитації.

— Минулого тижня ви влаштували таку вечірку, що до ранку шибки тремтіли, — нагадала мама Амелії.

— У мене був дуже поважний гість із‑за кордону. Репер. Тому вечірка не могла бути тихою, це очевидно.

— Пані та панове… — Дуже Поважний Директор підвівся. — Ці речі пов’язані між собою. Діти, які вештаються подвір’ям, і… тривожні явища. Ці проблеми треба розв’язувати разом.

— Як це пов’язано? — прошепотів Куба.

Він поглянув на батька, який майже не слухав Директора, адже його увага була прикута до написання відповідей на робочі повідомлення.

— Ви взагалі мене слухаєте? — запитав Дуже Поважний Директор.

— Вибачте? — пан Ритель підвів голову.

— Я вас запитую.

— Про що ви запитуєте?

— Чи ви мене слухаєте.

— Слухаю. Про що ви запитали?

— Майданчик призначений для дітей, — зауважила мама Амелії.

— Пані, люди важливіші за дітей, — відповіла Знаменитість.

— Власне, так і є! — знову озвалася пані Кожушек. — Заборонімо дітям гуляти. І собакам. Діти повинні бути в школах, а собаки — у притулках. А так вони риплять гойдалкою, собаки гавкають. Я більше не можу.

— Усі втомлюються після роботи, — додав Дуже Поважний Директор. — Мій син, наприклад, нікого не турбує. Він не ходить на цей дитячий майданчик, який робить життя мешканців нестерпним.

— Ми повинні були, здається, поговорити про при… певні несприятливі події, — пан Ритель на мить відірвався від телефона.

— Тепер, коли ми вже зібралися, можемо зробити дві речі, — сказав Директор. — Це називається «оптимізація часу».

Цієї миті в батька Куби подзвонив телефон.

— Вибачте, — він схопився зі стільця й вибіг із кімнати з телефоном у руці.

— Голосуймо, — швидко промовив Дуже Поважний Директор. — Хто за закриття дитячого майданчика, що порушує спокій мешканців, і за огородження газонів?

— І за заборону вигулу дітей і собак, — додала пані Кожушек.

— Це неприпустимо! — запротестувала мама Амелії.

— Ви знаєте, що зі мною зробила ця істота?! — обурено запитала стара. — Тут неможливо жити. Дракони літають, привиди лякають, нахабні діти галасують, а кровожерливі псиська викрадають курчат. Це не для моїх нервів!

Тато Амелії, здавалося, хотів щось сказати. Але Куба чудово знав, що він не хоче зізнаватися в тому, що спроєктував цей будинок.

Піднесли кілька рук. За був навіть Адміністратор. Куба визирнув у вікно. Тато ходив двором із телефоном біля вуха й, жестикулюючи, щось пояснював співрозмовнику.

Амелія нахилилася до Куби й запитала:

— Твоя мама прийде?

— Вона на чергуванні, — прошепотів Куба. — Повернеться за годину.

— Хто проти? — запитав Директор.

Цього разу руки піднесли Куба, Амелія, її батьки й ще кілька людей.

Адміністратор підрахував голоси в нотатнику, скривився й оголосив:

— Одним голосом виграє варіант проти закриття ігрового майданчика й заборони вигулу собак.

Діти зраділи, але радість була недовгою.

— Неповнолітні не мають права голосу, — зауважив Дуже Поважний Директор. — Будь ласка, відніміть ці два голоси проти.

— Як це? — обурився Куба. — Ми теж тут живемо.

— Е‑е‑е… — Адміністратор погортав сторінки нотатника й дістав складений навпіл аркуш паперу. — Так, у правилах написано «повнолітні».

Він щось видалив й оголосив:

— Отже, громада проголосувала за ліквідацію дитячого майданчика, огородження газонів й заборону вигулювати собак.

— Вибачте, — сказала мама Амелії. — Правила не забороняють мати собак.

Адміністратор знову погортав блокнот.

— Мати — не означає вигулювати, — відповіла пані Кожушек.

— Ну… — Адміністратор достоту не знав, що робити з цією проблемою. — Ми обговоримо це на наступних зборах.

Пан Ритель повернувся на місце й запитав пошепки:

— Щось трапилося під час моєї відсутності?

Куба лише зітхнув.

— Щодо другої справи, — вів далі Адміністратор, — ми домовилися, що я викличу дератизатора. Він дослідить проблему й візьметься до її розв’язання.

— Вибачте, — батько Куби підвівся. — Особисто я не бачив жодних тривожних явищ, але трохи чув про це. Ваш дератизатор тут небагато допоможе.

— Ну, власне, — мовила Знаменитість, — ви цього не бачили.

— У мене є контакт лише цього дератизатора, — пояснив Адміністратор менш упевнено.

— Є інтернет, — нагадав йому тато. — Я впевнений, що ви зможете знайти там багато цікавих контактів. Наприклад, екзорцистів[30].

— Шановний сусіде, — Дуже Поважний Директор знову підвівся, — ви навіть не бачили цих тривожних явищ.

Пан Ритель залюбки продовжив би розмову, але в нього знову задзвонив телефон.

— Що ж, рішення ухвалено. — Адміністратор підвівся. — Збори оголошено закритими.

* * *

Дитячий майданчик був огороджений імпровізованими кілками з жовто‑чорною смугастою стрічкою. Для цілковитої впевненості в ключових місцях були прикріплені таблички з написом «Не ходити». Мі прогулювалася стежкою вздовж стрічки, що майоріла на вітрі, і їй дуже кортіло зайти за неї.

Проте вона чудово знала, що пан Зенек спостерігає за нею крізь вікно вартівні або через одну з камер і тільки й чекає, коли дівчинка порушить заборону.

Цікаво, чи є в тильній частині вартівні місце для тих, хто порушує заборони? Як у кіно — приміщення з металевими дверима, жорсткими нарами й маленьким заґратованим віконцем, через яке засудженому передають їжу й воду? Мі не хотілося це перевіряти.

Вона швидко впевнилася, що у дворі не залишилося нічого цікавого після того, як обгородили дитячий майданчик. Зрештою, їй не хотілося сидіти на дереві самій. Вона вже збиралася йти додому, коли побачила винуватця всього жаху, що стався того дня.

Адміністратор ішов і розмовляв з людиною, одягненою в комбінезон кавового кольору, холоші якого були заправлені у високі робочі черевики. Мі щиро ненавиділа Адміністратора. Але тієї миті, коли двоє чоловіків звернули в перший під’їзд, вона відчула, що існує хтось, кого вона ненавидить більше. І то з першого погляду. Адже на спині комбінезона кавового кольору викрашався великий напис: «Дератизація».

Дівчинка дістала свій зошит із важкими словами, щоб переконатися, що правильно запам’ятала значення слова. Так, визначення було чітке: «Дератизатор — убивця маленьких тварин, які нікого не турбують, крім деяких поганих людей».

Дівчинка затремтіла від гніву. Було зрозуміло: якщо Дератизатор прийшов сюди, то в підвалі оселилися миші, щури або інші милі звірятка. Також було очевидно, що Дератизатор збирається скоїти з ними щось погане.

Вона підкралася до прочиненого вікна підвалу під дев’ятим під’їздом і почула стишені голоси. Під час пошуків ігуани Франека Мі помітила цікаву особливість Замку. У той час як кожен під’їзд був автономний і неможливо було перейти з одного в інший, підвал і два рівні гаража були одним цілим.

Мі переходила від вікна до вікна, слідуючи за голосами. Вона навіть забула про те, що не повинна топтати газони.

Нарешті вона присіла біля вікна під восьмим під’їздом, де Адміністратор і Дератизатор зупинилися на довший час.

— Привидів немає, — почувся знизу голос Дератизатора.

— Прошу вас не використовувати цього слова, — попросив Адміністратор. — Розумієте, люди злякаються.

— Oкей. Цих… тривожних явищ немає. Там навіть щурів немає. Але є мурахи.

Мі улякла на місці. Так, адже саме тут мешкає її мурашина колонія!

— Я був би радий зробити це, звісно, за зниженою ціною для постійного клієнта, хе‑хе.

— Мурахи — це не проблема, — трохи подумавши, сказав Адміністратор, і Мі одразу змінила думку про нього. Насправді він класний хлопець. — Нам треба щось удіяти із цими… тривожними явищами. Чи можете ви щось із цим зробити?

— Гм… Гм… Знаєте, це може бути пов’язано з мурахами.

— Невже? Який зв’язок можуть мати мурахи з при… я маю на увазі, з тривожними явищами?

— Знаєте, мурахи здатні поводитися як привиди за певних ситуацій. Я маю на увазі, як тривожні явища.

— Справді?

— Скажу вам дещо. — Дератизатор стишив голос: — Люди чекають від вас дій, а просто зараз єдина доступна вам дія — це знищити мурах.

Мі прислухалася до тиші.

— Добре, продовжуйте.

Мі збурилася. Ні, Адміністратор все ж таки не дуже класний хлопець. «Лише через мій труп! — подумала вона. — Я не дам їм скривдити мурашок!»

* * *

Дверей іще не було. Батько, мабуть, не надто переймаючись цим, прикрутив два гачки над вхідним отвором і повісив на них ковдру.

— Ми живемо в печері, — сказала Мі, увійшовши у квартиру. — І становимо біологічну загрозу для сусідів.

Батько не звернув на це уваги. Він навіть не помітив, коли ковдра відхилилася й у квартиру ввійшла мама. Він одночасно набирав електронний лист на ноутбуці й розмовляв телефоном. Відтак закінчив розмову й потягнувся.

