Переклад з італійської — Віктора Степанова.

“Ulysses Moore” and the related logo are copyright, trademark and exclusive license of Atlantyca S. p. A. All Rights Reserved. The moral right of the author has been asserted. All names, characters and related indicia contained in this book, copyright of Atlantyca S. p. A., are exclusively licensed to Atlantyca S. p. A. in their original version. Their translated and/or adapted versions are property of Atlantyca S. p. A. All rights reserved.

No part of this book may be stored, reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording, or by any information storage and retrieval system, without written permission from the copyright holder. For information address Atlantyca S. p. A.

© 2005 Atlantyca S. p. A., Italy.

© 2019 переклад українською мовою, ПП «АССА».

A story by Pierdomenico Baccalario.

Illustrations and graphic project by Iacopo Bruno.

Original edition published by Edizioni Piemme S.p.A.

Original title: La Casa degli Specchi

International Rights © Atlantyca S.p.A.,

ia Leopardi 8 — 20123 Milano — Italia — foreignrights@atlantyca.it — www.atlantyca.com

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-97-8

Аннотація

Кожен у Кілмор-Кові щось приховує: і старенька міс Біґлз, у будинку якої є ще одні Двері Часу, і одноокий сторож маяка Леонард, врятований Уліссом Муром, і навіть головна пліткарка міста — перукарка Ґвендаліна… Але найбільшу таємницю забрав із собою ексцентричний винахідник і власник Будинку Дзеркал Пітер Дедалус, який давно зник за загадкових обставин. Джейсон, Джулія та Рік мають знову відчинити Двері Часу і знайти його якомога швидше, інакше весь Кілмор-Ков опиниться в небезпеці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До уваги читача

Ось нарешті переклад третього щоденника Улісса Мура. Щойно П’єрдоменіко нам його надіслав, ми негайно взялися до роботи, щоб якнайшвидше видати книгу. Ви навіть не уявляєте, з яким нетерпінням ми чекаємо на кожне повідомлення нашого колеги, сподіваючись дізнатися щось нове про цю таємничу справу. Як ви самі побачите, несподіванок у книзі досхочу…

Редакція «Пароплава»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Спокусливий запах смаженого бекону з яйцями потроху міцнішав. Джулія перевернулася під простирадлом на інший бік, повела носом. Усміхнулася про себе уві сні й зарилася обличчям у подушку. Кілька хвилин не ворушилася, а коли їй нарешті забракло повітря, розплющила одне око і роззирнулася довкола. Дерева в парку гнулися, мов трава. Морські хвилі здиблювалися білою піною і гучно билися об скелі.

Де це вона?

Пам’ять поверталася повільно і в якомусь дивному порядку. Вона в Кілмор-Кові, на віллі Арго, у власній спальні.

Але як вона сюди потрапила?

Дівчинка поволі озиралася довкола, а її серце шалено калатало.

Смажений бекон із яйцями…

Біля ліжка безладною купою лежав мокрий одяг, з якого натекла ціла калюжа. Її одяг.

Джулія впізнала його, і цієї ж миті перед її очима, швидко змінюючи одна одну, промиготіли чіткі картини: гроза, поява Манфреда, скелястий берег і нарешті — страшне падіння, після якого прихвосня Облівії Ньютон поглинуло море…

Джулія підскочила з ліжка, мов її пружиною підкинуло.

— Джейсоне! — гукнула вона.

Дівчинка занурилася ногами у приємну м’якість килима і зрозуміла, що на ній піжама, але ніяк не могла пригадати, коли це вона її вдягла. Джулія нахилилася до одягу, попорпалася в кишенях штанів і переконалася, що чотири ключі від Дверей Часу все ще в неї, цілі-цілісінькі.

Вона дістала їх, поклала на ліжко. Спробувала збагнути, котра година.

Смажений бекон із яйцями…

Через щілини віконниць пробивалося яскраве світло. Ранок. Чи підвечір’я?

Джулія, не в змозі більше стримувати хвилювання, вискочила зі спальні в чому була.

— Джейсоне? — покликала вона, і її голос луною прокотився порожнім коридором.

Увесь поверх був занурений у пітьму, лише з відчинених віконниць однієї спальні лилося світло. Джулія навшпиньках дійшла до кімнати і зазирнула всередину. Ліжко неприбране, кілька пар кросівок валялося на підлозі, а на круглому столику лежала купа футболок.

Вона могла впізнати той безлад навіть із заплющеними очима: Джейсонова кімната!

Джулія схвильовано визирнула надвір у прочинене навстіж вікно; з кухні чувся голос брата.

— Йе-е-ес! — зраділа дівчинка. — Мій братик удома!

Вона вискочила зі спальні, промчала коридором, збігла вниз сходами і влетіла на кухню.

Джейсон із Ріком чаклували біля плити.

— Джейсоне! Ріку! — вигукнула Джулія, кинувшись на шию одному, потім другому. — Ви повернулися! Повернулися! Я так хвилювалася!

— Годі тобі, сестричко, — усміхнувся Джейсон, відмахуючись від її обіймів. — Звичайно, ми повернулися. Заспокойся, все добре!

А от Рік із задоволенням обійняв Джулію, ще й отримав поцілунок у щоку на додачу. А коли спіймав на собі її погляд — ледве не зомлів від радості.

Рік швидко відвернувся, щоб дівчинка не помітила, як він почервонів.

Джулія так уважно оглядала хлопців, ніби їх років двадцять вдома не було, ніби намагалася за їхнім одягом зрозуміти, що трапилося з ними по той бік Дверей Часу. Але зрозуміти їй вдалося небагато: Рік був одягнений, як і напередодні, а Джейсон дістав із валізи чисті футболку і штани, що геть не пасували одне до одного.

— Ну то як ви? — нарешті запитала вона.

— Злі, як сто чортів! — відповів Джейсон.

— Чому це?

— Та ніяк не можемо збагнути, скільки часу треба смажити бекон. То він сирий, а через мить — уже згорів! — роздратовано промовив Рік, намагаючись дерев’яною ложкою перевірити готовність страви. — Ходімо їсти — як вийшло, так і вийшло.

Джулія все ніяк не могла повірити, що хлопці тут, перед нею. Сміючись, вона вийшла слідом за ними до саду, де Рік розклав усім по тарілках яєчню з беконом. Та Джулія залюбки віддала свою порцію братові: через хвилювання їй шматок у горло не ліз.

— Розкажіть нарешті, що з вами сталося там, по той бік Дверей Часу?

Джейсон стенув плечима. Він усівся на садовий стілець із чорного кованого заліза і покуштував бекон.

— Клас, Ріку! Просто клас! — помітивши, як тремтять губи сестри, за мить до того, як вона вибухне гнівом, хлопець швидко промовив: — Ой, Джуліє, так багато всього, що відразу й не розкажеш, а в мене тут яєчня холоне!

І хлопець накинувся на їжу, не додавши більше ані слова.

— Ми побували в неймовірному місці, — почав Рік з повним ротом і ледве не вдавився.

— Та знайдемо ми ту нещасну мапу, от побачиш! — додав Джейсон, поки його товариш кружляв навколо столу, відкашлюючись. Потім підібрав залишки їжі в тарілці скибкою вчорашнього хліба, налив собі велику склянку молока і випив її за три ковтки. — Правда ж, Ріку?

— Навіть якщо для цього доведеться все місто перевернути з ніг на голову! — запевнив розчервонілий від кашлю Рік.

Джулія глибоко зітхнула. Повітря було вологим та свіжим.

Вона вирішила поки що не надокучати хлопцям запитаннями, а зачекати, щоб вони самі все розповіли. Хотіла була теж налити собі молока, але помітила, що в неї тремтять руки.

— Тобі недобре? — запитав її Рік.

Джулія заперечно похитала головою:

— Та ні, я просто рада вас бачити.

— Ми теж! — сказав Рік. — Ти навіть не уявляєш наскільки. Це було щось неймовірне… Але, судячи з того, в якому жахливому стані сад, ви тут, напевне, теж не нудьгували.

— Таке враження, ніби тут пронісся циклон! — вигукнув Джейсон.

Джулія роззирнулася довкола. Квіти й столітні дерева здавалися приголомшеними від дощу і розпатланими від вітру. Усюди — на траві та гравійних доріжках — купи обірваного листя і гілок.

Серед двору все ще виднілися відбитки коліс Манфредової автівки.

Джулія подивилася на ті відбитки і відчула, як швидко закалатало її серце: вона знову, мить за миттю, переживала сцену, коли підставила підніжку Манфредові й вихопила в нього ключ. Вона перевела погляд на край скелі, на чисте блакитне море, на далекий обрис маяка.

Дівчинка заплющила очі.

— Що з тобою, Джуліє? — запитав Джейсон, помітивши, як зблідла сестра.

— То не моя провина — він сам упав, — пробурмотіла вона.

— Хто упав? — перепитав Джейсон, над верхньою губою якого біліли вуса від молока.

Джулія розповіла їм про все, що сталося на віллі Арго. Вона говорила повільно, невиразно й відсторонено, ніби повторювала завчений урок. Розповіла про зізнання Нестора щодо колишнього власника вілли та його подорожей на борту «Метіди». Розповіла, як Манфред намагався влізти до будинку, і як вони з Нестором опиралися, і про трагічний фінал.

— Ну, якось так… Мені дуже шкода, — закінчила розповідь Джулія, намагаючись збагнути, чому їй спало на думку жбурнути в море ключ, який Манфред хотів привласнити за будь-яку ціну.

— Так йому й треба, — задоволено зауважив Джейсон.

— Зрештою він такий самий злодій, як і його хазяйка, — додав Рік, який вранці прокинувся з особливою злістю на Облівію Ньютон. Можливо, тому що, коли побачив її вперше, вона видалася йому такою… чарівною. І тепер він не міг собі цього пробачити.

Їхні слова дещо підбадьорили Джулію, і вона нарешті змогла випити склянку молока. Тепер залишалось послухати розповідь хлопців.

Перебиваючи один одного, Джейсон із Ріком розказали їй про Дім Життя, про Марук, про те, як знайшли нішу Чотирьох Жезлів за мить до того, як до неї дісталася Облівія.

— То Облівія Ньютон була там? — недовірливо перепитала Джулія. — Як таке може бути?

— Хтозна. Ти навіть уявити собі не можеш наше здивування, коли ми зустріли її там, у Єгипті… чи де ми побували.

— Сьогодні вранці Джейсон висунув нову теорію, — пояснив Рік. — Він не впевнений у тому, що насправді здійснив подорож у часі.

— Авжеж, — кивнув той. — Якось я читав комікс про Доктора Мезмеро, там ішлося про щось подібне. Це називається не «подорож у часі», а «подорож у континуум-просторі» чи як там його… Я точно не пригадую, але знаю, що це було в п’ятнадцятому номері.

— А чому не подорож у часі?

Джейсон скривився, ніби видатний вчений, якому довелося почути безглузде запитання.

— Це лише моє особисте враження, але… У мене не було відчуття, ніби я перебуваю в іншій епосі. Я почувався як у себе вдома…

— От тільки не перебільшуй!

— Саме так! Адже ми не тільки розмовляли мовою місцевих жителів, а ще й могли читати ієрогліфи.

У Джулії поширилися очі від здивування.

Рік узяв зі столу вже добряче потріпаний «Словник забутих мов» із брудною палітуркою та затертими краями. Він розгорнув його на сторінці, де йшлося про мови Давнього Єгипту, провів вказівним пальцем по кількох ієрогліфах і сказав:

— А коли намагаємося прочитати тепер… нічого не розуміємо.

Але Джулію хвилювало інше.

— Облівія вас упізнала? — запитала дівчинка брата.

— Взагалі-то ні. Ми заховалися. Але тієї ж миті вона згадала про Улісса Мура і…

— Про мапу.

— Яку ще мапу?

— Ту, яку вона в нас поцупила.

— Яку мапу? — наполягала Джулія.

— «Перша і єдина точна мапа містечка в Корнуоллі під назвою Кілмор-Ков», — процитував напам’ять Рік. — Від Тоса Боуена, Лондон, тисяча…

Його перебило голосне чхання, що лунало прямісінько з-за скелі.

— То ви вже прокинулися! — вигукнув Нестор, з’являючись на східцях та зупиняючись, щоб перепочити.

— Несторе! — зраділи його появі діти. — Де ви були?

Садівник, кульгаючи, мовчки підійшов до них.

— Це ви де були? Чи для бідного старого не знайдеться… АП-П-ПЧХИ!.. місця?

— Ви добряче застудилися, — зауважив Джейсон.

— Це через дощ, — пробурмотів Нестор, поглянувши зі змовницькою усмішкою на Джулію. — Як почуваєшся?