— Якби я була злодійкою, — сказала мама, — то могла б винести звідси все, і ви навіть не помітили б.

— Що тут можна вкрасти? Книжки? — пан Ритель підвівся, підійшов і поцілував дружину. Він широким жестом показав на ковдру. — Ти сварилася, що я зробив дірку у дверях. Але діра після візиту фахівців стала набагато більшою.

Мама сумно кивнула.

— Що відбувається? — вона показала на вікно.

— Рекламна кампанія йогурту розпочинається сьогодні. Вони клеїтимуть білборди ввечері.

— Я спитала про двір. Він обнесений стрічкою.

— Вони перетворять дитячий майданчик на стоянку або щось таке.

— Ганьба, — сказала Мі, доторкнувшись до своєї сумки з зошитом, ніби шукаючи підтримки.

— Я взагалі не можу спати. Я так втомилася, — мама піднесла руки на знак того, що в неї немає сил на дискусію. — Мені треба поспати бодай кілька годин. Не шуміть, будь ласка. Коли приїде бригада щодо дверей, тоді… ех.

— Сьогодні не приїде, — тихо сказав тато. — Вони очікують постачання лівих дверей.

— Ти купуєш крадене? Це карається законом.

— Ліві — тобто відчиняються в лівий бік.

— Ага. Ну, ти ж бачиш, як я втомилася. Не можу нічого зрозуміти.

Мама одразу пішла у ванну, а Мі без стуку ввійшла до кімнати Куби. Побачивши його докірливий погляд, вона постукала у двері зсередини.

— Можна?

— Та ти вже тут.

Недобудований перехоплювач чекав на столі, оточений деталями, які залишилося склеїти. Куба стояв біля вікна й дивився, як пан Зенек огороджує газони кілками та жовто‑чорною стрічкою.

— Я терпіти не можу цього хлопця, — сказав він. — Солдафон.

— Причепа. — Мі вдихнула й видихнула. Це означало, що розмова буде серйозна. — Ми повинні піти до цього професора. Треба сказати йому, що люди тут хочуть жити нормальним життям без привидів, які вештаються коридорами. Нехай він буде науковцем і мутантом в іншому місці.

Куба подивився на сестру й серйозно запитав:

— Ти маєш на увазі гойдалки й дуб? Люди шаленіють від заборон, але це мине за кілька днів. «Невідомі злочинці» знищать ці жовто‑чорні стрічки, і все буде як за старих добрих часів.

— Кубо, ти знищиш їх?

— Звісно, Мі.

— Справді?

— Справді. Тепер це наш дім.

Мі підбігла до брата й міцно обійняла його. Потім відступила назад і сказала:

— Нам усе одно треба піти до професора.

Куба зітхнув і подивився на сестру.

— Поясни, що ти маєш на увазі.

— Адміністратор викликав Дератизатора, і той сказав, що не може звільнити оселю від примар, тому замість них він позбавить нас мурах. Тож… якщо ми розв’яжемо проблему з привидами, він не ліквідує моїх мурах.

Куба кивнув.

— Із цим треба щось робити, — сказав він.

— Є ідеї?

— Вимкнути машину професора Копровіча.

* * *

Амелія й Альберт стояли перед жовто‑чорною стрічкою, що майоріла на вітрі й відділяла їх від дуба.

— Може, підемо до нас? — запропонувала Амелія. — Порадитися можна будь‑де.

Куба рішуче похитав головою. Він дістав складаний ніж, щоб розрізати стрічку. Хлопчик знав, що зараз пан Зенек обходить гаражі, тож нічого не помітить.

— Ліпше не треба, — запротестувала Амелія.

Тоді Куба переступив через стрічку й скочив на гілку дуба.

Мі підбігла перша, захоплена сміливістю брата й пишаючись цим, Амелія — за нею з широкою усмішкою на обличчі. Вона сіла по один бік від Куби, а Мі — по другий. Альберт залишився на тротуарі.

— Це незаконно, — зауважив він. — За рішенням громади мешканців…

— Припини, тугодуме, — вилаяла його Мі. — Ми пройшли, тож і ти можеш.

Альберт неохоче ступив на газон, немов це було мінне поле, заліз на гілку й притулився до стовбура.

— Охоронець ось‑ось підійде й побачить нас.

— Як тобі зручно, то й сиди, — мовила Мі.

Дивно, але Амелія погодилася з її словами.

— Мені ніяково, — пробурмотів Альберт.

— Ми не здамося, навіть якщо він кине нас до в’язниці, — заявила Мі. — Розпиляємо ґрати й утечемо.

— І скажемо, що це не ми, а привиди, — спокійно сказав Куба. — Ми не дозволимо їм забрати в нас цю гілку. Ми тут познайомилися, пам’ятаєте? Ми просто сидимо тут. Учора мешканці побачили самих себе, і їм це дуже не сподобалося. Нікому не подобається правда про себе. Щоб не думати про це, вони вирішили зробити бодай щось й ухвалили безглузді рішення. Вони зрозуміють це, коли буде усунуто проблему привидів. Тепер ми маємо вирішити, що з цим робити.

— Ми можемо розповісти їм усе, що знаємо, — сказав Альберт. — Що привиди пов’язані з машиною професора Копровіча. Це слушна думка.

— Люди, які наймають дератизатора для боротьби з примарами, нерозумні, — зауважив Куба. — Хто знає, що вони ще вигадають.

— Тато сказав мені, що сьогодні вранці в професора Копровіча була комісія, — промовила Амелія. — Вони повідомили, що він має виїхати протягом тижня. Він вигнав їх і погрожував, коли вони тікали. Але ці люди повинні виселити його силоміць.

— Скільки часу це може забрати?

— Не знаю.

— Не знаю — це задовго, — підсумував Куба. — Привиди можуть з’явитися будь‑де. Стіни для них не проблема. Уявіть, що наші примари з’являються вночі там, де їх не повинно бути.

— Наприклад, у вузлі опалення, — втрутилася Мі.

Куба з докором подивився на неї.

— Або в кабінеті Адміністратора. Чи їх фіксують камери спостереження?

Замість відповіді Альберт підсунув йому планшет із записом із вікна своєї кімнати. Два Дуже Поважних Директори робили грізні міни на обличчі. Один — біля автівки, другий — поряд із пісочницею.

— У такому разі, — вів далі Куба, — хтось може вирішити, що ми, наприклад, грабіжники. Загалом, може статися будь‑що. Ці привиди спроможні щось утнути, а вважатимуть, ніби це зробили ми.

Подумавши, він додав:

— Нам треба знову відвідати Дивний будинок. І то сьогодні. Саме перед годиною привидів.

Амелія всміхнулася. Куба відчув певне полегшення від того, що вона думає про те саме. Треба відвідати професора й вимкнути його пристрій.

²⁸ Синоніми — слова, що мають те саме або близьке значення.

²⁹ Дератизація — знищення шкідливих гризунів. Для порівняння, дезінсекція — це знищення комах, а дезінфекція — усунення мікроорганізмів.

³⁰ Екзорцист — людина, яка виганяє бісів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 8

у якому Куба має намір розв’язати всі проблеми простим способом, а рішення виявляється набагато складнішим, хоча й набагато мудрішим

Куба дістав із рюкзака свої шкільні зошити, які приготував заздалегідь, і поклав замість них пляшку з водою, ліхтарик, аптечку й, трохи поміркувавши, сухарі. Він не знав, чи то може стати в пригоді, але… береженого й Бог береже.

Мі надягла велосипедний шолом і почала напихати свою сумку ручками, шпильками для волосся й запасними шкарпетками. Коли вона пакувала кишеньковий ботанічний атлас, до її кімнати зазирнув Куба.

— Ми не збираємося там жити, — нагадав він. — Ліпше візьми пляшку соку. І високі черевики.

— Навіщо високі?

— Про всяк випадок, якщо там змії.

— Змії? — радісно запитала Мі. — Гадаєш, там можуть бути змії?!

Куба зітхнув. Він весь час забував, що його сестра — не звичайна шестирічна дитина.

— Ні. Щонайбільше таргани.

— Це вже щось, — тішилася Мі.

Куба зайшов у ванну ще на хвилину, зігнув руку, щоб переконатися, що його біцепси добре помітні, усміхнувся, задоволений, і повернувся до кімнати за рюкзаком.

— Ми спізнимося, ходімо. Зачекай… — він відчув аромат, що долинав із кухні, вийшов у коридор і запитав батька: — Ти приготував пасту… із соусом з паперу?

Пан Ритель широко всміхнувся у відповідь і заохотливо помахав пальцем. Ні, це не пахло, як макарони із соусом з паперу.

— Тайська локшина з креветками, — сказав він. — Паста переможців. Сьогодні стартує кампанія тих синтетичних йогуртів. Ми встигли останньої миті.

Куба обмінявся з Мі поглядом, який означав «запізнення на п’ять хвилин — не запізнення», і вони обоє пішли до їдальні. Батько в миті тріумфу міг приготувати щось справді епічне.

* * *

Вони запізнилися так само, як Амелія та Альберт, — вийшли зі своїх під’їздів одночасно. Діти зустрілися посеред двору, кивнувши головами, як друзі, об’єднані спільною місією — вимкнути машину професора Копровіча.

На Амелії була блідо‑рожева сукня, яка їй дуже личила.

Цієї миті позаду почувся тупіт. Це до них підбігла Клементина.

— Ви збираєтеся туди? — запитала вона, зупинившись поруч. — Я піду з вами. Усе одно збиралася зустрітися сьогодні з Емілем.

— А ти не можеш піти хвилиною раніше чи пізніше? — прогарчала Мі.

Клементина проігнорувала її. Куба був не в захваті від цього, але кивнув. Щоб переконатися, він доторкнувся пальцем до плеча дівчинки.

— Я перевіряю, чи справжня ти, — пояснив він.

Клементина широко розплющила очі, не розуміючи, що відбувається.

— Напевно, це через нові парфуми, — сказала вона. — Я сама ще не звикла до них.

Мі пирхнула сміхом.

— О боже, — похитала вона головою.

— Що? Справді нові.

— Та вже ходімо. — Куба рушив до воріт. — Ми повинні встигнути до настання години привидів.

— До чого? — знову запитала Клементина.

— Я вже не можу… — пробурмотіла Мі.

Клементина насупилася й, на щастя, припинила ставити запитання.

* * *

Діти зупинилися за кущами біля Дивного будинку. Цього разу вулиця не була порожня. За п’ятдесят метрів від будинку, біля рекламного щита, стояла невеличка вантажівка з автопідіймачем. Працівник клеїв нову рекламу. У Куби промайнула думка, що це жахливе місце, адже тут ніхто не побачить реклами.

Він поглянув на годинник. До години привидів залишалося десять хвилин.

Вони ніде не бачили велосипеда Еміля. Заходити через головний вхід у будь‑якому разі не найкраща ідея.

— Чому ти хочеш піти туди саме тоді, коли там з’являються привиди? — запитала Амелія.

— Тому що тоді професор сидітиме в машині й нас не побачить. — Куба спостерігав за входом у будинок.

— Що ви торочите про цю годину привидів? До півночі ще багато часу[31], — зауважила Климентина.

— У нашому будинку є привиди, — пояснила Амелія. — Щодня о вісімнадцятій сорок сім біля мого під’їзду з’являються примари. Це пов’язано з дослідженнями професора.

— Боїшся? — здивувалася Клементина.

— Ти теж, — злостиво додала Мі.

— Ти бачилася з Емілем, чи не так? — запитав Куба.

— Ну, так. — Клементина стенула плечима. — Ми ходили на піцу й усе таке.

— Які дослідження проводить його дід?

— Звідки мені знати? Він не водив дідуся на піцу.

— Ти спілкувалася з ним дві години й не спитала, що робить його дідусь?

— Ні. А мала?

— Про що можна говорити протягом двох годин з онуком божевільного науковця, якщо не про дослідження? — запитала Мі.

Клементина закопилила губу:

— Про всяке… різні цікавинки. Як минув твій день тощо.

Мі закотила очі.

— А я докладно розпитав би його про дослідження, — цілком серйозно сказав Альберт. — І про перетворення.

— Еміль не став би їсти з тобою піцу.

— Ти бодай спитала, чому він шпигує за нами? — поцікавився Куба.

— Він фотографував мене, тому що я йому подобаюся.

Мі знову закотила очі й скривила мармизу.

— Коли ми повернулися з піцерії, він сфотографував мене з ніг до голови, — додала Клементина. — За допомогою звичайної камери.

— Можеш провести нас усередину? — Куба уважно подивився на неї.

— Нізащо, — дівчинка рішуче похитала головою. — Еміль сказав, що дідусь працює і що я можу прийти, лише якщо обіцяю не заважати йому.

— О, то ти можеш припнути язика більш ніж на хвилину? — промуркотіла Мі.

— Добре, ходімо. — Клементина поглянула на годинник. — Я мала бути там за п’ятнадцять сьома. Не знаю чому, але, мабуть, це важливо.

Вона відчинила хвіртку зі зламаним замком і підійшла до сходів. Хитромудрий замок клацнув, і двері відчинилися лише на мить, щоб впустити її, а потім із тріскотом захряснулися.

— Цікаво, що вона не боїться професора в його нинішньому вигляді, — зауважив Куба.

— Вона не надто розумна для цього, — промовила Мі, і її погляд упав на білборд. Дівчинка наморщила чоло. — О‑о‑о… Скільки коштує такий рекламний слоган?

На плакаті було зображено знайомі відкриті й зім’яті пластянки з‑під йогурту, а над ними — слоган: «Ти теж не втримаєшся».

— Напевно, багато грошей, — припустила Амелія.

— Ну, тоді мені є над чим замислитися. Я маю на увазі, скільки на них можна купити. Цікаво, чи існують лисі коти?[32]

— Про що ти кажеш? — Амелія здивовано подивилася на неї.

— У мене алергія на шерсть. А єдиний ссавець без шерсті, якого я знаю, — це дідусь Стефан.

— Ми ввійдемо ззаду. — Куба підійшов до хвіртки сусіднього будинку. — У нас є дві хвилини.

— Ми мусимо туди піти, — погодилася Амелія.

Усі пішли за Кубою. Цей будинок був набагато скромніший за професорський, а в саду росли не такі високі дерева. Тут кована огорожа була в гіршому стані, ніж біля входу. Куба знайшов один іржавий розхитаний прут, який можна було відсунути вбік. Через утворену щілину вони вчотирьох прослизнули в зарослий сад Дивного будинку.

Будинок професора Копровіча з тильного боку створював ще похмуріше враження. Зарослий якимись виткими рослинами, з потрісканою штукатуркою й пошкодженими водостічними трубами, він скидався на руїну. Дальня частина саду перетворилася на джунглі, і, напевно, без мачете туди складно було дістатися.

— Ми повинні бути всередині за хвилину, — мовив Куба до дівчат, які розглядали краєвид.

У нього не було конкретного плану. Хлопець сподівався, що вигадає щось під час перебігу справи. Наразі йому чомусь не спадало на думку нічого слушного.

Діти подолали кільканадцять метрів заростей, що відділяли їх від будинку. Ззаду розташовувалася напівзруйнована тераса, до якої вели напівкруглі сходи між двома величезними вазами. На жаль, двері тераси зверху донизу затуляли ґрати, а замок, що висів на них, був завбільшки з величезну книжку. Раніше це було гарне місце для барбекю, але тепер під ногами хрускотіли уламки.

— От халепа, Кубо, — зітхнула Мі.

Куба вийшов на терасу й оглянув зарослий сад. Бур’яни ліворуч були прим’яті, ніби хтось проходив там час від часу.

Він мовчки збіг із тераси й вийшов на стежку, ледь помітну із цієї висоти. Вона вела до вузького входу, прихованого за проломом у стіні. Учотирьох діти скупчилися біля дверей, червона фарба на яких облупилася. Куба натиснув іржаву ручку, і двері… відчинилися з тихим скрипом петель.

— Як ти дізнався, що чорний вхід не буде замкнений? — запитала Мі.

— Я не знав, — тихо відповів Куба.

Вони прослизнули до пропахлого пилом приміщення й зачинили за собою двері. Тишу порушувало лише постійне гудіння, наче десь під підлогою працював потужний трансформатор.

— Не вмикайте ліхтарики, — нагадав Куба.

За певний час очі звикли до темряви, і діти змогли розгледіти елементи інтер’єру. Вони опинилися в коморі, заповненій, як і весь будинок, мотлохом. На додачу тут зберігали садовий інвентар.

Раптом почувся гучний стукіт.

— Ой! — Альберт схопився за голову. — Хтось ударив мене. Ой! Знову…

Щось блиснуло так, що всі замружилися. То Альберт засвітив ліхтарик. Над його головою викрашався держак від граблів, а на їхньому металевому наконечнику стояв його черевик.

— Браво, генію! — сказав Куба. — Негайно вимкни світло!

— Не кричи на нього, — попросила Амелія.

— Я не кричу.

Альберт не здавався дурним або жалюгідним. Зрештою, він ніколи не був таким. Він просто відсунув граблі й вимкнув ліхтарик.

— Починається, — сказав Куба.

Дзижчання ставало дедалі голоснішим. Куба підійшов до наступних дверей та обережно відчинив їх. Усі четверо вийшли в коридор, і ніхто не знав, у якій частині будинку вони перебувають. Виявилося, що Дивний будинок усередині більший, ніж зовні.

Вібрування підлоги й гуркіт не допомагали знайти шлях до машини, адже вони долинали звідусіль. Вітальня‑бібліотека була десь праворуч. Мабуть.

Куба жодного уявлення не мав, куди йти, але не збирався показувати цього.

Аж ось, пройшовши в наступні двері, діти опинилися в тому самому коридорі, де до цього компас Альберта крутився, як дзиґа. Куба повернув ліворуч і попрямував до дверного отвору, з‑під якого вихоплювався світний блакитний дим. Решта пішли за ним не так рішуче. Коли діти зупинилися перед великими дверима вітальні‑бібліотеки, Альберт дістав із рюкзака універсальний випробувальний пристрій і ввімкнув.

— Цей дим може бути радіоактивним, — раптом промовив він.

— У тебе вмонтований лічильник Ґейґера[33] в цей пристрій? — запитав Куба.

Альберт похитав головою й пояснив:

— Бюджету забракло.

— Якби цей дим був радіоактивний, — повагом сказала Амелія, — то мешканці будинку захворіли б.

— А голова Ктулху? — нагадала Мі.

Усі мовчки дивилися на дим, що клубочився навколо ніг.

— Якби він був радіоактивний, — повільно вимовив Куба, — хтось давно ним зацікавився б. Зробімо все швидко й забираймося звідси.

Хлопчик не хотів дати зрозуміти, що волів би вже бути зовні.

Він поглянув на годинник — була вісімнадцята сорок сім — і поклав руку на ручку дверей. Проте не натиснув, адже в кінці коридору з’явилася Клементина. Вона здавалася незадоволеною тим, що вони ввійшли.

— Ш‑ш‑ш… — Амелія приклала палець до губ і помахала подрузі, щоб та не видала їхньої присутності.