— Вони саме розповідали мені про Облівію Ньютон та про мапу.

Нестор відразу спохмурнів.

— Он як, — промовив він, всідаючись за стіл. — Погані справи.

Джейсон із Ріком продовжили свою розповідь, детально описавши Кімнату, якої немає, та вівтар, де було заховано мапу.

— Якби ти бачила тих змій, Джуліє!

— Ти б точно відразу знепритомніла!

Що ближче підходили хлопці до фіналу своєї розповіді, то похмурішим ставало обличчя Нестора.

— Це треба було передбачити, — врешті промовив він. — Та жінка значно розумніша й небезпечніша, ніж здається.

— Але чому ця мапа така важлива, Несторе?

— Звідки мені знати, — буркнув садівник.

— А от колишній власник вілли знав, — сказав Джейсон. — Якщо він послав нас відшукати її, то мав на це вагомі причини. Він був певен, що ми знайдемо мапу раніше за Облівію Ньютон.

— Насправді ми знайшли її раніше, — зауважив Рік. — От тільки Облівія нас обдурила.

Джейсон зітхнув:

— От халепа! Хтозна, чи випаде нам інша нагода…

— Ви про що? — здивувалася Джулія.

Джейсон нахилився над столом і прошепотів:

— Може, тепер колишній власник вілли нам більше не довірятиме.

— Чому ти такий упевнений, що він ще живий?

— Бо тут є тільки дві можливості: або він усе ще живе на віллі Арго, в якійсь таємній кімнаті… або залишив для нас підказки, де його знайти, але без мапи це буде зовсім нелегко…

— Ну і як ми це з’ясуємо? — запитала Джулія.

Усі троє одночасно повернулися до Нестора, який одразу почав відкручуватися від запитань:

— Я, мабуть, піду. Треба навести лад у саду…

— Нікуди ви не підете! — вигукнув Джейсон.

— Чому це? Чи ти часом не збираєшся мені заборонити?

Нестор повільно підвівся, потираючи хворий поперек і важко дихаючи.

— Благаю, допоможіть! — не вгавав Джейсон. — Адже він ще десь тут, чи не так?

Нестор фиркнув:

— Хлопче, здається, ти забагато читаєш казок! Колишній власник… — і він знову почав чхати.

— Присягніться! Присягніться, що його тут більше немає.

Нестор випростався, став руки в боки. У нього був більш втомлений вигляд, аніж напередодні, а очі сльозилися і блищали, як то буває, коли у людини лихоманка.

— Послухай-но, Джейсоне! — втрутилася Джулія. — Тобі не здається, що зараз не час для цих…

— Не здається! — заперечив їй брат. — Ми мусимо знати правду, якщо хочемо зрозуміти, що тут відбувається! Ми надто багато чого не знаємо! Занадто багато таємного у цьому будинку: його хазяїн, його друзі й вороги! От ми, наприклад, хто? Друзі чи вороги невловимого Улісса Мура?

Нестор поглянув на флігель посеред саду, потім знов повернувся до дітей. Джейсон мав рацію: вони борсалися в темряві, як сліпі кошенята. Отже, він нехотя буркнув:

— Якщо тобі це якось допоможе, хлопче… присягаюся, що у віллі Арго ніхто з Мурів більше не живе. Тепер ти задоволений?

І він закульгав геть, час від часу витираючи носа великою хустиною із грубої бавовни.

— Насправді, — зауважив трохи згодом Рік, — він не сказав нам, що Мур помер.

За чверть години діти віднесли тарілки і склянки на кухню й вирішили, що їм не завадить скласти план дій.

Але спершу Джулія збігала до своєї кімнати, одягла джинси і взяла чотири ключі. Коли вона повернулася, Рік стояв біля сходів на скелі та дивися на море, не звертаючи уваги на легенький вітерець, що куйовдив йому волосся. А Джейсон сидів на тому самому стільці, що й перед тим, тримаючи олівець над аркушем паперу.

— Не знаю, з чого саме нам варто почати, — зізнався він.

— Чи нам відомо, де живе Облівія Ньютон? — голосно запитала Джулія, проглянувши записи брата.

— Там два рибальських човни повертаються з уловом, — повідомив Рік, підходячи до них. — Може, з’їздимо до пристані, купимо креветок на обід?

Уявивши, що на зворотному шляху доведеться підніматися на Солону скелю важелезними велосипедами подружжя Мурів, Джейсон заперечливо захитав головою:

— Ні, тільки не зараз, благаю! Ти знаєш, де живе Облівія?

— Ні, не знаю. А навіщо тобі?

Джейсон показав йому свої нотатки.

1. Знайти мапу, яку забрала Облівія.

2. Дізнатися, чому та мапа така важлива (навіть раніше, ніж вона знайдеться).

3. Дізнатися ВСЕ про Двері Часу.

4. Обшукати ВСЮ віллу Арго, від підвалу до даху.

— Ніколи в житті не бачила, щоб ти щось упорядковував! — прокоментувала його сестра. — Після подорожі до Єгипту ти ніби вдруге на світ народився.

Рік узяв собі стілець із кованого заліза і всівся поряд.

— Скільки в нас часу на виконання?

— Лише сьогодні.

— Чому це? — поцікавилася Джулія.

— Тому що ввечері повернуться татко з мамою. А Рік має повернутися додому.

Хлопець із Кілмор-Кова відразу спохмурнів, ніби раніше йому навіть на думку не спадало, що колись доведеться поїхати з вілли Арго.

— Тут дечого не вистачає, — пробурмотіла Джулія, знову переглядаючи перелік запланованих на день справ.

Джейсон роздратовано закотив очі під лоба.

— Ну, от! Явилася моя сестричка! І чого саме не вистачає, ану, скажи!

— Невідомо, що сталося із… — і Джулія вказала пальцем у напрямку сходів на скелі, сподіваючись, що хлопці її зрозуміють.

Рік кивнув і тактовно промовчав, у той час як Джейсон дописав до переліку:

5. Пошукати ТРУП Манфреда.

— Дякую, дуже люб’язно з твого боку, — буркнула сестра.

Тієї ж миті почулося голосне кахикання. То повз них прочовгав Нестор, тягнучи за собою червоні граблі, якими він рівняв гравій, знищуючи відбитки шин.

— Я там нічого не побачив, на березі, — пробубонів садівник, відповідаючи на останнє питання переліку. — І на скелях теж нічого. Я ж бо вам казав, що в таких, як він, сім смертей. АП-П-ПЧХИ-И!

— Допиши: купити ліки для Нестора, — голосно промовила Джулія.

— Сьогодні неділя, — нагадав їй Рік. — Аптека лікаря Боуена зачинена.

— Не треба мені ніяких ліків, — буркнув Нестор. — Подумаєш, трохи застудився!

— Не слід так легковажно ставитися до застуди, — заявила Джулія. — Особливо у вашому віці.

— Що ти сказав? — вигукнув раптом Джейсон, повернувшись до Ріка.

— Що сьогодні неділя, — повторив той. — І що…

— Лікаря Боуена? Ти сказав «лікаря Боуена»? Хіба це не те саме прізвище, що і в автора мапи, яку поцупила Облівія?

— Я дожив до свого віку, — втрутився в розмову Нестор, відповідаючи на слова Джулії, — лише тому, що ніколи в житті не вживав ніяких ліків. І не збираюся починати зараз.

— «Перша і єдина точна мапа містечка в Корнуоллі під назвою Кілмор-Ков». Невже правда?! — повторив схвильовано Рік.

— Хочу нагадати тобі, що ми вже засвоїли: збігів у цій історії не буває, — сказав Джейсон.

— Хлопці, — втрутилася Джулія, — ну, скажіть хоч ви Несторові!..

Рік із Джейсоном підхопилися зі стільців, ніби їх оса вжалила.

— То Боуен може виявитися дідом лікаря або прадідом.

— Або прапрадідом! Де він живе? Де велосипеди?

— Котра година? Може, ми ще встигнемо до обіду…

— Хлопці! — покликала Джулія, намагаючись повернути їх до тями.

— Що таке?

— Телефон, — промовив Нестор, вказуючи рукою на віллу. — Хтось телефонує.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Д☺жейсон розмовляв, похиливши плечі, ніби слухавка важила цілу тонну:

— Так, мамо… Ні, мамо… Звичайно, мамо… Ні, мамо, далеко ми не ходили… Ні… Звичайно…

Хлопець із благанням в очах поглядав на сестру, яка енергійно жестикулювала, вимагаючи, щоб він додав якихось подробиць.

— Мама може щось запідозрити, якщо їй нічого не розповідати, — тихенько пояснила вона Рікові. — А як почнеш вдаватися в деталі, навіть не слухатиме.

— Ага, ага. Ні, ні-чо-го! — провадив Джейсон. Він відчайдушно заплющив очі, мовчки слухаючи повчання матері. — Та ні, то я клеїв дурня! — несподівано заявив він. — А насправді ми побували в Єгипті, де заблукали в якомусь лабіринті. Потім Ріка ледве не проковтнув крокодил… Ріка, нашого друга з Кілмор-Кова! А яке в нього було обличчя, коли ми зайшли до кімнати, де змії падали просто зі стелі… — Джейсон замовк на декілька секунд і нарешті промовив: — Зачекай, я передам слухавку Джулії.

— Привіт, мамусю! — весело защебетала та. — Так, звичайно, у нас все чудово. Дощик? Та тут була справжня гроза! Отож довелося нам сидіти вдома і грати в настільну гру… а потім…

— Ми пірнали в море зі скелі! — підказав Джейсон і вчасно вивернувся, уникаючи копняка, яким хотіла нагородити його сестра, щоб він замовк.

Джейсон запропонував Рікові не гаяти більше часу і піти до гаража за велосипедами. Вони відійшли від телефона, але замість того, щоб вийти надвір, подалися до кам’яної кімнати.

Двері Часу були на тому ж місці — нерухомі й мовчазні. На їхньому почорнілому, подряпаному дереві виднілися чотири замкові щілини, що нагадували скривлені в насмішкуватій гримасі роти.

— Коли ми тепер туди повернемося? — запитав Рік, не в змозі відвести від дверей зачарованого погляду.

— Як тільки розберемося з оцим списком, — відповів йому Джейсон, показуючи аркуш, на якому він встиг дописати:

0. Відразу навідатися до лікаря Боуена.

Зі стіни вздовж сходів один із портретів колишніх власників вілли Арго, здавалося, спостерігав за ними із задоволеною усмішкою.

— Ти чув? — запитав Джейсон, вхопивши Ріка за лікоть.

— Що?

Джейсон тихенько підійшов до сходів і прислухався. Він добре чув чиїсь дрібні кроки, що лунали з верхнього поверху.

— Оце!

— Авжеж, тепер чую!

Повільно, сходинка за сходинкою, Джейсон піднімався навшпиньках, тримаючи рівновагу, мов справжній акробат.

— …а потім зіграли чудову партію в шахи. Я — проти Ріка з Джейсоном. Звичайно, я виграла! — розказувала Джулія у слухавку.

Джейсон помалу рухався нагору — таємничі кроки чулися все ближче, голос сестри віддалявся.

Кроки привиду. Тук-тук-тук.

Улісс Мур?

Тримаючись рукою за стіну, Джейсон проводив пальцями по рамах портретів колишніх власників, аж поки не дійшов до місця, де мав би бути портрет Улісса Мура.

Тук-тук-тук.

Звуки лунали з ванної — перші двері праворуч від сходів. Перші в коридорі, що вів до спалень. Джейсон ще раз прислухався, щоб упевнитися, що звуки лунають саме звідти. Ліворуч від сходів були кімната-маяк із дзеркальними дверима та бібліотека.

Джейсон глянув униз через поручні сходів — Рік стояв непорушно і занепокоєно спостерігав за ним. Джейсон заспокійливо кивнув другові. До них долинав віддалений голос Джулії, що весело сміялася.

«Тук-тук-тук», — лунало за дверима ванної.

Джейсон глибоко вдихнув, кинувся вперед, смикнув за латунну ручку.

— ПОПАВСЯ! — вигукнув він, відчиняючи навстіж двері.

Ванна була порожня, і спочатку Джейсон не помітив нічого особливого, окрім відчиненого вікна. Але кілька секунд потому здоровенний пацюк шмигнув поміж коробками з парфумами пані Ковенент, сплигнув з полиці над умивальником на підлогу і перелякано кинувся прямо під ноги Джейсонові.

— Ой-ой! — закричав хлопець і відскочив назад.

— Що там? — вигукнув Рік, біжучи сходами на допомогу товаришеві.

Пацюк щодуху рвонув униз.

— Ох, щоб тебе! — вигукнув Рік, зіткнувшись з утікачем посередині сходів. — Такий величезний!