Клементина навіть не поглянула на неї.

— Лялька образилася, — пробурмотіла Мі.

Клементина пройшла повз них, торкнулася мосяжної дверної ручки й увійшла до вітальні. Але всі четверо, замість піти за нею, заціпеніли, адже Клементина пройшла крізь замкнені двері!

— Привиди повинні страхати людей у Замку, а не тут, — зауважила Мі. — Щось зіпсувалося.

Куба вже прийняв рішення. Він натиснув ручку й повільно прочинив двері. За ними не було Клементини, але там швидко розпливалося ціле озеро блакитного диму.

Його хвилі розбивалися об книжкові полиці, омивали машину, що працювала, і витікали крізь відчинені двері. Сама машина тремтіла, наповнюючи залу вібрувальним звуком. Кабелі, що відходили від неї, були під’єднані до розеток у стійках, і підіймалися під стелю, зникаючи в диму.

Діти ввійшли всередину. Куба пильно роззирався навкруги, шукаючи джерела потенційної небезпеки. Мі йшла поруч з ним із загрозливим виразом обличчя. Амелія трималася дуже близько до хлопчика. Лише Альберт встановлював свій універсальний випробувальний пристрій так спокійно, наче перебував у супермаркеті, а не ходив по коліна в примарному диму в будинку божевільного науковця‑мутанта поруч із машиною, яка виробляла невідь‑що.

Куба підійшов до машини, що вібрувала, у тому місці, звідки відходило найбільше проводів, найтовстіших. Робочий цикл тривав кілька хвилин, тому йому треба було поквапитися. Хлопчик надів робочі рукавички, лижні окуляри й для перевірки торкнувся найтовстішого кабелю мізинцем лівої руки. Він був завтовшки з руку й вібрував разом з усією машиною. Його кінець — штекер розміром із кавову чашку — був встромлений у машину поряд з іншими штекерами. Куба потягнув щосили, але той не рухався.

— Що ти робиш! — вигукнула нажахана Амелія. — Ти можеш щось зламати!

Куба випростався й здивовано подивився на неї.

— У нас замало часу. Він вилізе за три хвилини.

— Коли вже ми прийшли сюди, то почекаймо ці три хвилини.

— Тоді він вийде, — повторив Куба, переконаний, що дівчинка його не зрозуміла.

— Ну, так. Зараз найневдаліший час для розмов. — Амелія вказала на машину. — Професор нас не почує.

— Про що розмовляти? — Куба дедалі менше розумів, що вона має на увазі. — Ми прийшли сюди в годину привидів, щоб він не почув нас і не зашкодив.

— Гей, зараз не час для розмов, — втрутилася Мі. — Знищмо цю машину й забираймося звідси.

— Що?! — Амелія не могла повірити в те, що чула. — Що ти хочеш знищити?

— Машину, — дівчинка показала на мосяжний корпус, обмотаний кабелями. — Для того ми сюди й прийшли.

— Ми прийшли сюди, щоб попередити професора! Його збираються вигнати з дому.

Вони довго дивилися одна на одну, геть не розуміючи, що мають на увазі. Тільки Альберт, не зацікавлений розмовою, ходив навколо машини з УВП у руці. Куба уважно подивився на нього: зовнішність хлопчика змінилася.

— Хіба на тобі була не червона футболка? — запитав Куба.

Альберт не відповів. Він був у темно‑синій футболці. Тієї самої миті Куба побачив себе — він намагався вирвати найтовстіший кабель з машини.

— Це все ускладнює… — сердито сказав він.

Тоді схопив Мі за руку й смикнув до себе. Радше спробував смикнути, адже його пальці зімкнулись у повітрі. Він знову хотів схопити, аж раптом помітив щось незвичайне.

Мі рухалася до найближчої стіни. Але рухалася так, ніби їхала на невидимому скейтборді. Він махнув рукою, розсікаючи нематеріальну сестру. Її образ завібрував. А за мить Мі «в’їхала» в стіну й зникла.

— Призупинімо це, — вирішив Куба.

Він рушив до справжньої Мі, смикнувши за один із кабелів.

— Не чіпай цього!

— Чого? — запитала Мі, яка стояла біля дверей.

Куба розвернувся й озирнувся. У вітальні було ще кілька Мі. Було також кілька Амелій, кілька Альбертів. А ще три Куби.

— Ходімо! — вигукнув Куба.

Деякі постаті рушили до дверей, другі почали підійматися сходами, треті кружляли вітальнею. І їх дедалі більшало. Кубу наче морозом обсипало. Він не знав, що робити.

— У який бік? — запитала одна з Амелій.

— Через двері. Ми повинні заплутати цих привидів.

— Це не привиди. — Альберт у червоній футболці говорив із незворушним спокоєм. — Привидів не існує.

— Кажіть щось! — попросив Куба. — Лише так ми зможемо впізнати одне одного. Мі?

— Я тут! — помахала Мі, або, радше, помахали п’ять різних Мі.

Куба наблизився до першої з них, ретельно обдивившись кілька інших. Його сестра мала вигляд справжньої, але коли він доторкнувся до неї, виявилася примарою.

— Усі станьте біля машини, — сказав він.

На жаль, і цього разу його послухалося багато постатей. А їх було вже кілька десятків. Куба рухався крізь натовп, розмахуючи руками, щоб торкнутися когось справжнього. Він зіткнувся з Амелією, але вже за мить їх було п’ятеро поруч із ним, і він знову не знав, хто з них справжня.

— Підстрибуйте, — сказала Мі. — Привиди не можуть стрибати.

Але вони змогли. П’ятдесят дітей почали підстрибувати. Поміж них підстрибували й четверо справжніх, і це не допомагало.

Машина вповільнювала хід. Це означало, що за мить привиди зникнуть. Але з машини вийде професор, а Куба дуже хотів уникнути зустрічі з ним. Хто знає, до чого призвело його перетворення на монстра?

Знищувати машину було запізно. Куба хотів утекти, але не міг цього зробити, не переконавшись, що Мі й решта в безпеці.

Уперше він зізнався собі, що ідея прийти сюди була не дуже вдалою.

Привиди почали розсіюватися, і нарешті у вітальні залишилися тільки четверо дітей. На жаль, Куба і Мі стояли біля дверей, а Амелія — по інший бік машини, що стишувалася. Куба про всяк випадок схопив сестру за руку.

— Амеліє! — закричав він. — Ходімо!

Але нажахана дівчинка уклякла на місці й не могла ступити й кроку. Натомість Альберт бабрався зі своїм УВП, ніби нічого особливого не сталося.

Куба вагався: чи то витягнути спочатку звідси сестру, чи то рятувати Амелію. Перш ніж він устиг щось вирішити, кришка машини почала відкриватися, випускаючи нові клуби світного диму. Сиве людське волосся стирчало з чорного панцира комахи, а дроти, що виднілися поруч, зникали всередині машини.

Альберт, як нічого й не було, підійшов ближче й націлив на професора УВП.

— Зараз він упіймає тебе одним зі своїх щупалець, йолопе! — закричала Мі.

— Які щупальця? — запитав Альберт. — Та це ж кабелі.

Професор зняв із голови щось схоже на чорний шолом, який носять пілоти винищувачів. Єдина відмінність полягала в тому, що від нього відходило безліч товстих гнучких дротів. Інакше кажучи, професор не був кіборгом[34].

— Ти знав, що це окуляри й кабелі, і нічого не сказав! — вигукнула Амелія.

— Та це ж було очевидно від початку.

Амелія схопилася за голову:

— Іноді мені хочеться тебе вбити.

Вона замовкла й знову подивилася на професора. Він пригладив сиве волосся, що мало допомогло, і подивився на дітей втомленими очима.

— Хіба я не дав зрозуміти, що вам не слід сюди приходити? — запитав він голосно.

Відтак спустився сходами на підлогу, збурюючи нові хвилі диму. Зараз він здавався ще худішим і вищим, ніж тоді, коли діти востаннє бачили його біля дверей будинку.

— Альберт, — хлопчик підійшов до професора й простягнув руку. — Як Айнштайн. У мене синдром Асперґера, і я цікавлюся науковими дослідженнями.

Професор, поміркувавши, зрештою вирішив потиснути руку, хоча зробив це без ентузіазму.

— І я дуже ціную ваші дослідження, — додав хлопчик.

— Ми прийшли попередити вас, — пояснила Амелія.

— Попередити? — професор смикнув головою. — Про що?

— Вони хочуть вигнати вас звідси й зруйнувати цей будинок.

— Я це добре знаю. Ось чому я так багато працюю. А ви, на жаль, мені заважаєте.

— Ви не розумієте. — Амелія енергійно похитала головою. — Вони хочуть виселити вас силоміць.

Вона підійшла до Альберта, дістала з його рюкзака журнал, який взяла з дому, і передала його професору.

Професор розгорнув його, став читати й поступово скоцюрбився, ніби невидима вага притиснула його до землі. Нарешті він важко сперся на машину й зітхнув. Журнал випав із його рук. Зараз він зовсім не здавався загрозливим. Тепер він був літньою людиною, утомленою життям.

— То все скінчено, — сказав професор. — А я був так близько…

Альберт поклав УВП у рюкзак.

— У чому полягає ваше дослідження? — запитав він поважно.

Професор пильно подивився на хлопчика й не відповів.

— Викликаєте привидів? — спробувала допомогти Амелія.

— Це не привиди, — пояснив професор. — Привидів не існує. Це голограми.

— Мій друг‑науковець сказав, що ви втратили роботу в якомусь інституті, тому що викликали примар.