Бідолашна тварина спробувала проскочити поміж залізними стрижнями билець. Але не втрималася і полетіла вниз, безпорадно розмахуючи в повітрі лапками, врешті гепнулася на підлогу з глухим звуком і завмерла.

Джулія на мить відірвалася від телефонної розмови і запитала:

— Хлопці! Хто там «величезний»?

Пацюк закрутив головою, але, мабуть, ще не оговтався, бо шмигнув саме в напрямку кімнати з телефоном.

За мить залунав вереск Джулії.

— Так, мамо… Ні, мамо… Звичайно, в мене це вийшло ненавмисне! — виправдовувався Джейсон телефоном, намагаючись скористатися короткими паузами в маминих докорах і пояснити, що сталося. — Та ні, то не мій дурнуватий жарт… Просто миша… Звідки я знаю, що миша робила у ванній?.. Та звідки татко може знати?.. Мабуть, залізла у вікно — стулка була відчинена… Джулія пішла туди… Миша була серед твоїх парфумів… Ні, мамо… Та знаю… Ні, не розбилися…

Тим часом Джулія з Ріком, озброївшись двома довгими мітлами, нишпорили кімнатою, аби переконатися, що тваринка вискочила надвір. Вирази їхніх облич були геть несхожими: веселий у Ріка та сповнений відрази у Джулії.

— Ага, добре. Так, звичайно… Привіт, татку! — Джейсон раптом нашорошив вуха. — Що, СПРАВДІ?! — він зробив рукою жест, що зазвичай означає перемогу. — Тобто я хотів сказати: як мені шкода… Та невже?

Рік завмер із мітлою в руках.

— Та ні, жодних проблем! — продовжував Джейсон. — За нас не хвилюйся. Я не покличу тобі Нестора, бо він десь аж у кінці саду. Поки він сюди докульгає, мине цілісінький ранок. Але якщо зателефонуєш перед обідом, напевне, він буде тут… Зроблю, не хвилюйся. Я йому скажу… Так, звичайно… Добре. Зрозумів. Ми сидітимемо вдома, авжеж. До побачення, тату!

«Клац! » — слухавка, що вже розігрілася від балачок, лягла на місце.

Джейсон весело застрибав по кімнаті.

— Йе-е-с-с-с! Вони не встигнуть повернутися сьогодні! Здається, переїзд затримується… Чудово! Маємо цілий день! Можемо встигнути!

Уже втретє за останні півгодини він переглянув перелік справ на день.

— Хутчіш до лікаря Боуена!

— Не раніше, аніж ми твердо переконаємося, що пацюка немає в будинку! — заявила Джулія, водячи мітлою під шафою.

Коли хлопці нарешті вийшли надвір, Нестор рівняв граблями гравій та складав листя і гілки на возика.

— Агов! Чому б вам не зайнятися чимось корисним, наприклад, допомогти мені прибратися в саду?

— Вибачте, Несторе, але в нас дійсно дуже нагальна справа! — поспіхом пояснив йому Джейсон. — У татка з мамою якісь проблеми з переїздом, вони найімовірніше повернуться лише в понеділок зранку. То ми пішли. Якщо телефонуватимуть — це вас. Скажіть батькам, що ми спустилися на пляж.

— А насправді куди ви зібралися? — єхидно поцікавився садівник.

— До лікаря Боуена, — відповіла Джулія, із задоволеним виглядом виходячи останньою з кухні з мітлою в руках.

— І як ви туди дістанетеся?

— Велосипедами, — відповів Джейсон.

— Ну, це навряд чи, — Нестор знову схилився над граблями і продовжив роботу.

Джулія збігла з ґанку і підійшла до садівника, а її брат із Ріком зникли в гаражі.

— Болить спина?

— Значно менше, аніж душа, — відповів Нестор, і в його очах блиснули іскринки гніву. Було зрозуміло, що настрій у нього поганий і він обмірковує те, що сталося напередодні. — Ще кілька років тому все було б інакше. У будь-якому сенсі, повір мені.

— Ви зробили все як годиться, — спробувала втішити його Джулія, нагородивши дзвінким поцілунком у щоку. — Не сердьтеся.

Нестор зіперся на граблі.

— Не сердитися?! А що ж, радіти?!

З гаража почувся звук падіння чогось залізного, а потім розпачливі зойки.

— Якого дідька! — заволав Рік.

— О ні! — приєднався до нього Джейсон.

Джулія повернулася до гаража, а Нестор незворушно знову взявся до роботи.

Рік із Джейсоном витягли надвір велосипеди.

— Хто це зробив? — запитав Рік голосом, що тремтів від розпачу. Кермо його велосипеда перекривилося, а ланцюг тягнувся по землі.

Джулія зітхнула, відразу зрозумівши, чиїх то рук справа. Потім розповіла хлопцям, що сталося минулої ночі, коли Манфред нишпорив у саду, ламаючи все, що траплялося йому під руку, аби вгамувати свій гнів.

— Ми з Нестором нічого не могли вдіяти. Ми так злякалися, — намагалася виправдатися дівчинка. — Ми спостерігали за ним звідти, з вікна…

Джулія повернулася обличчям до вілли Арго, вказуючи на вікно, і на мить їй здалося, що крізь вікна мансарди за нею спостерігає якийсь чоловік.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік обережно поклав велосипед на гравій, ніби пацієнта на операційний стіл. Навколо лежала ціла купа інструментів, які знайшов для нього Нестор: викрутки, молотки, ключі-шестигранники, кусачки.

— Та-а-ак, — протягнув Рік, ретельно оглянувши пацієнта з усіх боків. — Гірше, аніж я гадав.

— Так погано? — перепитала Джулія.

Ковененти стояли за спиною товариша і почувалися абсолютно безпорадними. Практичні навички Джейсона обмежувалися інформацією, що він почерпнув з коміксів, а Джулії ніколи навіть на думку не спадало поцікавитися будовою велосипеда.

Рік узяв ланцюг і приміряв його до шестірні.

— Погані справи… Доведеться покопирсатися з годину, а то й більше.

Джейсон похмуро кивнув. Через цю халепу вони змушені радикально міняти плани.

— Ми можемо тобі якось допомогти?

— Не зараз. Але потім допоможете мені з іншими… — він показав пальцем на два старих велосипеди подружжя Мурів, які Нестор видав їм напередодні. — Там трохи погнуті рами. Для того, щоб їх вирівняти, знадобляться троє.

Джейсон почав копирсатися в кишенях.

— Куди я поклав перелік справ?

Він вивертав одну кишеню за другою, але аркуш зник, ніби його хто поцупив. Джулія вирішила за краще промовчати, аніж коментувати похапливі спроби брата пригадати, куди саме він подів той перелік.

Неподалік від них Нестор перевернув візок, наповнений листям та сухими гілками, і висипав на купу. Крекчучи, він важко нахилився, щоб підпалити їх.

Рік узяв велику викрутку і спробував за допомогою неї насадити ланцюг на зубці шестірні.

— Як казав мій татко, якщо не знаєш, із чого починати, починай, із чого тобі забажається.

Шестірня гучно заскреготіла, але Рік навіть вухом не повів.

— Сподіваймося, що твій тато мав рацію, — хмикнув Джейсон і подивився у бік вілли Арго, де ховалися кімнати, повні різноманітних меблів та незвичайних предметів. — Поки ти тут копирсаєшся з велосипедами, ми з Джулією оглянемо ті кімнати, які не встигли дослідити.

— З велосипедами? — перепитав Рік і насупився. — Домовимося відразу: я відремонтую свій, а потім ви допоможете мені з рештою!

— Домовилися, — погодився Джейсон. — Ми перевіримо кімнати, одна за одною, чи немає там ще якоїсь підказки для нас. Ходімо, сестричко.

У Джулії не було великого бажання повертатися до вілли. Вона все ще думала про того чоловіка, якого помітила у вікні мансарди. Вперше відтоді, як вони переїхали до Кілмор-Кова, думка про дослідження вілли її лякала.

Дівчинка хотіла була сказати, що краще допоможе Рікові, але змусила себе поводитися раціонально: з двох хлопців легковажнішим був Джейсон, це він читав комікси і бачив привиди у кожному кутку. Насправді, переконувала Джулія саму себе, нікого вона не бачила. Вікно мансарди розташоване занадто високо, отож достатньо мінливої тіні, гри світла або сонячного зайчика, щоб їй здалося, що за ними хтось спостерігає.

— Але ж він був у кашкеті! — пригадала Джулія вголос.

— Хто був у кашкеті? — запитав Джейсон.

— Подайте-но мені ключ на п’ять, — попросив Рік, зосереджено копирсаючись із ланцюгом брудними від мастила руками та висолопивши від напруги кінчик язика.

Близнюки зайшли в кухню, а звідти — в їдальню. Джейсон підняв квітчасті фіранки і роздивився картини, що висіли на стінах: чотири гравюри дев’ятнадцятого століття зі сценами зі Старого Заповіту. Відчинив дверцята старої дров’яної пічки: порожньо. У шухлядах єдиного тут серванта не було нічого, окрім скатертин та серветок.

— Тут, здається, немає нічого таємничого.

Джулія з ним погодилася.

— То ми шукаємо щось таємниче?

— Звичайно.

Джейсон так само обшукав розташовану поряд вітальню. Зазирнув до каміна, переставив кілька стосів книжок, підняв статуетку гончака — чорного, мов ніч. Врешті він був змушений визнати, що і в цій кімнаті нічого таємничого немає.

Джулія знову погодилася, а потім перепитала:

— По-твоєму, що саме ми шукаємо?

— Ну, щось таке, на що раніше не звернули уваги, — міркував уголос Джейсон. — Щось особливе. Щось поза нормою. Щось таке, що відкриє таємниці подорожей колишнього власника вілли і Дверей Часу або пояснить роль Облівії у всій цій історії.

Поки вони обнишпорювали від підлоги до стелі другу їдальню, а потім кімнату з телефоном, Джулія переповіла братові все, що розказав їй Нестор про подорожі Улісса Мура та його дружини:

— Він сказав, що Облівія Ньютон — то їхня велика помилка. Але, здається, це все, що йому відомо.

Вони зайшли до кам’яної кімнати і зупинилися перед Дверима Часу.

— Якщо ти шукаєш таємницю, вона, напевне, там, — промовила Джулія, ледь стримуючи хвилювання.

Джейсон присів і кінчиками пальців підібрав з підлоги декілька піщинок.

— Це доводить, що ми ще не зовсім із глузду з’їхали, — прошепотів він, показуючи ті піщинки Джулії. — У тебе ключі з собою?

Джулія ствердно кивнула.

— Що ти надумав?

Джейсон узяв у неї ключі.

— Нестор каже, що двері можна відчинити лише тоді, коли всі повернулися…

— За винятком тих, хто вже не в змозі повернутися.

Джейсон уставив у верхню замкову щілину перший ключ із дикобразом.

— Я тут подумав: а міг замість мене з Ріком повернутися хтось інший?

Вставив другий ключ і третій: алігатор та лев.

— Джейсоне, а ти впевнений, що це розумно?

— Що саме?

Нарешті останній ключ, знизу: ібіс.

— Відчиняти знову ці двері.

«Клац-клац-клац-клац», — заклацали замки. Двері Часу відчинилися.

Джейсон із Джулією завмерли на порозі. За дверима вони побачили круглу кімнату з химерними символами. Напруживши зір, можна було розгледіти три виходи з коридорами, що вели вниз, а серед них і той, який закінчувався гротом, де відпочивала «Метіда».

— У Манфреда в руках був ключ, схожий на наші, — несподівано сказала Джулія. Вона забрала ключі у брата і провела пальцями по фігурних головках. — Але я його не встигла добре роздивитися… Ішов дощ, і я була надто перелякана.

— Ключ, — пробурмотів Джейсон. — То Манфред хотів зайти до вілли Арго, щоб ним скористатися?

— Здається, так, — визнала Джулія.

— А Нестор що?

— Він сказав, що то — дублікат ключа від вілли Арго.

Джейсон кивнув. У цьому був сенс: Манфред заліз у флігель садівника, поцупив ключ і намагався потрапити до вілли Арго.

— Ти віриш Несторові?

— Авжеж.

— Здається, вчора ти не мала до нього особливої довіри.

— Ти не бачив, що тут відбувалося, Джейсоне! Нестор ризикував життям, щоб захистити будинок. Манфред геть збожеволів і міг такого наробити… Нестор крутий на вдачу, але він добрий. І все, про що він нам розповідав, виявилося правдою.