— Зараз це не має значення. Ніхто не вірив, що можна створювати такі голограми в повітрі й керувати ними. Вони сказали, що я марно витрачаю час і гроші. Я переніс свої дослідження додому, сюди, і побудував голотрон із нуля. І тепер, після двадцяти років роботи, усе це буде знищено.

— Можливо, я не розумію, — сказав Куба, — але ці ваші голограми мають дуже природний вигляд.

— Нас обдурили, — додала Мі. — А це не так легко зробити.

— Але навіщо ви посилали їх до нашого будинку?

— Я не посилав їх до вас, — відповів професор. — Я поліпшив якість голограм, але не міг передбачити, де вони відображатимуться. Іноді вони з’являються в цьому будинку, іноді — за пів кілометра звідси. Як я вже сказав, це дослідження не закінчене. Я досі працюю, коригую розрахунки.

Він показав на дошку, вбудовану в книжкову шафу навпроти дверей. Вона була вкрита математичними обчисленнями, написаними крейдою.

Смужки, залишені губкою, свідчили про те, що обчислення пересували багато разів.

Спочатку Куба зрадів, що проблема з примарами скоро зникне. З іншого боку, йому дедалі більше було шкода професора. І його дослідження.

У коридорі пролунав тупіт, і за мить у вітальню вбіг Еміль.

— Вони вже тут! — вигукнув він з порога, навіть не звернувши уваги на гостей.

Професор раптом пожвавився. Він підвівся, підійшов до книжкової шафи й дістав невеликий темно‑зелений том із золотими літерами на корінці. З тихим скрипінням полиця відсунулася, відкривши приховану консоль із чотирма екранами й кільканадцятьма великими перемикачами.

Екрани — опуклі кінескопи, як у старих телевізорах, а вимикачі, ймовірно, були встановлені пів століття тому. Перший екран повільно розігрівся, потім на ньому з’явилося розмите чорно‑біле зображення вулиці перед будинком. Біля хвіртки стояла поліційна машина, і двоє поліціянтів шукали дзвінок. Не знайшовши його, вони штовхнули хвіртку й увійшли у двір. Це були ті самі офіцери, які кілька днів тому розмовляли з пані Кожушек.

Куба на мить замислилася, куди поділася Клементина, але події розвивалися з такою швидкістю, що часу на роздуми не залишалося.

Професор натиснув одну з кнопок, і десь у глибині будинку пролунало шипіння гідравлічного циліндра.

— Я заблокував головний вхід, — професор розвернувся до дітей. — Ви можете піти через тильні двері, але швидко. Незабаром вони заблокуються автоматично.

— Вони все одно прийдуть сюди. — Куба схопив Мі за руку, збираючись піти. — Це нічого не дасть.

— Сталева заслона завтовшки пів сантиметра трохи затримає їх, — відповів Еміль. — Тікайте, поки є нагода.

— Можливо, досить пояснити їм, що… — Амелія підійшла до Куби. — Пояснити, що дослідження майже закінчене?

Куба повільно похитав головою.

— У них є рішення суду, вони просто хочуть звільнити землю під нове будівництво. Їх не цікавить дослідження, але, можливо, їх можна переконати.

— Їх стає дедалі більше, — сказав професор.

Усі подивилися на консоль. На інших екранах було видно подвір’я. Ще кілька поліціянтів, одягнених у каски й кулевідпорні жилети, бігли садом, зігнувши ноги.

— Овва, терористи, — жваво промовила Мі. — Буде гаряче.

— Антитерористи, — виправив її брат і потягнув за собою. — Перевірмо, чи добре заблокована заслона.

Він не міг більше чекати, поки Амелія та її брат наважаться. Другою рукою він схопив Амелію.

— Альберте! — вигукнула дівчинка, зупиняючи Кубу. — Ходімо!

— Зачекайте тут! — Куба відпустив руки дівчат і сам побіг до виходу, щоб перевірити, чи зачинилася заслона.

Він дістався туди сам набагато швидше ніж якби потягнув за собою Амелію й Мі. На жаль, Еміль сказав правду — двері були закриті сталевою заслоною, яка опускалася на рейках.

Куба вгатив по ній кулаком. Глухий звук свідчив про те, що метал товстий. Цієї миті звук циліндра повторився. Куба здогадався, що це означає, і побіг до запасного виходу. Він схопив коробку, щоб поставити її під заслону, яка опускалася, але поки дістався комори, заслона вже рушила вниз.

Хлопець повільно повернувся до вітальні.

— Як ви відкриваєте ці заслони? — сердито запитав він.

— Мені шкода, — професор стояв перед дошкою й дивився на свої обчислення. — Я казав вам поквапитися, адже відразу після передніх заслон зачиняються тильні. Зараз уже не можна звідси вийти.

— Мене не цікавлять ваші дослідження! — вигукнув Куба. — Тут діти!

Він подивився на Мі.

— Нам треба вийти звідси.

— Ми попереджали, щоб ви сюди не приходили, — зауважив Еміль. — Навіть мить тому ви могли звідси піти, поки заслони не опустилися. Вони керуються за допомогою годинникового механізму, і відкриються автоматично за дві години.

Куба подивився на годинник і дістав із кишені телефон. Покрутив його в руках, потім поклав на місце. Альберт дивився то на професора, то на дошку, а метушня за вікном залишилася поза його увагою.

— Гей! Ви чуєте? — Мі відхилила шолом, щоб ліпше чути. — Мегафон.

— Чи можемо ми чимсь допомогти? — запитала Амелія. — Щось зробити, щоб… — вона не могла дібрати слів.

Еміль похитав головою:

— Більше вони нічого не можуть удіяти. Вони зламають голотрон, і результати досліджень буде втрачено.

— Хіба їх не можна врятувати? На флешці або… так, як ви зберігаєте щось на комп’ютері.

— Це дуже старий пристрій. Пам’ять розташована всередині.

Кубі стало цікаво. Він дивився то на голотрон, то на Амелію, то знову у вікно, за яким миготіло синє світло поліційних машин. Він вийшов у коридор і простягнув руку, щоб відсунути заслону. Поруч одразу з’явився Еміль і схопив його за зап’ястя.

— Не тут, — сказав він. — Нагорі.

Куба відсахнувся й неохоче пішов за Емілем до сходів.

— Залишайся тут, — кинув він Мі.

Йому не подобалася роль лідера, яку Еміль намагався перебрати на себе. А проте, це був не його дім, тож доведеться якось змиритися.

Вони піднялися сходами на другий поверх, який перебував у трохи кращому стані, але там було так само темно. Еміль відчинив менші двері й повів Кубу вузькою й крутою драбиною на просторе горище. Тут було ще темніше, позаяк єдиним джерелом світла виступали маленькі круглі мансардні вікна, розташовані низько над підлогою. Біля стін стояло набагато більше мотлоху, але центральна частина кімнати була чиста. Там Куба помітив сферу діаметром два метри, обплутану кабелями. Вона була виготовлена зі з’єднаних фрагментів сталевих листів, заклепок, болтів і коротких шипів. Сфера поволі оберталася, видаючи тихий хрускіт і гудіння.

— Що це таке? — запитав Куба.

— Антена голотрона, — відповів Еміль. — Не раджу її торкатися.

Часу на це все одно не було. Вони підійшли до великого круглого вікна просто над головним входом до будівлі.

— Не відсовуй штори, — сказав Еміль. — Подивися крізь шпарину.

— Не кажи мені очевидного, — ображено попросив Куба.

Вони нахилилися й подивилися крізь шпарину в кілька сантиметрів між цупкими шторами. Перед будинком уже стояли три поліційні машини. Поліціянт із мегафоном, спершись на одну з них, говорив щось незрозуміле. Вікна були майже звуконепроникні.

— Овва… — пролунав поруч із ними голос Мі. — Вони ведуть із нами переговори.

— Ти мала залишитися внизу, — зауважив Куба.

— Та ну. Я бачила таке в одному відео. Потім була стрілянина, і батько сказав мені піти до себе.

— Стрілянини не буде, — пообіцяв Куба. — Ми знайдемо інший вихід.

— Іншого виходу немає, — мовив Еміль. — Хіба що через люк на даху.

Куба знову визирнув назовні. За кільканадцять метрів від них із одного й другого боку поліціянти розмотували стрічку, щоб завадити роззявам наближатися до будинку. Але роззяв не було, якщо не зважати на працівника, який призупинив маніпуляції зі встановлення білборда й спостерігав за метушнею з висоти своєї підйоми.

— Треба дати їм знати, що ми тут, — сказав Куба.

Досить було відсунути заслону, встати біля вікна й помахати рукою поліціянтам унизу. Але Куба цього не зробив. Він відійшов від вікна й подивився на сферичний пристрій. Щось усередині нього рухалося незалежно від зовнішньої поверхні, але що саме, розгледіти було неможливо.

— Навіщо ви шпигували за нами? — запитав він.

— Я не шпигував за тобою, — Еміль стояв поруч. — Дідусю потрібні були фотографії реальних людей, щоб створювати на їхній основі голограми для досліджень. А у цьому районі ніхто більше не живе.

— Яка мета досліджень? Навіщо створювати такі голограми?

— Щоб лякати людей, — підказала Мі.

Еміль проігнорував дівчинку, уважно подивився на Кубу й відповів:

— Вони можуть виконувати безліч функцій, слугувати для інформування, бути путівниками історичними місцями або великими аеропортами. Можуть попереджати про небезпеку. Потенційно застосовувати їх можна багато де, і важко припустити, для чого ще вони можуть придатися.

Куба подивився на сестру:

— Ти взяла планшет?

Мі жваво кивнула головою й показала на свій рюкзак пальцем.