— Тоді виходить, що Улісса Мура тут дійсно більше немає, — зітхнув Джейсон. — Але нам треба його знайти, Джуліє. У нас зараз анінайменшої підказки. Втративши мапу, ми залишилися без вказівок для подальших розшуків, і зв’язок між нами та колишнім власником вілли раптом перервався. — Він уважно вдивився в темряву округлої кімнати і врешті запитав: — Хтозна, чи корабель повернувся до причалу на цьому березі? І чи світлячки все ще літають у гроті…

Сестра перебила його не дослухавши:

— Зупинися! Якщо ми переступимо цей поріг, нам доведеться знову зійти на борт «Метіди».

— Чому це?

— Так мені сказав Нестор, — збрехала Джулія, якій просто не хотілося, щоб Джейсон шукав нових пригод у гроті. — Якщо зайдеш, то мусиш іти до кінця.

Джейсон став носком черевика на поріг і промовив:

— Отже, саме тут пролягає часовий поріг. Досить зробити ще крок і…

Джулія штовхнула Двері Часу і тихенько зачинила їх перед носом брата.

— Не зараз, — сказала вона. — У нас є важливіші справи тут, у Кілмор-Кові.

Вони піднялися на другий поверх, уважно оглянувши портрети колишніх власників вілли, що висіли на маленьких ланцюжках на стіні вздовж сходів. Замість того, щоб повернути до кімнатимаяка, діти вирішили спочатку зазирнути до бібліотеки.

Незважаючи на розчинені віконниці, у бібліотеці бракувало світла, немов уже смеркалося. Можливо, через безліч великих шаф із книгами і розписану стелю кімната трохи пригнічувала. І це при тому, що з одного вікна можна було побачити верхівки паркових дерев, а з іншого — вкритий рінню двір та в’їзні ворота.

Приміщення здавалося затісним — стіни ховалися за шафами з темного дерева, деякі з них замість дверцят замикалися латунними решітками. Вказівники — теж латунні — розділяли книги за темами.

У центрі стелі висіла бронзова люстра у формі птаха, яка освітлювала низький скляний столик і диван із буйволячої шкіри. Завершували інтер’єр пара легких крісел і фортепіано.

Поки Джулія заворожено розглядала позолочені корінці старих книг на полицях з найдорожчими томами, Джейсон підняв дерев’яну кришку фортепіано і навмання натиснув кілька клавіш, від чого інструмент пронизливо дзенькнув, налякавши їх обох.

— Щоб це було востаннє! — жартома наказала сестра.

— Слухаюсь! — хвацько відповів хлопець.

На полиці, позначеній вказівником «Палеографія», не вистачало однієї книги: саме звідти діти взяли «Словник забутих мов».

— Щоб зрозуміти історію цього будинку, — заявив Джейсон, — нам слід знати історію життя його останнього власника.

— Нестор розповідав мені, що десь тут, у цій кімнаті, має бути генеалогічне дерево родини Мурів, — сказала Джулія. — Але я його щось не бачу.

Вони пошукали на полицях, уявляючи собі якусь велику, вкриту пилом книгу. Та невдовзі за однією з латунних решіток знайшли кілька тоненьких книжечок у чорних тканих обкладинках. На корінці кожної позолотою були витиснені цифри.

— Напевне, це воно, — мовила Джулія, взявши книгу, що здавалася найновішою серед усіх.

На обкладинці не було жодного напису.

Усередині, після кількох порожніх сторінок, вона побачила зображення стилізованого генеалогічного дерева, а відразу за ним — чорно-білу світлину якогось чоловіка із суворим поглядом, величезними сивими бакенбардами, у військовій британській формі й на тлі слонячого бивня.

Напис внизу зазначав, що це Меркурі Мальком Мур, а дати народження та смерті належали до минулого століття.

За світлиною були різноманітні листи й документи, підшиті, щоб не розгубилися, і перекладені цигарковим папером, яким зазвичай обгортають фотографії. Там були листи зі старими поштовими печатками, марками і дивними написами.

— Здається, цей Меркурі жив у Індії або десь у тих краях, — зауважила Джулія, швидко переглядаючи сторінки.

Після Меркурі Малькома Мура та його листування йшли світлини Томаса та Анабель Мурів у вбранні для полювання, їхні листи та документи.

Джейсон узяв із полиці іншу книжечку в чорній обкладинці й почав її гортати. Він знайшов нові імена та документи — також ретельно упорядковані й підшиті.

Близнюки всілися на диван, щоб було зручніше читати.

— Щоб усе це впорядкувати, мабуть, знадобилося хтозна-скільки часу, — пробурмотів Джейсон. Потім закрив книжку і додав: — Але це не генеалогічне дерево! Це більш схоже на колекцію записів та листування пращурів…

— Певен? — перебила його Джулія. — Що ж, тоді поглянь угору!

Джейсон звів очі на розписану стелю бібліотеки.

На ній п’ять великих медальйонів з’єднувалися між собою гілками гігантського дерева. На гілках були намальовані дивовижні тварини і фрукти, підписані іменами.

— Оце так генеалогічне дерево! — вигукнув Джейсон, тільки-но зрозумів, що перед ним. — Кантареллус Мур… Тіберіус та Адріана Мури… Ксав’єр Мур…

Діти читали вголос ім’я за ім’ям, переходячи з гілки до гілки, аж поки не дійшли до найвищої, на якій було лише два птахи: дві білі чайки з іменами Улісс та Пенелопа, останні представники династії.

— Неймовірно! — вигукнула Джулія, з відкритим ротом роздивляючись тварин та птахів, що поселилися на тому дереві.

— Не розумію, як ми його раніше не помітили? — прошепотів Джейсон.

— Бо не дивилися.

Джейсон із Джулією швидко відшукали на генеалогічному дереві імена тих, кого раніше бачили на світлинах у чорних книжечках, і зрозуміли, що намальоване на стелі дерево можна використовувати як великий вказівник до цього зібрання.

— Поглянь! — вигукнув раптом Джейсон, розглядаючи корені, що заглиблювалися в один із медальйонів. — Генеалогічне дерево Мурів росте зі спин трьох черепах! Знову цей символ…

— Знову?

— Це ж бо той самий символ, який зображено у гроті під скелею. І ще він був у Кімнаті, якої немає, біля підніжжя статуй Засновників.

Джейсон, примружившись, ще раз уважно розглянув малюнок на стелі. На інших медальйонах він побачив зображення чотирьох тварин, якими були прикрашені ключі Дверей Часу.

— Нарешті маємо підказку!

Джулії теж так здалося, хоча вона не могла збагнути, що з нею робити.

Джейсон впізнав обриси «Метіди» і ще якогось корабля, схожого на вітрильник. Несподівано йому пригадалися дерев’яні моделі в кімнаті-маяку, і він одразу ж попрямував туди.

Хлопець відчинив дзеркальні двері й зайшов до кімнати, з вікон якої відкривався вид на бухту Кілмор-Кова.

Тут нічого не змінилося з учорашнього вечора, коли в кімнату заходив Нестор. Старий садівник подбав про те, щоб закріпити поламане вікно, крізь яке все одно йшов протяг. На підлозі стосами лежали щоденники й зошити, а моделі кораблів стояли на скрині. Джейсон узяв модель «Ока Нефертіті», згадав Великого Писаря, який її зробив, потім став розглядати решту суден: пірога, гондола, невеличкий парусник, галера… Чому деякі з них зображені на генеалогічному дереві?

Джулія, яка прийшла слідом за братом, визирнула з вікна. Рік побачив її знизу, замахав привітно рукою і гукнув:

— Я вже полагодив свій велосипед! Ходіть, допоможете мені з іншими!

Дівчинка кивнула і покликала брата:

— Рік уже майже закінчив.

Джейсон задумливо похитав головою.

— Можливо, я помилився. Може, на віллі Арго ми вже знайшли все, що слід було знайти.

Джулія була спантеличена. Саме зараз, коли історія цього будинку все більше її захоплювала…

— Дивно чути від тебе таке. Там сотні книг, які треба переглянути, і потім… усі ті щоденники й записи.

— У нас немає часу на те, щоб усе перечитати.

— І що ти пропонуєш?

— Крутити педалі!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сонце вже підбилося височенько, коли два велосипеди нарешті були готові до подорожі. Із бухти Кілмор-Кова долинав сміх відпочивальників, а на скелі, насолоджуючись бризом, скупчилися чайки.

Діти під настороженим поглядом Нестора, який, крекчучи, тягав туди-сюди візок, останнім полагодили велосипед пані Мур — у нього була погнута лише передня вилка колеса. Коли колесо почало вільно крутитися, Рік заявив, що пацієнт цілком здоровий.

Друзі проїхалися подвір’ям, щоб перевірити транспорт: гальма працювали не дуже добре, але Джейсон усе одно вирішив спробувати.

— Несторе! — покликав він. — Ми поїхали!

— Навіть не думайте! Я не дозволю вам їхати на тих драндулетах!

Геть стомлений садівник зупинив візок. Очі в нього сльозилися, дихання збилося, він постійно заходився кашлем.

— Ви не повинні так надриватися! — розхвилювалася Джулія.

— Хм, помічників у мене немає…

— Але ж сьогодні неділя!

— То поясни це деревам та траві, яка росте.

— Ви знаєте, де живе лікар Боуен?

— Ні.

— А Облівія Ньютон?

— Теж ні.

— Але ж ви казали, що тут, у Кілмор-Кові, всі всіх знають!

— Я такого не казав, — Нестор закашлявся і відвернувся.

Рік зітхнув, поклав велосипед на землю і зайшов до вілли Арго. Він повернувся за декілька хвилин і побачив, що Джулія із Джейсоном залишили велосипеди і намагаються вичавити із садівника бодай якусь інформацію.

— Лікар Боуен живе тут недалеко, — сказав Рік. — У котеджі на алеї Колібрі. На самісінькому краю Солоної скелі, праворуч.

Нестор сердито тупнув ногою:

— Звідки ти про це дізнався?

— Зателефонував мамі.

— Ох, ці вже мені нові технології! Нічого не вдається втримати в секреті, — поскаржився садівник.

— Чому ви не хотіли нам сказати адресу лікаря Боуена?

Нестор помовчав трохи, ніби підбирав слова, як краще відповісти.

— Навіть не думайте, зрозуміло? Не потрібні мені ніякі ліки!

— А, тепер зрозуміло! — розсміявся Джейсон. — Але це вже лікар має вирішити…

Хлопець усівся на велосипед пані Мур і рушив у напрямку воріт, а за ним — і решта.

— НАВІТЬ НЕ ДУМАЙТЕ! — крикнув Нестор їм услід. — Я НІКОЛИ НЕ…

Тут він закашлявся і зігнувся навпіл.

А коли знову випростався, дітей вже і слід простиг.

— А-А-А-А-А-А!!! О-О-О-О-О!!! — горланив Джейсон, який першим мчав із Солоної скелі. — Я НЕ МО-О-ЖУ-У-У ЗАГАЛЬМУВА-А-А-АТИ-И-И-И!

Джулія сміялася — їй легко вдавалося регулювати швидкість свого важкого брязкітливого велосипеда. А от Рік, якому добре були відомі небезпеки цієї дороги, намагався наздогнати Джейсона і голосно радив другові гальмувати ногами.

— ТА ЙА-А-А-А УСІ НО-ГИ-И-И СО-О-О-О-БІ ПОПЕРЕЛА-А-А-А-МУЮ! — гукнув у відповідь Джейсон, виписуючи зиґзаґи, щоб хоч якось зменшити швидкість.

Перший поворот він пролетів стрілою.

Чорна суха дорога шалено мчала під колесами. Рік відчував, що з велосипедом не все гаразд: кермо вібрувало значно сильніше, аніж зазвичай, а переднє колесо, здавалося, от-от відвалиться.

Коли він проминув перший поворот, то побачив, що Джейсон мчить уже до другого — бере дещо вбік, щоби трохи зменшити швидкість і краще вписатися, і з криком зникає з поля зору. На щастя, йому не трапилося зустрічних машин.

Рік подивився на Джулію, впевнився, що з її велосипедом усе гаразд, і знаками показав дівчинці, що спробує наздогнати Джейсона.

Він схилився нижче над кермом і натиснув на педалі. Скеля за його спиною, біла й мовчазна, почала швидко віддалятися, а будівлі Кілмор-Кова ще жвавіше помчали назустріч.

Коли Рік проїхав другий поворот, Джейсон уже наближався до третього. Швидкість Джейсонового велосипеда була гідна професійного гонщика, і його крик, що лунав здалеку, видавав захоплення, змішане зі страхом.

Рік стиснув зуби від самої думки, що треба їхати ще швидше, але пересилив себе і помчав уперед — його футболка аж напнулася від вітру.

У ту мить, коли Джейсон наосліп на шаленій швидкості заходив на третій поворот, Рік мимоволі на мить заплющив очі. А коли розплющив, то усвідомив, що й сам мчить стрімголов до повороту. Обабіч мелькотіли зелена смуга трави і блакитна смуга моря, а велосипед під хлопцем аж тремтів від вітру. Він вирішив зменшити швидкість, натиснув на гальма і дозволив Джулії його наздогнати. Рік махнув дівчинці рукою і крикнув:

— Будинок лікаря Боуена відразу за он тим поворотом. Алея Колібрі, перший будинок праворуч!

Джулія кивнула й міцніше стиснула кермо.

— Сподіваймося, що Джейсон його помітить!

Перше, що Рік із Джулією побачили за третім поворотом, був велосипед Джейсона, який лежав колесами догори в рівчаку біля дороги.

— О ні! — вигукнув Рік, зіскочивши з велосипеда.

Заднє колесо Джейсонового велосипеда все ще шалено крутилося, а рама перетворилася на купу металобрухту. Джейсон непорушно лежав на траві поодаль.

— ЩО ТИ НАКОЇВ?! — Джулія в розпачі кинула свій велосипед і побігла до брата.

Джейсон поворухнувся, а потім повернувся до сестри.

— Я загальмував! — усміхнувся він. Його штани і футболка були зеленими від трави, але, незважаючи на падіння, сам він залишився неушкодженим. Більше того, Джейсон показував їм пальцем на хвіртку, біля якої гепнувся. На дерев’яну блакитну хвіртку з великою літерою «Б», прикрашеною квітчастим орнаментом. — Напевне, це і є дім лікаря Боуена.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нестор упевнився в тому, що діти поїхали, покинув серед двору візок і подався до свого флігеля. Зайшовши всередину, він замкнув двері на ключ, прикрив вікно фіранкою і підійшов до телефона з чорного бакеліту. Нестор ненавидів той апарат, як і всі інші пристрої з приєднаними до них дротами, що тягнулися хтозна-куди під землею.

Але зараз треба було телефонувати. Ситуація могла вийти з-під контролю. І Нестора брав острах — бо він таки схибив.

Вислухавши розповідь хлопців про їхні пригоди і про те, як відьма Облівія поцупила в них мапу, Нестор ніяк не міг позбутися думки, що він припустився страшної помилки. Тепер уже невиправної.

У розповіді дітей було багато такого, чого він ніяк не міг второпати. Чому мапа лежала не на своєму місці? Хто переклав її до Кімнати, якої немає? І чому прохід за Дверима Часу закладено цеглою?

Йому ніхто про це не казав.

Він не знав.

На все була лише одна відповідь: Облівія.

Але, за словами Джейсона і Ріка, Облівія теж була приголомшена, коли побачила, що ніша Чотирьох Жезлів порожня. Отже?

Отже, щось було не так. Щось змінилося. І ніхто його про це не попередив.

— Я зателефоную, — промовив він уголос, ніби питаючи чиєїсь згоди.

Доторкнувся до телефона. Ніяк не міг вирішити, стояти йому чи сісти. Руки тремтіли — це в нього тепер часто бувало у хвилини напруження. Врештірешт Нестор узяв слухавку і набрав номер.

— Транспортні послуги «Гомер та Гомер», — відповіла секретарка.

— Будь ласка, мені треба поговорити з хазяїном.

— Хазяїна немає. Він зараз…

— Скажіть, що його питає брат.

— Хвилинку, — здалася секретарка.

За кілька хвилин прослуховування набридливої музики відповів Гомер:

— Добридень, брате!

— Добрий! Через твою секретарку до тебе так просто не проб’єшся!

— Це її робота: рятувати мене від набридливих клієнтів. Кажи, що в тебе. Ні, краще я скажу: Ковененти дуже розлючені. Якщо будемо продовжувати у цьому ж дусі, вони відмовляться від наших послуг і знайдуть іншу транспортну фірму для переїзду.

— А ти не продовжуй у цьому дусі. Але потримай їх у Лондоні до завтра.

— Не знаю, чи в мене вийде…

— Я додам тобі ще триста фунтів.

— Домовилися.

— Якщо побачиш, що збираються їхати, повідом мене, добре?

— Добре. Це ти в нас бос.

— Не називай мене босом.

— Як скажеш, брате.

— І так не називай!

Нестор кинув слухавку. Той чоловік його дратував, але був досить тямущим, щоб зрозуміти, коли краще не ставити надто багато запитань. З іншого боку, і так зрозуміло, для чого комусь потрібно, щоб транспортна фірма виконувала свою роботу якомога повільніше.

Нестор пройшовся кімнатою, потім повернувся до телефона, взяв слухавку і набрав інший номер. Він добре його пам’ятав. Незважаючи на те, що вже давно ним не користувався.

Гудки лунали один за одним.

— Усе одно не почує, — бурмотів собі під ніс старий садівник, барабанячи пальцями по столу. Він відхилив фіранку, визирнув надвір і знову опустив її.

Коли Нестор уже збирався було покласти слухавку, по той бік лінії озвався хрипкий, грубий голос:

— Ну, чого треба?

— Здоров, Леонарде! — промовив Нестор, переминаючись із ноги на ногу.

У слухавці на якийсь час запанувала тиша.

— Давненько я тобі не телефонував, — провадив садівник.

— Авжеж, — відповів Леонард Мінаксо, сторож маяка Кілмор-Кова. — І що тебе змусило зробити це зараз?

— Ключі повернулися.

Знову тривала пауза.

— Скільки?

— Чотири і ще один. Може, два.

— Хто їх повернув?

— Не знаю. Але вони знову в Кілмор-Кові.

— У кого?

— У трьох дітей. Та у злодійки.

— А діти за кого?

— Вони ще й самі не знають. Але скоро дізнаються.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

На дзвінок домофона відповів дуже м’який жіночий голос. Коли діти сказали, що їм треба поговорити з лікарем Боуеном, почулося «бззз» електричного замка, хвіртка відчинилася, впускаючи їх до двору, на чепурну алею з білої гальки.

— Ця родина що, схиблена на гномах? — підозріло спитала Джулія, коли помітила в садочку біля будинку лікаря цілу армію гіпсових гномів. А ще там була гойдалка на мотузках, прикрашених стрічками, круглий колодязь із відерцем на ланцюжку і декоративний візок, в якому квітнув барвінок.

— Гей, дітки, ходіть сюди! — залунав від дверей той самий голосок, що раніше відповів їм у домофоні.

Алея з білої гальки незабаром перейшла в охайну доріжку, викладену прямокутною плиткою. Двері будинку прочинилися з тихеньким мелодійним дзвоном «музики вітру», який видають бамбукові палички цієї азіатської прикраси. Назустріч дітям вийшла бліда, виснажена жінка з напрочуд бездоганною пишною зачіскою, що нагадувала шолом астронавта. У руках вона тримала дві пари блакитних махрових капців, а побачивши дітей, з вигуком «О!  » швидко позадкувала до будинку і через мить з’явилася вже з трьома парами.

Джейсон із Ріком несвідомо відступили, залишивши попереду Джулію, якій довелося самій пояснювати все господині.

— Добрий день, пані! — почала вона. — Вибачте за клопіт. Ми хотіли поговорити з вашим чоловіком, щоб…

— Та жодних проблем, дорогенькі, — жваво перебила її жінка. — Я тільки попрошу вас узути капці, бо тільки-но натерла підлогу воском.

— Так, звичайно!

Пані Боуен уважно спостерігала, як діти знімають кросівки і перевзуваються в капці.

— Що з тобою сталося, хлопчику? — запитала вона, занепокоєно оглядаючи Джейсона, — головним чином його штани і футболку в плямах кольору свіжої трави.

Джейсон швиденько, без подробиць, розповів їй про свою пригоду. Пані Боуен засмучено похитала головою і вигукнула:

— О Господи! Зачекай-но хвилинку!

Жінка знову зникла в будинку.

— Із цією зачіскою вона нагадує гриб, — сказав Джейсон Рікові й відразу отримав удар ліктем під ребро.

— Схоже, вона схиблена на чистоті, — пробурмотіла Джулія, яка вже встигла зазирнути всередину. — Підлога виблискує, наче дзеркало!

Пані Боуен повернулася, тримаючи в руках білий марлевий халат, і простягнула його Джейсонові.

— Будь ласка, одягни ось це.

Хлопець узяв халат із таким виразом обличчя, ніби той був заразливим, і, одягнувши його, побрів за друзями всередину.

— Та ні, не турбуйтеся, я зовсім не забився… — пробурмотів він собі під ніс. — І дякую, що поцікавилися…

Будинок був такий сніжно-білий і чистий, що аж очі сліпило. Діти, які вже звикли до кімнат вілли Арго з їхніми кам’яними, чи цегляними, чи розписаними стелями та стінами, почувалися ніяково серед цих по-лікарняному стерильних стін і блискучого паркету.

Меблів було небагато, і всі вони здавалися недоречними. Стільці — антикварні, різьблені, прикрашені квітами, як у гірському котеджі. Столи — блискучі, зі скла й алюмінію, як у ветеринарній клініці. На відміну від вілли Арго, де було повно абажурів, люстр із темного скла та латуні, тут сяяли яскраві лампи холодного світла, схожі на маленькі літаючі тарілки, що зависли в кутках під стелею.

Лікар Боуен сидів у світлиці й, зручно вмостившись у тирольському кріслі, читав анекдоти в журналі кросвордів. То був середнього віку чоловік із поглядом хлопчика, який давно втратив останню надію хоч раз погратися в багнюці разом із друзями.

Принаймні так здалося Джейсонові.

— О, привіт, малі, — промовив він. — Яким добрим вітром вас сюди занесло?

Пані Боуен швиденько переповіла йому все — діти навіть рота не встигли розкрити — і багатозначно поглянула на гостей, ніби чекаючи на схвалення.

— І велосипед зламався? — запитав лікар із зацікавленим блиском в очах.

— Так, лежить у рівчаку перед будинком. Ним уже не поїдеш.

— От біда!

— Але я зовсім не забився! — спробував нагадати всім Джейсон.

— О, це я добре бачу! Едно! — звернувся лікар до дружини. — Той велосипед, на якому їздила наша донька, ще в гаражі?

У погляді Едни промайнула стурбованість.

— Звичайно. Я його добре запакувала, щоб не псувався.

— Нашій доньці сорок років, вона живе в Лондоні, — пояснив чоловік. — Навряд чи він їй ще згодиться. — Тут лікар знову звернувся до дружини: — Як гадаєш, можемо позичити велосипед цим дітям?

— Угу, — нерозбірливо мугикнула пані Боуен. Ця ідея їй, вочевидь, не дуже сподобалася.

— То чому б тобі не витягти його з гаража? Він там усе одно лише пилюку збирає.

Пані Боуен спробувала посперечатися, але чоловік був непохитний. Кинувши на нього вбивчий погляд, у якому читалося «Як тільки ми залишимося наодинці, я з тобою розберуся», жінка зробила чудернацький пірует і зникла.

Її дивна зачіска при цьому тремтіла, мов пудинг.

Пан Боуен прислухався, аж поки двічі чи тричі не грюкнули двері, і врешті знову зосередив свою увагу на дітях.

— Скажіть-но мені, то Нестор що, нездужає?

— Саме так. Постійно кашляє, чхає, і очі в нього сльозяться.

— Може, ви якось під’їдете, щоб його оглянути?

Лікар Боуен зачудовано пирхнув:

— Оглянути? Куди там! Гадаю, це ніколи і нікому ще не вдавалося! Не пам’ятаю, щоб я продав комусь із мешканців вілли Арго хоча б аспірин. Проте… — пригадав лікар. — Колись садівник приїжджав до мене за кремом від сонячних опіків. Сказав, що для хазяйки. — Він знову розсміявся. — Пам’ятаю, він узяв той, що з найвищим ступенем захисту, як для Сахари. Мабуть, у пані Мур була дуже вразлива шкіра, якщо сонце КілморКова так на неї діяло.

— Напевне! — змовницьки перезирнулися Джейсон із Ріком.

— І ще якось він узяв у мене сироватку від зміїних укусів. Точно! А більше ніколи нічого. Отож навряд чи він погодиться приймати щось із запропонованого мною. А з настроєм у нього як? З Нестором було важко спілкуватися ще за життя колишніх власників вілли, а тепер… навіть не уявляю!

— Тут треба знати, з якого боку підійти… — спробувала виправдати садівника Джулія.

— Той Нестор — як кремінь, «стара гвардія», — провадив лікар. — Не довіряє ні лікам, ні лікарям. Гадаю, що це все через його покалічену ногу. Ви помітили, як він кульгає? Гм, таке часто трапляється після невдалої операції після перелому. Але він продовжував працювати у саду всі ці роки, їздив на велосипеді до міста — скуплявся та розповідав нам новини про Мурів, зважаючи на те, що вони самі завжди трималися осторонь.