— Чи може цей голотрон відображати дві однакові голограми? — запитав Куба Еміля. — Ідентичні голограми тієї самої людини? Але так, щоб можна було керувати ними, щоб вони не ходили безладно?

— Гадаю, так.

Куба простягнув Мі руку. Дівчинка здогадалася, що мав на увазі брат, і простягнула йому планшет із рюкзака.

— А чи можна використати такого персонажа? — Куба запустив гру «Лицарі й комахи» й показав Емілю лицаря, що марширував.

Еміль замислився й кивнув.

— Здається, я знаю, що ти хочеш зробити, — він усміхнувся. — Я лише візьму камеру зі своєї кімнати.

Скрипучими сходами вони спустилися на перший поверх, повернули й пройшли коридором пів будинку. Кімната Еміля, розташована з боку саду, була… величезна. Більша, ніж вітальня Рителів, з’єднана з їдальнею й кухнею. І вдвічі вища. В одному куті стояло величезне ліжко з важким балдахіном, який підтримували чотири колони. Куба бачив щось подібне кілька років тому, коли разом із батьками відвідував Вавель. В іншому куті кімнати стояв величезний диван із розкладеними на ньому коміксами. По один бік від дивана вивищувався величезний гардероб, а по другий — така само величезна книжкова шафа, заповнена майже самими коміксами. Під вікном розмістилися письмовий стіл завбільшки з невеликий авіаносець і дерев’яне обертове крісло. Горіли лише дві лампи — одна на столі, друга поряд із диваном, тому чимала частина кімнати потопала в напівтемряві.

Клементина сиділа на дивані й, геть не зважаючи на ситуацію зовні, переглядала комікси. Вона підвела голову від журналу.

— О, ти все ж таки прийшов, — кинула вона Кубі, а потім запитала Еміля: — У тебе є ще щось із Бетменом?

— На горішній полиці. Але не всі з них польською або англійською.

— Нічого, я все одно просто дивлюся картинки.

— Не переплутай роки. — Еміль узяв камеру, ту саму, яку прикріпляв до дрона, скерував на планшет і попросив Мі: — Порухай ним трохи.

Дівчинка нетерпляче потягнулася до сенсорного екрана, порухала лицарем, побігла, підстрибнула, присіла навпочіпки й зробила ще кілька подібних рухів.

— Досить, — вирішив Еміль.

— Іще мураха, — попросила вона. — Я не думаю, що це зашкодить…

Еміль кивнув і записав також рухи мурахи.

Вони вийшли з кімнати й спустилися іншими сходами на перший поверх.

— У тебе досить велика кімната. — Куба був уражений.

— Колись тут мешкала ціла родина. Кільканадцятеро людей.

Вони ввійшли до вітальні. Скуйовджений професор натхненно й у дивовижному темпі щось писав на дошці. Стирав, виправляв, писав в іншому місці.

Амелія усміхнулася, побачивши Кубу.

— Це має спрацювати, — сказала вона.

— Позаяк ми все одно не змогли вийти, — визнав хлопець, — можемо допомогти.

Амелії, здавалося, хотілося підбігти й обійняти його, а може, і поцілувати.

Еміль під’єднав камеру до одного з десятків дротів, що відходили від голотрона. Професор ступив усередину машини, яка мала вигляд декорації з дуже старого науково‑фантастичного фільму. Вони тихо розмовляли.

Ледь чутний стукіт долинав від вхідних дверей. Куба поглянув на Еміля — той не хвилювався, отже, можна було не турбуватися про міцність дверей.

До синіх вогників перед будинком долучилися помаранчеві. Мі помітила це перша й побігла подивитися, що відбувається.

— Я не розсуватиму штори, — пообіцяла дівчинка біжучи. За деякий час вона повернулася й радісно оголосила: — Бульдозер! Вони розчавлять нас бульдозером!

— Знесуть, — інстинктивно виправив її Куба, а потім запитав цілком серйозно: — Наскільки міцний цей будинок?

— Він пережив дві світові війни, — відповів професор, не припиняючи своєї роботи. — Кулевідпорні вікна заґратовані. Протизламні двері захищені броньованими заслонами.

На клавіатурі консолі всередині голотрона він прописував додаткові інструкції з керування лицарями.

До Куби підійшла Амелія.

— Дякую, що залишився, — сказала вона. — Тобто… ми все одно не можемо вийти, але спасибі, що залишився й допомагаєш.

Куба стенув плечима, намагаючись показати, що йому не важко.

— Я подумав, що всі ці дослідження все‑таки корисні. І якщо вже ми все одно тут, то що в цьому поганого?

— Можемо розпочинати, — сказав професор.

Він надів шолом і натиснув кілька кнопок. Люк голотрона повільно зачинився, і крізь щілини в корпусі почав вихоплюватися той самий світний дим. Усі відступили назад. Альберт — лише тоді, коли Куба потягнув його за рюкзак.

Амелія схопила Кубу за руку, і всі напружено втупилися в апарат, який дзижчав дедалі гучніше. За мить поруч із ним спалахнув тьмяний фантом. За кілька секунд фантом перетворився на цілком виразного й немов реального лицаря. Лицар ступив крок уперед… і розділився навпіл. Новий ступив іще крок, і тепер їх було троє.

— Це працює, — зраділа Амелія.

— Ми могли б використати мурах, — із жалем зауважила Мі.

Лицарі розмножувалися далі таким само способом. Коли їх стало десятеро, Куба зітхнув.

— Звуку бракує, — зауважив він. — Лицарі мають загрозливий вигляд, але якщо рухаються тихо, ніхто не повірить, що вони справжні.

— Голограми німі, — визнав Еміль.

Куба на мить замислився.

— Чи є у вас мікрофон для ігрового обладнання? — запитав він.

Еміль кивнув. Куба відпустив руку Амелії і сказав:

— Залишайтеся тут і допоможіть професору за потреби. Ми підемо нагору за звуком. Наглянь за Мі, будь ласка, — останнє було звернено до Амелії.

Разом з Емілем вони вибігли в коридор, інстинктивно уникаючи лицарів, яких було вже тридцятеро, і піднялися на другий поверх, до кімнати, де Клементина досі переглядала комікси. З компактної стереосистеми лунала тиха музика. Еміль висмикнув штекер і підняв систему.

— Візьми колонки, — кинув він Кубі.

— Гей, що трапилося? — Клементина відірвалася від кольорових картинок. — Я це слухаю.

— Ми скоро повернемося.

Вони швидко дісталися сходів на горище. Світний дим, що пахнув озоном, стелився підлогою й стікав сходами. Еміль ніс систему, а Куба — колонки. Вони мали бути обережними, щоб не пошкодити кабелі. Хлопчики підіймалися по коліна у світній блакиті.

Напівдорозі Куба вповільнив крок, побачивши сильніше блакитне світло, що линуло згори. Лише смикання кабелів нагадало йому, що не можна відставати. Якби не це, він, можливо, узагалі не зійшов би на горище.

Антена, яка до цього повільно оберталася, тепер завібрувала, як лопаті блендера. Оберти були такі швидкі, що неможливо було розрізнити окремі елементи. Ажурна сфера здавалася прозорою, усередині оберталася інша сфера, а в ній — іще одна.

Неможливо було визначити, скільки всього цих сфер. Зсередини них линуло блакитне світло. Його спалахи освічували дах і мотлох під стінами горища.

Куба, ледь отямившись, поставив колонки біля круглого вікна. Він обійшов горище, намагаючись не наближатися до антени. У носі лоскотало від пилу, здійнятого антеною. Хлопчик знайшов металеве відро, кілька старих інструментів, цвяхів та гайок. Він кинув їх у цеберку й струсонув, щоб послухати. Можна сказати, що видаваний ними металевий скрегіт скидався на брязкіт лицарських обладунків.

Куба ледь не чихнув. Він визирнув у шпарину між шторами. Було майже зовсім темно. Білборд із наполовину наклеєною рекламою йогурту підсвічували лампи. Працівник, який клеїв рекламу, досі стовбичив на своїй підйомі, спостерігаючи за метушнею з найліпшої точки огляду в цій місцевості.

Лицарі саме вибігали із зачинених дверей, утворюючи кордон навколо будинку. Поліціянти відступили, але лише трохи, а жовтий бульдозер досі стояв напроти дверей. Мовчазні вояки не такі вже й страшні. Це була слушна мить, щоб відчинити вікно. Еміль повернув ручку, відкрив одну зі стулок і присунув до неї колонки.

Куба розвернувся, щоб устромити штекер у розетку, і краєм ока в блакитному світлі побачив щось зелене. Розпливчасті обриси зникали під стелею.

— Гадаю, голотрон перевантажений, — зітхнув він.

Нарешті хлопчик знайшов розетку й вставив у неї штекер. Він підняв відро, підсунув його до мікрофона й почав струшувати. Звук, який линув із динаміків, нагадував купу важкого заліза, що котиться. Більш‑менш так і було. Поліціянти перезирнулись і почали відступати.

За хвилину Еміль жестом наказав Кубі зупинитися. Звук припинився. Поліціянти стояли за кільканадцять метрів далі й дивилися вгору. Раптом Куба чхнув просто в мікрофон. Грім прокотився вулицею, немов заричав дракон. Цієї миті водій бульдозера, злякавшись, вистрибнув із кабіни й побіг у бік поліційного кордону.

Біля фургона Iveco з логотипом телебачення на боці зібрався натовп роззяв.

— Sorry, — прошепотів Куба. Він прикрив мікрофон і додав: — Ходімо вниз. Ми більше нічого не зробимо.

Він почувався зле біля антени, що оберталася.