— То ви ніколи не бували на віллі Арго?

— Та ні, кілька разів заїжджав, але до будинку не заходив. Коли Една захопилася трекінгом… Ну, знаєте, та сама ходьба, тільки обов’язково треба купити спеціальні черевики… Ми часто піднімалися на скелі та часом опинялися перед відчиненими воротами вілли Арго. Перекидалися кількома словами із Нестором про погоду або радились, коли краще пересаджувати барвінок. Інколи здалеку віталися з подружжям Мурів, коли ті спускалися сходами до їхнього приватного пляжу.

— Якими вони були? — поцікавився Рік.

— Дуже потайливими і дуже відданими одне одному. Якби не Нестор, який час від часу спускався до містечка за покупками для всіх трьох, то можна було б подумати, що вони взагалі ніколи не жили в Кілмор-Кові.

На цих словах Джейсон відчув, як у нього раптом пересохло в горлі. Він засовався у своєму марлевому халаті й зачовгав капцями по паркету.

Поки лікар Боуен продовжував розповідати про надзвичайну потайливість подружжя Мурів, хлопець роззирався навколо. Джейсон сподівався знайти якусь підказку, яка допомогла б йому пояснити, що пов’язує цього безтурботного лікаря, зануреного в тирольське крісло, з автором загадкової мапи, знайденої у Пунті. Але єдине, що він бачив на стінах, — плетені гачком рукоділля в рамках.

— Якщо чесно, ми потурбували вас у неділю ще з однієї причини, — зізнався Джейсон після чергової невдалої спроби відшукати якусь зачіпку.

— Якої саме?

— Ім’я Тос Боуен вам про щось каже?

— Тос Боуен? — лікар замислився на хвилинку і врешті відповів: — Так звали одного з моїх предків.

Діти задоволено перезирнулися.

— Він був ще той дивак. Працював картографом.

— То це саме він! — вигукнув Джейсон, не в змозі більше стримуватися.

Лікар Боуен здивовано витріщився на нього.

— А звідки вам відомо про мого пращура? До речі, цей будинок колись належав йому…

— Чудово! — вигукнув Рік.

— Чи у вас часом не залишилися якісь його документи? Можливо, якась мапа? — ризикнув Джейсон.

— Та ні. Звичайно, ні! — заперечив лікар. — Коли ми сюди перебралися, Една одразу вирішила, що вона в жодному разі не житиме в будинку, де повно пилу, комах і хтозна ще якої дивної живності.

— Але… якщо це будинок Тоса Боуена…

— З того часу, як він тут жив, минуло багато років! Послухайте, малі: той будинок було зведено ще в епоху Наполеона Бонапарта. Наполеона! Про нього тепер хіба що у книжках з історії можна почитати. Коли ми з Едною сюди перебралися, то знесли повністю, до останньої цеглини, ту халупу, що тут стояла, і побудували новий котедж з усіма сучасними приладами. Майже з усіма, враховуючи те, що нікому в Кілмор-Кові не вдається змусити працювати супутникове телебачення…

Джейсон різко відкинувся на спинку дивана.

Усі почули, як захрумтіла накрохмалена марля.

— То ви хочете сказати, що від Тоса Боуена тут взагалі нічого не залишилося?

— На щастя, нічого! Тут валялись центнери якогось непотребу, запорошеного паперу. Якісь скрині, старий одяг і всілякий мотлох. Една гидувала торкатися до нього навіть у рукавицях. Ми вичистили все!

— О-о-ох! — зайшовся Джейсон, зігнувшись майже навпіл поміж подушок. — Що ж це коїться! Мені недобре!

Лікар Боуен досвідченим оком миттєво визначив, що нездужання Джейсона — звичайна мелодраматична вистава.

— І що це з вашим другом?

— Це складно пояснити, — сміливо почала Джулія. — Ми просто сподівалися почути від вас хоч якусь інформацію щодо однієї мапи, яку створив ваш пращур.

— Мапи Кілмор-Кова, — додав Рік.

— А, це ви про ту, що на кухні! — зрадів лікар.

Джейсон завмер, витріщивши очі від здивування.

— На кухні?

Лікар посовався, щоби звільнитися з обіймів тирольського крісла, і повів їх у кухню, налощену та майже стерильну, як на сторінках каталогу інтер’єрів. Єдиною річчю, яка не вписувалася в цей світ чистоти, був акварельний малюнок бухти Кілмор-Кова, що висів над обіднім столом у вишуканій золотій рамці.

— Вона висіла тут, на місці цієї картини, — пояснив лікар. — Я добре її пам’ятаю, ту мапу. На ній було видно берегову лінію, усі старі будівлі Кілмор-Кова.

«Це вона», — подумав Джейсон, і його серце забилося сильніше.

— І куди вона поділася?

— О! Це стара історія. Я вже й не пригадаю…

— Подумайте! Для нас це дуже важливо!

Тієї миті зайшла Една Боуен.

— Я приготувала велосипед… Він там, надворі, — в’їдливо промовила вона і взялася мити руки, роздратовано натираючи їх милом.

— О, Едно! Ти саме вчасно! Не пам’ятаєш, куди поділася мапа, що висіла на кухні?

— Той старий незрозумілий малюнок? Звичайно, пам’ятаю! Ми подарували його сторожеві маяка кілька років тому. Ба ні! Пенелопі Мур!

— Точно! Та історія з укусом акули! Як я міг про неї забути…

Діти слухали, розкривши роти.

— Сталося приблизно ось що. Ви знаєте сторожа з маяка?

— Вони — ні, — відповів Рік. — Вони новенькі в Кілмор-Кові. Але я знаю, це пан Мінаксо.

— Так ось чому я їх не впізнала! — пробурмотіла Една. Тут вона здогадалася і спитала: — Ви — близнюки з Лондона?

— Саме так, — відповіла Джулія.

— Ти зрозумів, Роджере? Це діти нових власників вілли Арго! Мені розповідала про них учора Ґвендаліна, коли приходила мене стригти…

— Якщо хочете дізнатися містечкові новини, розпитайте перукарку, — пожартував лікар Боуен і почав сипати компліменти новому дому Джулії та Джейсона. Діти ввічливо усміхалися, але поспішили повернутися до теми, яка цікавила їх найбільше.

— Ви розповідали про сторожа з маяка…

Една нарешті витерла руки рушником і пояснила:

— У нього на плечі була така страшна рана від укусу акули!

— Насправді не на плечі, а на оці, — уточнив лікар.

— До того ж це трапилося в неділю, але мій чоловік усе одно взявся його лікувати.

— Бо він ризикував втратити і друге око! Він був увесь у крові, а привезла його — тільки подумайте! — пані Мур, особисто! Вони приїхали мотоциклом з коляскою. Пенелопа розповіла мені… гм-м-м… що ж вона мені розповіла?.. Що вони знайшли його на березі! Операція була дуже складна, але мені вдалося врятувати друге око. І я зашив йому щоку, наскільки це було можливо. Звичайно, видовище не з приємних, але принаймні він залишився живий.

— І Роджер не захотів за свою допомогу ані копійки. Він у мене такий. Щедрий, навіть коли в цьому немає потреби, — промовляючи ці слова, Една Боуен виразно поглянула у вікно на яскраво-рожевий велосипед, що стояв у саду поряд із гіпсовим гномом Буркуном.

— Але Мури були дуже ввічливі. За тиждень вони повернулися, знову своїм мотоциклом. Улісс чекав надворі — замотався білим шарфом по самісінький ніс та ще й натягнув на голову кумедний мотоциклетний шолом, що напевне зберігся з часів Другої світової війни. А от Пенелопа зайшла до будинку і подарувала мені оцю картину, — він показав на стіну. — Тільки ми з Едною навіть не знали, куди її повісити.

Една втрутилась із поясненнями:

— Якщо картина негарна, то вона лише пил збирає. А якщо гарна, то приваблює злодіїв, які готові на все, аби тільки її викрасти. Так сталося з моєю матір’ю, коли ми жили в Клонакілті… — жінка зітхнула. — Але ж ми не могли не повісити цю картину: її намалювала сама пані Мур!

Джулія аж підскочила від несподіванки і пильніше придивилася до акварелі, на якій була зображена бухта Кілмор-Кова.

— Ви хочете сказати, що її намалювала Пенелопа Мур?

— Саме так. Непогано, правда? — лікар із легким смутком в очах поглянув на картину. — Вона була така приємна жінка… і вони так кохали одне одного! Ой, ну що тут казати: сумна історія!

— А мапа? — наполягав Джейсон.

— А! Так, мапа, звичайно! Ми подарували її Пенелопі в обмін на картину, — зізналася Една. — Таким чином ми позбулися хоча б однієї із двох!

Діти здивовано перезирнулися.

— Хоча слід сказати, що той подарунок не був випадковим. Пані Мур побачила мапу, коли мій чоловік оперував сторожа з маяка. Вона мене тоді довго розпитувала про неї. Було зрозуміло, що та мапа її дуже зацікавила… Отож, коли пані Мур принесла нам у подарунок свою картину я… скористалася нагодою.

— Щось від її родини в обмін на щось від нашої, — сказав лікар.

Джейсон похитав головою. Він нічого не розумів. Як та мапа пов’язана з Пенелопою Мур та… Облівією Ньютон?

— І чому їх так цікавила якась звичайна мапа Кілмор-Кова? — пробурмотів він собі під ніс.

— Я теж не раз думав про це, — промовив лікар Боуен. — Ми навіть запитали про це ту пані. Пані… як її звали, люба?

— Ґвендаліна називає її міс Точність! Вона мільйонерка, — пожвавішала Една. — Звичайно, в цьому немає нічого поганого, але…

— Облівія Ньютон? — здивувалась Джулія.

— Ви її знаєте?

— Облівія Ньютон приходила сюди? Коли?

— Коли це було, Едно?

Пані Боуен звірилася з календарем, що висів на холодильнику.

— Гадаю… Минулого місяця!

— І напевне теж запитувала про цю мапу.

— Авжеж.

Една додала:

— Якби ми знали, що вона така важлива, то нікому б її не віддавали. Може, вона коштує великих грошей.

— Пані Ньютон сказала нам, що мапа унікальна, — зі смішком заявив лікар Боуен. — За її словами, їй не вдалося знайти іншої мапи Кілмор-Кова по всій Англії. Ніде, навіть у Лондоні. Навіть за мільйон фунтів стерлінгів! Та, мабуть, вона пожартувала.

— А може, й ні, — задумливо пробурмотів Джейсон. Сунув руку до кишені халата і намацав там бігуді.

— А ви не знаєте, де живе пані Ньютон? — запитав Рік, який до цього часу практично не зронив ні слова.

— Я? — перепитала пані Боуен. — Та ні, я не знаю. Але спитайте Ґвендаліну, там, у місті. Міс Точність регулярно робить у неї зачіску.

— Отже, Облівія Ньютон живе в Кілмор-Кові?

— Та ні, але її будинок має бути десь поряд із містом. Чи не так, Роджере?

— Мабуть, що так, — доброзичливо усміхнувся лікар, якому вже не терпілося повернутися до своїх кросвордів. — І взагалі, як можна знати, чи насправді живеш у Кілмор-Кові? Ви де-небудь бачили дорожній вказівник, на якому б зазначалося: тут починається Кілмор-Ков?

— Ні, — збентежено промовив Рік. — І справді ніде не бачив.

— Авжеж, бо його не існує! Та чого там скаржитися… Добре, що хоч дорога до міста є!

— А де нам знайти Ґвендаліну? — запитав Джейсон.

— Я знаю, — запевнив Рік.

— У неї власна перукарня «Стильні зачіски», — знову втрутилася в розмову пані Боуен, торкаючись свого волосся. — До речі, відчинена і в неділю.

— А можна мені поглянути на картину зблизька? — запитала Джулія, коли здавалося, що розмову вже закінчено.

— Звичайно!

Поки Рік із Джейсоном відволікали своїм базіканням подружжя Боуенів, Джулія підійшла до акварелі Пенелопи. Дружина колишнього власника вілли Арго зобразила бухту Кілмор-Кова чистими м’якими тонами, що поєднувалися в бездоганній гармонії. Море було синє, глибоке й живе. Небо — безмежне. Чайки — малесенькі білі рисочки, обриси будинків — блакитні, рожеві та жовті плями, які нагадували квіти.

Джулії навіть здалося, що картина має свій особливий запах. Дівчинка підійшла впритул, майже торкнувшись малюнка.

Він був чудовий.

Джулія заворожено дивилася на картину, і тут її увагу привернули ініціали, написані навскіс: П. С.

— П. С.? — здивовано промовила вона вголос.

— Пенелопа Саурі, — з готовністю відповіла пані Боуен. — Це її дівоче прізвище. Вона — італійка.

Джулія кивнула, все ще не в змозі відірвати очей від картини.

— Ви дозволите? — спитала вона в раптовому пориві й повільно відхилила рамку від стіни.

Завмираючи серцем, Джулія несподівано намацала по той бік рами якийсь невеликий предмет, закріплений скотчем. Вона обережно відчепила його.

Усі зацікавлено підійшли ближче.

— Що ти там знайшла?

Джулія крутила в руці щось незрозуміле: чи то гвинт, чи то болт, чи то…

— Що це? — запитала пані Една. Потім схопила ганчірку з умивальника і заходилася ретельно протирати картину.

Загадковий предмет був підбитий зеленим оксамитом. Завбільшки з півпальця, фігурний, із чимось на кшталт корони зверху.

— Схоже на пішака, — промовив Рік, розглядаючи знахідку.

— Можливо, — підтвердив його припущення Джейсон. — Пішак, зроблений із механічних деталей.

— Імовірніше, це королева. Шахова.

Джейсон задумливо почухав носа.

— Шахова королева, схована за рамкою картини, яку подарувала Пенелопа Мур за порятунок сторожа маяка. Гм-м-м…

— І куди це нас може привести? — запитав Рік.

— Лише до одного місця: до Кілмор-Кова.

Діти випросили в Боуенів на деякий час шахову фігурку і вийшли надвір.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

— Ну ж бо, все одно ніхто тебе не бачить! — крикнула Джулія братові.

Джейсон невдоволено пирхнув, ще раз крутонув педалі, які знову голосно задзеленчали.

Цей велосипед цілком відповідав стилю родини Боуен: яскраво-рожевий, з кермом-метеликом і цілою купою голосних дзвіночків на педалях, що надавали завершеності його кумедному вигляду.

Щойно вони доїхали до перших будівель Кілмор-Кова, Джейсон зліз із сідла.

— Ми вже майже на місці, — заявив він. — Далі я піду пішки.

Джулія, побачивши його таким насупленим, розсміялася.

— Це тобі не смішки! — зауважив брат. — Я не можу з’явитися на людях на ЦЬОМУ. Чому ти не візьмеш його собі? Адже він ЖІНОЧИЙ!

— Це ти розтрощив свій велосипед! Отже, і велосипед Боуенів маєш взяти ти! Правда, Ріку?

Рудоволосий хлопець гигикнув і кивнув на знак згоди із Джулією, за що був довіку вписаний до Чорної книги зрадників Джейсона Ковенента.

Вони проминули групу рибалок, що відпочивали на кривеньких шезлонгах, ліниво перемовляючись поміж собою. Джейсон гордовито пройшов повз них, із вдаваною невимушеністю ведучи за кермо дівчачий велосипед, але він спиною відчував, що ті смішки, які доносилися, були на його адресу.

За вказівками Ріка, вони все більше віддалялися від моря і занурювалися в тісні провулки, що вели до центру міста.

Обабіч мощеної дороги стояли біленькі будиночки, прикрашені кольоровими блакитно-жовтими віконницями та невеличкими балконами, на яких росли запашні квіти.

Друзі проминули кондитерську лавку, з якої линули такі запахи, що аж слина текла, потім овочеву крамницю, де перед дверима грілася на сонці хазяйка. Вона тепло привіталася з Ріком, його подругою та навіть із хлопцем з кумедним яскраво-рожевим велосипедом…

Вузька дорога розділялася на два провулки, які вели до статуї короля Вільяма V, що сидів верхи і скеровував свого коня в напрямку моря. Джейсону та Джулії, які бачили його вперше, він здався вражаюче величним та підозріло знайомим.

Рік поквапив друзів рушати далі й нарешті зупинився на невеличкій площі, де стояли столики маленької таверни. Роззирнувшись навколо, він пройшов ще кілька кроків.

— Ось тут. Здається, це перукарня Ґвендаліни Майнофф, — заявив хлопець, зупиняючись перед салоном із двома вивісками. На одній було написано: «Стильні зачіски». На іншій: «Чоловіча перукарня: догляд за бородою та волоссям».

Перукарня мала дві вітрини і два входи — по одному під кожною вивіскою.

— Через які двері будемо заходити? — запитав Рік.

— Я спробую через ті, що з вивіскою «Стильні зачіски», — сказала Джулія.

Вона поставила велосипед і відсунула стрічки з пластмасових кульок, що висіли на дверях.

— А я зайду до «Чоловічої перукарні», — вирішив Рік.

Джейсон із невдоволеним виразом обличчя залишився ззовні наглядати за велосипедами.

— Добридень, пані! — скочила на ноги Ґвендаліна, щойно Джулія зайшла всередину. — Тобто… привіт!

Ґвендаліна виявилася красунею із сонячною усмішкою, великими очима і чудовим чорним волоссям, що каскадом спадало на плечі, підкреслюючи її вроду.

— Привіт! — відповіла Джулія.

— Сідай, будь ласка, — перукарка вказала дівчинці на крісло перед дзеркалом. — Вибач, я на хвилинку…

Вона зникла у дверях, які вели до чоловічого залу, куди зайшов Рік.

— Добридень! — привіталася Ґвендаліна з хлопцем. Тоді, придивившись до нього уважніше, додала: — А ти часом не син пані Беннер?

— Насправді так…

— Ой, твоя мати тобою не нахвалиться! Каже, що ти такий розумник і навчаєшся добре! Сідай сюди, будь ласка! Зачекаєш кілька хвилин? У мене там клієнтка в жіночому залі.

Тут Рік поквапився пояснити, що вони з Джулією прийшли разом. Але Ґвендаліна сприйняла його слова по-своєму, додавши їх до власного арсеналу пліток під рубрикою «Нові закохані».

— Он як… То ходімо зі мною! — промовила вона, вказуючи йому шлях до залу «Стильних зачісок».

Коли вони прийшли, Рік запитав:

— А навіщо вам два салони?

Ґвендаліна захихотіла:

— Дуже просто: жінки нізащо не покажуться перед чоловіками в бігуді, а чоловіки ніколи б не голилися в жіночому салоні.

— Це точно! — погодилася з нею Джулія, якій перукарка відразу припала до душі.

— То з кого почнемо? — запитала Ґвендаліна, озброюючись гребінцем та ножицями.

— Насправді ми…

Перукарка переступила з ноги на ногу й пильно подивилася на свою юну клієнтку.

— Вибач, а ти часом… Ти разом із братом-близнюком приїхала з Лондона, так?

— Так. Джулія Ковенент, дуже приємно.

Поки вони тиснули одна одній руку, Ґвендаліна хитро підморгнула Рікові, ніби кажучи: «Молодець, хлопче! »

— А твій брат де?

— Чекає надворі.

Ґвендаліна відхилила фіранку і махнула Джейсонові рукою, щоб заходив. Джейсон, який до того всім своїм виглядом показував, що навіть носа не покаже до жіночої перукарні, угледівши таку красуню, хутко побіг усередину.

— А тут симпатично, — шепнув він Рікові.

Наступної миті Джейсон уже сидів у кріслі з білим рушником навколо шиї, а ножиці в руках Ґвендаліни Майнофф витанцьовували над його головою.

— Облівія Ньютон? — перепитала згодом перукарка, отримавши від Джулії гроші за стрижку. — Звичайно, я її знаю. Це моя клієнтка.

— Вау… Вау… — повторював тим часом Джейсон, повертаючись туди-сюди перед дзеркалом. На голові в нього красувався чудернацький гребінь, який тримався завдяки гелю.

— А ви не підкажете нам, де вона живе?

— Звичайно, — відповіла Ґвендаліна, виходячи із салону. — Ви пішки чи…

— На велосипедах.

— Чудово, бо це далеченько. Перш за все, вам слід повернутися на дорогу, що веде вздовж узбережжя, тобто в порт. Або їдьте звідси нагору, а там зверніть біля книгарні «Каліпсо»…

— Та ні! «Каліпсо» нам краще уникати, — перебив її Рік, пригадавши обіцянку, яку вони напередодні дали продавчині, аби тільки вона відчинила їм поштове відділення.

— І чому б це вам уникати такої спокійної жіночки, як Каліпсо? — зацікавилася перукарка.

— Тому що ми пообіцяли їй прочитати три книжки за тиждень, а самі ще навіть не почали.

— Тоді, — усміхнулася Ґвендаліна, — повертайтеся на площу до статуї короля. Звідти їдьте прямісінько до моря. Як тільки опинитеся на узбережжі, зверніть праворуч. Далі просто: їдьте так, щоб море весь час залишалося від вас ліворуч. Як виїдете з міста, через пару кілометрів проминете поворот на ґрунтову дорогу до Совиного Годинника, проїдете ще чотири чи п’ять кілометрів. Незабаром побачите перед собою гайок із кумедних дерев. Тобто я не пам’ятаю, як вони називаються, але Облівія казала, що привезла їх із якогось далекого екзотичного місця… Будинок у неї прегарний, найсучасніший. Бузковий, схожий на перевернутий торт. Не помилитесь.

Усі троє щиро подякували Ґвендаліні й скочили на велосипеди. У захваті від своєї нової зачіски, Джейсон геть забув про прикрощі, що до того завдавав йому велосипед Боуенів, і з оглушливим дзвоном стрілою рвонув з місця.

Ґвендаліна Майнофф дивилася їм услід, аж поки вони не зникли у вузьких вуличках. Тоді перукарка повернулася до свого подвійного салону, всілася перед дзеркалом і знову поринула в читання тисячі сторінок «Будденброків»[1].

Рік, Джейсон та Джулія виїхали на площу зі статуєю короля і звернули праворуч, до вузесенького провулка, де дахи будинків навпроти ледве не торкалися один одного. Друзі саме дісталися невеличкого майданчика, оточеного старими кам’яними будівлями, коли на дорогу вискочила якась старенька й замахала їм руками, щоб зупинилися.

— Стійте! — кричала вона. — А то ще зіб’єте Марка Аврелія!

— Міс Біґлз! — Рік відразу впізнав її і зліз із велосипеда. — Що трапилося?

Розгублена і стурбована жінка блукала вулицею із закубленим волоссям, у халаті й капцях.

Рік підійшов ближче, щоб вона його впізнала, але міс Біґлз усе ніяк не могла прийти до тями.

— Марк Аврелій вискочив із дому! — схлипувала вона, закриваючи обличчя руками.

— Що це за чудовисько? — запитав Джейсон у сестри.

— Тс-с-с!

Після декількох марних спроб щось пояснити міс Біґлз нарешті показала на кота, який сидів на верхівці ліхтарного стовпа по інший бік вулиці.

— Він переляканий до смерті! І не хоче звідти злазити!

— Не хвилюйтеся, пані, ми про все подбаємо, — запропонував допомогу Рік. — Зараз ми вам його принесемо.

Роздратований несподіваною перешкодою, Джейсон незадоволено пирхнув:

— Насправді нам треба їхати до Облівії Ньютон!

Почувши це ім’я, міс Біґлз різко повернулася до Джейсона, її обличчя стало ще стурбованішим.

— Пані Ньютон?! То йдіть собі, хутчіше!

— Ви знаєте Облівію Ньютон? — зацікавилася Джулія.

— Ще б пак! Знаю, ще й як знаю! — простогнала Клеопатра Біґлз.

Вона обхопила голову руками і побігла додому.

Добігши до дверей старого кам’яного будинку, знову повернулася до дітей і крикнула:

— Це через неї Марк Аврелій і всі мої улюбленці такі перелякані! Через неї і того мокрого, бридкого чоловіка в чорному!

Тут вона широко розчинила двері, і звідти вискочив з десяток котів, що нявчали, терлися їй об ноги і дряпали кігтями поділ халата.

— Годі вам, годі, — старенька гладила їх по черзі. — Ось побачите: Марк Аврелій скоро повернеться!

— Легко сказати, — пирхнув Рік, стоячи під стовпом.

Кіт усівся на загнутій частині ліхтарного стовпа і поглядав на нього зі зверхньою байдужістю. Не подіяли на нього ні ласкаві слова, ані суворі накази. Марк Аврелій не поворухнувся навіть тоді, коли Рік ризикнув і спробував було залізти на стовп.

Нарешті Джейсонові урвався терпець. Поки Клеопатра усіляко намагалася заспокоїти Цезаря й Антонія, нашіптуючи їм ласкаві слова, а Рік із Джулією вмовляли Марка Аврелія злізти, він щосили хряснув ногою по стовпу.

Переляканий Марк Аврелій перехилився вперед, втратив рівновагу і гепнувся на землю з погрозливим шипінням. Ще мить — і він вже рвонув до будинку, промчав під ногами в міс Біґлз і зник усередині.