— Не знаю, чи це якось допомогло, — сказав Еміль. — Вони все одно увійдуть, просто трохи пізніше.

Діти вимкнули систему й зачинили вікно. Лицарі стояли навколо будинку нерухомо, тож це мало допомогти бодай на якийсь час.

Еміль пішов до Клементини, а Куба повернувся до вітальні. Голотрон працював гучніше, ніж раніше, запах озону й горілої ізоляції також відчувався інтенсивніше. Амелія схопила Кубу за руку й усміхнулася йому, вдячна за те, що він придумав спосіб урятувати роботу професора.

— Дивись! — Мі показала на екрани в ніші книжкової шафи.

Перед будинком зупинилася чорна автівка.

— Якість нікчемна, нічого не видно, — промовив Куба. — Ходімо!

Вони втрьох підбігли до вікна в передній частині будівлі й обережно підняли заслону. Поряд із бульдозером стояв чорний Mercedes S‑класу, великий, з тонованими вікнами. З нього вийшов високий сивоволосий чоловік міцної статури. Попри темряву, він був у сонцезахисних окулярах.

— Таємний агент, — поважно сказала Мі. — Вони завжди носять темні окуляри.

Агент підійшов до поліціянта, відповідального за проведення операції, і показав йому посвідчення. Навіть звідси було видно, що поліціянт зблід. Вони трохи поговорили, і командир наказав відступати.

Поліціянти відійшли аж до кордону за п’ятдесят метрів від них. Агент сперся на крило «Мерседеса» й, склавши руки, дивився на нерухому шерегу лицарів.

— Я не знаю, хто це, але мені не подобається. — Куба сягнув по телефон. — Настав час зателефонувати батькам.

На жаль, телефон був поза зоною досяжності. Амелія дістала свій. Те саме. Куба подивився на пристрій.

— Поки ця штука працює, ми нічого не вдіємо.

* * *

Ремонтна бригада нарешті закінчила встановлення дверей. Щойно пофарбований передпокій можна було фарбувати знову. Навіть якщо не весь, то бодай одну стіну. Пан Ритель зачинив двері, щоб перевірити, відчинив і знову зачинив. Усе працювало ідеально. Він обійняв маму й зітхнув.

— Бачиш, люба, — широко всміхнувся він, — здається, усе нарешті починає налагоджуватися.

— Це правда, — погодилася мама. — Я не знала, що можна так радіти тому, що в тебе є двері.

Вони подивилися на двері й щасливо всміхнулися. За мить мама запитала:

— Де діти?

Пан Ритель подивився на годинник.

— Уже пізно.

Мама дістала телефон і набрала номер Куби.

— Поза зоною досяжності, — сказала вона. — Дивно.

— Здається, вони ходили разом із тією чорнявою дівчинкою… — пригадав тато.

— Амелія, — мама кивнула. — Це дочка Домейків із третього під’їзду.

— Може, вони щось знають.

Мама взяла лише свою сумочку, і вони пішли. Батько витратив іще хвилину, щоб ретельно зачинити двері й перевірити, чи справді він їх зачинив.

Вони спустилися у двір, де побачили таку саму стурбовану пару, як і вони, що роззиралася навсібіч: мініатюрну кучеряву брюнетку й артистично вдягненого сорокарічного чоловіка з невеличким черевцем і довгим волоссям.

— Доброго ранку, — звернулася до них пані Ритель. — Ви батьки Амелії?

— Так, — підтвердила жінка. — А ви — Куби?

Вони потиснули одне одному руки.

— Ева Ритель.

— Ольга Домейко.

— Адам Ритель.

— Кшиштоф Домейко.

— Наші діти, напевно, пішли гуляти з вашими, — сказала мама Куби. — Ми хотіли запитати: можливо, ви знаєте, де вони? Ми не можемо до них дотелефонуватися.

— Саме це ми й хотіли зробити, — кивнула мама Амелії. — Ми теж не можемо дотелефонуватися. Ви не знаєте, куди вони пішли?

— Називаймо одне одного на ім’я, — запропонував пан Ритель. — Шкода часу на мовні реверанси.

— Чудово, — погодився пан Домейко. — Варто познайомитися ближче.

Вони знову потиснули одне одному руки.

— Ева.

— Ольга.

— Адам.

— Кшиштоф.

— Гадаю, вони могли піти в одне місце, — сказав пан Домейко. — Сьогодні поліція мала виселити дивного старого з одного з будинків, що мають знести. Вони могли вирушити подивитися на це. Я заборонив Амелії ходити туди, але… перевіримо. Це недалеко.

Батьки швидким кроком рушили за паном Домейком, який став їхнім провідником. І справді, за першим рогом вони побачили сині проблискові вогники поліціянтів, а за наступним — справжній поліційний блокпост. Натовп налічував близько п’ятдесяти осіб. Також там стояли три поліційні автівки.

— Тож щось пішло не так, — зауважив пан Домейко.

Пан Ритель підвів голову й подивився на людину з плакатом на підйомі й на білборд із не до кінця наклеєною рекламою йогурту.

— Беріться до роботи, — промовив він. — Ви маєте наклеїти, поки телебачення тут.

Працівник неохоче взявся за наступний аркуш[35]. Четверо батьків дійшли до обмежувальної стрічки. На порожній вулиці перед одним із будинків стояв бульдозер із помаранчевою блималкою на даху й чорний Mercedes, на який сперся чоловік, схожий на таємного агента. Навколо будинку рівною шерегою стояло щось на кшталт кордону із середньовічних лицарів. Ні, це, напевно, щось інше, адже звідки тут узялися лицарі? Сад настільки заріс, що мало що можна було роздивитися.

Але дітей ніде не було видно.

— Будь ласка, відійдіть, — наказав один із поліціянтів.

Він відстебнув стрічку з одного боку й пропустив сріблястий мікроавтобус із тонованими вікнами і написом збоку: «Інститут незвичайних досліджень».

* * *

Перед будинком зупинився сріблястий мікроавтобус Volkswagen із тонованими вікнами й написом «Інститут незвичайних досліджень». Куба, Амелія й Мі спостерігали за ним через щілину в заслоні; Альберта більше цікавив голотрон.

Бічні двері відчинилися, і з них вийшов елегантний літній джентльмен у твідовому піджаку, високий, із ледь помітним черевцем. У нього було сиве волосся й сиві вуса.

— Ще одне велике цабе, — пробурмотіла Мі.

Куба поглянув на годинник.

— Скоро мине дві години, — сказав він. — Я не знаю, хто цей один, але він має ідеальне відчуття часу.

Чоловік обмінявся кількома словами з таємним агентом, потім пройшов через хвіртку й кордон несправжніх лицарів. Коли він наблизився до дверей, діти випустили його з уваги.

— Відчуваєте? — запитала Амелія. — Щось змінилося.

— Машина сповільнюється, — пояснив Куба.

Вібрація стишувалася, гудіння помітно тихішало. Лицарі за вікном поволі прозорішали.

— Ходімо до професора, — попросила Амелія.

Діти повернулися до вітальні саме тієї миті, коли піднявся люк голотрона. Професор зняв шолом і якусь мить нерухомо сидів у світному диму. Він застогнав, підвівся й спустився східцями на підлогу. Старий хитався, й Амелія допомогла йому втримати рівновагу.

— Усі померли від страху, — доповіла йому Мі. — Тікали, аж курява вставала.

Професор усміхнувся й погладив її по голові. З коридору долинуло шипіння циліндрів, що піднімали сталеву заслону. У дверях з’явився Еміль.

— Упусти нашого гостя, — попросив його професор.

Еміль вийшов і за якийсь час повернувся з похмурим виразом обличчя в супроводі сивочолого чоловіка. Гість і професор стояли навпроти, по коліна у світному диму, змірюючи один одного поглядами.

— Упізнаєш мене, Мечиславе? — запитав гість.

Професор Копровіч повільно кивнув.

— Професор Александр Герман, — сказав він. — Директор Інституту незвичайних досліджень. Твій попередник звільнив мене.

— У той час я був членом Дорадчої ради. Я був єдиний, хто проголосував проти цього рішення.

— Чим я зобов’язаний цьому візиту через двадцять років?

— Ми побачили по телевізору, чого ти домігся, — відповів режисер. — Їх не відрізнити від реальних, ці рухомі голограми. Цих лицарів.

Він показав на те, що відбувалося позаду, й усміхнувся.

— Ми побачили це й зрозуміли, що ти не кинув своїх досліджень, що продовжуєш їх самотужки, напевно, без будь‑якої підтримки. Тож я відразу вирушив сюди. У мене до тебе пропозиція. Хочеш повернутися в Інститут і продовжити наукову роботу?

Професор закліпав. Його губи затремтіли від хвилювання.

— Ми перевеземо все обладнання й дамо тобі свободу дій, — додав гість. — Ти зможеш проводити дослідження на свій розсуд.

Чоловік підійшов ближче, зупинився за крок від господаря й простягнув йому руку. Професор вагався, а тоді потиснув руку. Вони обійнялися й поплескали один одного по спині.

— Радий бачити тебе через багато років, старий друже, — прошепотів директор.

Професор відступив назад і крадькома змахнув сльозу з кутика ока.

— Хочу тебе познайомити з деким, — він показав на дітей. — Це ті, без кого я ніколи не завершив би роботи.

Куба відчував щось схоже на розчулення, але намагався цього не показувати. Амелія стиснула його руку й усміхнулася. Директор нахилився і привітав усіх по черзі.

— Вітаю, — лаконічно сказав він.

Потім він звернув увагу на голотрон. До бібліотеки ввійшло четверо чоловіків у білих комбінезонах. Вони поставили на підлогу сріблясті валізи й почали діставати обладнання, призначення якого не міг вгадати навіть Альберт. Професор і директор жваво розмовляли, сміялися. Певно, згадували давні часи.

Скориставшись метушнею, четвірка рушила до дверей.

— Зачекайте! — вигукнув професор і підійшов до дітей. — Я маю вам подякувати.

Він нахилився, і його голова опинилася на рівні їхніх облич.

— Чи можу я щось зробити для вас? Можливо, у вас є якісь побажання?

— Годі лякати мешканців нашого будинку, — усміхнувшись, промовив Куба.

— Звісно, — професор показав на дошку із завершеною формулою. — Тепер голограми з’являтимуться саме там, де треба, з точністю до сантиметра.

— Є одна річ… — заговорила Мі.

— Мі… — зітхнув Куба.

— Ну що? Що? — вона обурилася. — В мене щось запитали, тож відповідаю.

Професор нахилився ще нижче, але цього було замало, тому він присів. Дівчинка встала навшпиньки і, затуливши рот руками, прошепотіла своє бажання просто йому на вухо. Чоловік широко всміхнувся й підвівся.

— Звісно, це можливо, — сказав він.

— Ми більше вас не турбуватимемо. — Куба схопив сестру за руку й потягнув до виходу. — До побачення. Ми маємо йти.

Професор помахав їм на прощання. Діти вийшли на вулицю перед будинком, де поліціянти вже прибрали кордон. Куба намагався не показувати цього, але він дуже пишався, що врятував роботу професора Копровіча. Хлопчик намагався не думати про те, що спочатку він просто хотів вимкнути машину.

— Кубо! Мі! — вигукнув хтось із натовпу, що вже розходився.

— Амеліє! Альберте!

Вони підбігли до батьків і впали в їхні обійми. Одна з репортерок, здавалося, хотіла взяти в них невеличке інтерв’ю, але передумала. Вона сіла до пересувної репортерської станції й поїхала.

Працівник, який наклеював рекламу, також поїхав.

— Може, ви зайдете до нас на вечерю? — запропонувала мама Куби. — Ми вже поставили двері.

— Двері? — мама Амелії скинула бровами.

— О, це довга історія, — пані Ритель махнула рукою. — Я розповім про це за вечерею.

Пан Ритель поглянув на білборд, де не дуже вдало наклеєний останній аркуш затуляв слово «не», утворюючи слоган «Ви теж утримаєтеся», і трохи скривився.

— Тепер це реальніше, — пробурмотів він стиха.

Куба і Амелія подивилися одне на одного й широко всміхнулися. Того дня вони були не проти провести ще трохи часу в товаристві одне одного.

* * *

Дератизатор у сіро‑бежевому комбінезоні, з розпилювачем, надітим на кшталт туристичного рюкзака, ішов вузькими коридорами підвалів Замку. У правій руці він тримав розпилювальну трубку, у лівій — ліхтарик. Чоловік шукав мурах. Він наспівував собі під ніс якусь мелодію і вже уявляв, що купить на гроші, які отримає за цю роботу. Дератизатор зазирав у кожен куточок, щоб переконатися, що там немає нічого живого.

Нарешті він дістався електрощитової, яка була великою кімнатою зі сталевими шафами зі скляними дверцятами, за якими блимали світлодіоди, миготіли цифри лічильників. Усе це з тихим дзижчанням говорило: «Не чіпай мене». Задля певності на шафах виднілися написи й піктограми[36], які попереджували не торкатися нічого.

Дератизатор не збирався цього робити. Він лише зазирнув за шафи, присвітивши собі ліхтариком.

— Овва… — здивовано прошепотів він.

Колонія була величезна. Вона займала весь простір між шафами й стіною. Тисячі мурашок ходили назад‑уперед, забезпечуючи життя мурашника.

— Потім треба буде багато прибирати, — пробурмотів чоловік. — Але це вже не моя турбота.

Він скерував сопло розпилювача отрути на мурашник і застиг. Кутиком ока він помітив блакитне світло і якийсь рух. Чоловік повернув голову.

— О боже… — прошепотів він.

У кутку кімнати стояла мураха розміром з людину. В одній лапці вона тримала меч, а в другій — щит.

«Ліпше відмовитися від цієї роботи», — устиг подумати Дератизатор. А тоді розвернувся й кинувся коридором до найближчих сходів, загубивши дорогою розпилювач і ліхтарик.

³¹ Година привидів — це опівніч. Як можна побачити, у цій нестандартній казці година привидів теж нестандартна.

³² Так, вони існують.

³³ Лічильник Ґейґера (власне Ґейґера‑мюллера) використовують для виявлення радіації та вимірювання її рівня.

³⁴ Кіборг — напівлюдина, напівмашина.

³⁵ Білборди складаються не з одного великого аркуша, а з кількох меншого розміру.

³⁶ Піктограма — умовний малюнок із зображенням дій, подій, предметів тощо. Наприклад, більшість дорожніх знаків є піктограмами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Епілог

Останній день канікул був сонячний і спекотний.

Амелія і Куба сиділи на гілці дуба, розмірковуючи про те, що на них чекатиме завтра в школі. Альберт, притулившись до стовбура, був цілком поглинений своїм планшетом. Мі, як зазвичай, високо розгойдувалася. Але гойдалка анітрохи не скрипіла. Це врятувало дитячий майданчик від ліквідації, позаяк позбавило аргументів тих, хто скаржився на шум.

— Вона перестала скрипіти, ти помітив? — запитала Амелія.

Куба всміхнувся, адже очікував, що Амелія зверне на це увагу.

— Складні проблеми іноді можна розв’язати досить просто, — відповів він. — Я змастив петлі.

Стрічки, що огороджували газони, також зникли, а до гілок дуба збоку від пагорба вели кам’яні сходи. І всі ходили по траві. Навіть ті, хто раніше голосував за огородження газонів: після появи сходів скарги чарівним чином припинилися.

Тема паркування Jaguar Дуже Поважного Директора була вичерпана після встановлення лавок поруч. Сам Директор зрештою організував місце біля в’їзду на підземну стоянку, де навіть той, хто не вміє паркуватися, міг би із цим упоратися.

Стукіт коліщаток сповістив про те, що пані Кожушек вирушила за щоденною порцією пліток по місцевих крамницях. Проходячи повз дітей, жінка ледь їм усміхнулася. Це було більше схоже на спазм лицьових м’язів, але важливий був намір. Вони відповіли широкими усмішками, які, щоправда, трохи нагадували судоми.

За мить із вартівні вийшов пан Зенек. Він привітно помахав рукою Амелії, а на Кубу подивився менш привітно, але принаймні не вороже. Стосунки між хлопчиком й охоронцем почали налагоджуватися, але Куба не довіряв йому. Вчора він виявив причину дивних звуків у вентиляційних трубах: у підвалі жила кішка з кошенятами, і їхнє нявкання було чути в усьому під’їзді. Куба вирішив зберегти це в таємниці. Зрештою, якби охоронець знав про них, він би, звісно, одразу ж їх вигнав.

Пан Зенек відчинив ворота. У двір в’їхала вантажівка з написом «Перевезення», а за нею… пам’ятка доби золотого століття автомобілів. Що це за автівка? Куба не знав. Вона скидалася на Chevrolet 1940‑х років, але хлопчик не був упевнений. Куба не дуже добре знався на автомобілях того часу, а на кузові не було жодних написів. Автомобіль був тих часів, коли все було кругле: крила, капоти, дахи, вікна. Попри те що був трохи пошарпаний і потребував миття, він, безумовно, дорого коштував.

З під’їзду вибігла Клементина. Подріботівши капцями по стежці, вона підійшла до старовинного автомобіля. Цікаво, хто це приїхав? Той, хто їздить таким старим автомобілем, навряд чи є звичайною людиною.

І з машини вийшов… професор Копровіч! Куба був приголомшений.

— Я цього не очікувала, — сказала Амелія.

Хлопчик кивнув, позаяк саме збирався сказати те саме.

— Знаєш, що це означає? — запитав він.

— Клементина буде щаслива.

— Це… теж. У нас буде більшість голосів на зборах громади мешканців. Ніхто більше не огороджуватиме газони.

Клементина привітала Еміля, який виходив з іншого боку.

— Ходімо до них! — Амелія вже зіскочила з гілки.

— Зачекай, — зупинив її Куба. — Дай їм привітатися.

Амелія кивнула. Вона розгорнула свій альбом і переглянула ще кілька малюнків. На одному з них затрималася довше. На малюнку був зображений якийсь середньовічний замок із зубчастими стінами й розвідним мостом. Поруч самотіла вежа й руїни. І хтось верхи на коні.

— О, красиво, — сказав Куба.

Він уже бачив удаліші малюнки Амелії.

— Щось нове?

— Я малювала його потроху протягом певного часу. Залишилося зробити останні виправлення, і все буде готове.

Куба знову подивився на малюнок. Усе було розмазане від стирання й малювання знову. Дівчинка багато разів виправляла свою роботу.

— Ти багато працювала над цим, — оцінив він. — Що це?

— Щасливий кінець однієї казки.

Куба кивнув і перевів погляд на працівників, які почали розвантаження з перекуру. Тепер нові мешканці заселятимуться регулярно. Це мало свої переваги й недоліки, і про недоліки Куба теж подумав. У дворі буде більше однолітків, тому охочих посидіти на гілці теж побільшає. Мине якийсь час, перш ніж це станеться, але, напевно, багато що зміниться.

Ні, турбуватися поки що зарано. Достоту буде цікавіше.

Варшава/Мужасіхле 2013–2019

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.