— Марку Аврелію, — радісно заверещала старенька, — ти повернувся!

— Давно пора, — прокоментував Джейсон.

Міс Біґлз наполягла на тому, щоб діти зайшли до будинку і пригостилися печивом за надану допомогу. Відмови жінка навіть слухати не хотіла.

— Заходьте! Проходьте в кухню! — примовляла вона, вказуючи їм дорогу. — У мене є дуже смачне печиво…

Джулія зайшла першою, бо їй кортіло дізнатися, яким чином втеча кота пов’язана з Облівією Ньютон. За дівчинкою рушив Рік, який взагалі був не в змозі противитися ввічливим проханням. Останнім увійшов Джейсон, голосно й невдоволено пирхаючи.

Та раптом він подумав, що скоро вже обідня пора, а їм ще крутити й крутити педалі за околицю Кілмор-Кова, тож щось перехопити зовсім не завадило б.

Діти увійшли до вітальні, пройшли коридором, який відділяв її від кухні. Десь посеред коридору Джейсон відчув характерне поскрипування піску під черевиками. Спершу він не звернув на це уваги. Потім мимоволі обернувся, щоб зрозуміти, звідки тут могли взятися піщинки.

Клеопатра Біґлз відкрила прикрашену квіточками бляшанку, яка стояла на кухні.

— Ось! Пісочне печиво!

«Оце так», — подумки промовив Джейсон, проводячи рукою по намащеному гелем волоссю.

Він повернувся на декілька кроків назад, нахилився і провів пальцями по тоненькому шару піску, який вкривав підлогу. Малесенькі піщинки прилипли до пальців так само, як і ті, які він раніше знайшов у кам’яній кімнаті вілли Арго.

То був той самий пісок — дрібнесенький, майже невідчутний.

Пісок пустелі! І занесло його сюди через ці старі двері.

«Оце так, — міркував Джейсон, чухаючи потилицю. — Так само, як через Двері Часу на віллі Арго! »

Врешті він випростався і покликав:

— РІ-І-І-КУ! ДЖУ-У-У-ЛІЄ!

Старі, з понівеченого часом дерева, й дуже міцні на вигляд двері в коридорі міс Біґлз були зачинені. Жінка не могла пригадати, щоб вона коли-небудь їх відчиняла або мала від них ключа. Але старенька пам’ятала, що ті двері вели до підвалу, хоча то мав бути якийсь дивний підвал, бо час від часу з-під дверей вилітали піщинки й відчувалися подуви гарячого повітря.

Цей підвал ніколи не цікавив міс Біґлз. Певний час двері навіть затуляла велика дерев’яна шафа. Але коти постійно точили об неї кігті, тож довелося віддати шафу на реставрацію.

Схожість із дверима на віллі Арго вражала: навіть старі цвяхи в кутах великого зáмка були такими ж, як ті, якими кріпилися чотири зáмки Дверей Часу.

У Ріка з Джулією аж подих перехопило від хвилювання.

— Міс Біґлз… будь ласка, поясніть нам, що вчора сталося, — ввічливо попросив Рік.

Досить плутано хазяйка будинку розповіла їм, як посеред ночі до неї прийшли Облівія Ньютон і мокрий як хлющ чоловік у чорному.

— Манфред! — здогадалася Джулія.

За словами жінки, Облівія, не переймаючись правилами пристойності, попрямувала відразу до цих дверей, буркнувши щось, що міс Біґлз не запам’ятала, бо була надто перелякана. На вулиці лютувала гроза, і коти непокоїлися. Старенька не могла пригадати, що було потім. Вона прокинулася вже наступного дня. Коти, здавалося, оскаженіли, а Марк Аврелій просидів цілий день на стовпі, ніби сама думка про те, щоб повернутися додому, його лякала.

— Хтось навіть відчинив дверцята буфета у вітальні! — поскаржилася старенька. — Але, на щастя, все на місці…

— Міс Біґлз, чому ви впустили тих двох серед ночі? — запитала Джулія.

— Ну, міс Ньютон завжди була такою… непередбачуваною!

— То ви знали її раніше?!

— О так! Хоча мені вона ніколи особливо не подобалася. Врешті-решт, не мені…

— А кому?

— Моїй сестрі! Облівія була її улюбленою ученицею, — сповістила міс Біґлз.

— Ученицею? Міс Біґлз, про що це ви?

— Про початкову школу Чеддера — столиці сиру!

Клеопатра Біґлз пішла до вітальні та взяла світлину в рамці, на якій двоє дівчат сиділи поряд.

— Оця, молодша, — я. А оця, бачите… моя сестра Кліо. Кліннестра Біґлз, якщо точніше. Вона була найрозумнішою в родині, хоча наші батьки хотіли, щоб ми обидві вчилися. Кліо дуже любила читати: всі ці книжки у шафі мені подарувала вона. І ще їй дуже кортіло побачити світ. Тому вона покинула Кілмор-Ков і подалася викладати до Чеддера. Облівія Ньютон була дуже здібною дівчинкою. Там вони і познайомилися.

— А потім що?

— Минуло багато років, моя сестра скучила за Кілмор-Ковом і нарешті повернулася. Кілька років тому вона побачила в газеті фото дівчини, яку колись учила в Чеддері, дізналася, що та зробила кар’єру і стала впливовою жінкою. Кліо це дуже потішило. Знаєте, в нашій родині всі такі сентиментальні… Можливо, вона вважала, що своїм успіхом улюблена учениця певною мірою завдячує їй… шкільній учительці! Отож вона послала Облівії невеличкий подарунок. Та приїхала, щоб подякувати, — з’явилася без попередження! І вже більше не полишала мою бідолашну сестру аж до її смерті.

Поки міс Біґлз розповідала Рікові та Джулії про шкільні роки Облівії Ньютон, Джейсон сидів непорушно в коридорі, як загіпнотизований, і не зводив очей із дверей.

— Ще одні Двері Часу, — бурмотів він, торкаючись пошкарублої поверхні дерева. Його серце калатало, мов навіжене, збуджене дивною сумішшю почуттів. З одного боку, хлопець був у захваті від цього відкриття, з іншого — розчарований тим, що існують інші двері, окрім тих, що в нього вдома.

Коли Рік із Джулією підійшли до нього з розповіддю про Облівію, Джейсон майже не слухав. Думав лише про двері й про те, як їх відчинити.

— Гадаєш, ці двері також ведуть до грота і до корабля, як ті, що під Солоною скелею? — запитала в нього Джулія.

— Мабуть, так.

— Це принаймні пояснює, як Облівія Ньютон опинилася в Давньому Єгипті, — пробурмотів Рік.

Міс Біґлз здивовано поглянула на нього. Потім похитала головою і промовила:

— От уже ці сучасні дітки! Такі фантазери!

І жінка подалася рятувати печиво від своїх допитливих котів.

Щойно вона пішла, Джулія вийняла з кишені ключі від Дверей Часу.

— Спробуємо?

Усі чотири ключі вільно заходили до шпарини, але поверталися без будь-якого результату. Двері залишилися замкненими.

— Не працюють.

— Бо це інші ключі.

— Напевне, потрібний ключ у Облівії.

Усе потроху починало прояснюватися.

— Нам треба її знайти. Вона вже мала б повернутися!

— А ти звідки знаєш? — втрутилася Джулія. — Може, вона ще там. Хіба ви не казали, що Облівія там щось шукала?

— Так, але вже знайшла: мапу!

— Отож! А тепер, коли вона її знайшла, то, можливо, готує там якісь нові капості.

Рік кивнув.

— Може бути… Чому б і ні?

Але Джейсон сумнівався:

— Нагадаю вам, що та мапа — перша і єдина мапа Кілмор-Кова. Вона належала Мурам, які відвезли її до Давнього Єгипту, щоб сховати в Колекції. Це ж ясно як божий день!

— Це ти так вважаєш, — буркнула сестра.

— У Давньому Єгипті від неї немає жодної користі. Мапа потрібна тут і зараз, — промовляючи ці слова, Джейсон показав пальцем на дерев’яні двері. — Їх уже двоє, розумієте? Двоє старих дверей, розташованих в одному старому містечку. Це не просто випадковість, я вам скажу…

Тут він запнувся.

— Тобто що?.. Можуть бути й інші?

— А чому б і ні?

— Тоді зрозуміло, що це за мапа, — погодився Рік.

— І тому вона така важлива! І стара.

— Ну, не знаю…

— Ти пам’ятаєш, коли її створено?

— У тисяча сімсот якомусь, — відповів Рік.

— Старе місто, старі двері, стара мапа… старий хазяїн, — усміхнувся Джейсон, якому аж моторошно стало від власних думок. — Коло замикається.

— Приготувати вам чаю, дітки? — запропонувала міс Біґлз, визираючи з кухні. — Чи й далі фантазуватимете про Давній Єгипет?

Чверть години потому діти залишили будинок міс Біґлз. Незважаючи на заперечення здивованої пані Клеопатри, їм вдалося вмовити її поставити перед дверима до підвалу скриню, щоб загородити вхід.

— Принаймні на кілька днів, — благав її Рік. — Потім ми прийдемо і самі все переставимо.

— Таке придумали! — хихотіла старенька, погладжуючи Марка Аврелія і Цезаря, які навперебій терлися об її руку.

— І не кажіть про це нікому, добре? — порадила Джулія.

Міс Біґлз попрощалася з ними на порозі будинку, потім повернулася наводити лад у кухні: склала до мийки чашки, щоб помити після обіду, поставила на місце посеред столу бляшанку з печивом.

Покінчивши зі справами, пройшла коридором і на мить зупинилася перед скринею. Незважаючи на тверде переконання, що їй не місце перед тими дверима, старенька врешті вирішила, що краще зробити так, як порадили ці милі діточки.

Уже піднімаючись сходами на другий поверх у супроводі скаженого нявкоту, вона подумала, що дівчинка і рудоволосий хлопчик дуже схожі між собою.

— Можливо, вони брат і сестра, — вирішила старенька про себе. — Та хіба в Беннерів було двійко дітей?

Вона зайшла до ванної кімнати, розчинила віконниці й вигнала Нерона й Каракалу з ванни.

— Ви вже вчора купалися, годі! Ви ж бо не якісь там водяні коти!

Поглянувши у дзеркало, Клеопатра мимоволі перекривилася. Увімкнула всі лампи і спробувала хоч трохи причесатися. Але після кожного поруху гребінець застрягав у волоссі, ніби в чагарнику.

Зрештою вона полишила його на голові й пішла до спальні перевдягнутися.

Міс Біґлз почувалася незвично веселою. Ніби діти допомогли їй нарешті забути шок і страх, який довелося пережити минулої ночі. Її потішили їхня ввічливість та дивні розмови, типові для підлітків, що прагнуть пригод.

І потім, ця незвична таємнича атмосфера…

— І не кажіть про це нікому! — повторила Клеопатра Біґлз, передражнюючи схвильовану інтонацію Джулії.

Та дівчинка була такою чарівною і нагадала Клеопатрі її саму в такому ж віці.

— Ось що мені треба! — зраділа своїм думкам міс Біґлз, натягуючи спідницю. — Гарна зачіска від Ґвендаліни.

Вона вже зібралася була вийти з дому, коли задзвонив телефон. Він так давно не дзвонив, що Клеопатра Біґлз аж підскочила від несподіванки. Жінка навіть не відразу пригадала, де стоїть апарат.

— Іду! Іду! — приказувала Клеопатра, звертаючись до телефона з чорного бакеліту, який продовжував деренчати. — Алло? Хто це?

Вона на хвильку наморщила лоба, напружуючи пам’ять, врешті її обличчя розпливлося у широкій усмішці:

— А, Несторе! Звичайно, я тебе пам’ятаю! — вигукнула жінка. — Як приємно тебе чути! Та ні, звичайно, ти мене не турбуєш!

¹ «Будденброки. Занепад однієї родини» — славнозвісний роман Томаса Манна, виданий у 1901 р., за який автор отримав Нобелівську премію з літератури (1929).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У небі сяяло сонце — сліпучо-біле, як чисті сторінки ще не написаного щоденника. У повітрі відчувався запах польових квітів із домішкою морської солі. Був майже полудень. Джейсон, Джулія та Рік їхали вздовж моря єдиною дорогою Кілмор-Кова, що огинала всю бухту і здиралася навпроти Солоної скелі на схил, значно нижчий, аніж той, звідки вони приїхали. Друзі повільно крутили педалі, збуджено обговорюючи все те, про що тільки-но дізналися. Джейсон їхав посередині, схилившись над кермом-метеликом. Кожен оберт педалей нагадував йому, що в кишені лежить металева королева, яку вони знайшли за картиною Пенелопи Мур. Джулія сипала питаннями, намагаючись з’ясувати подробиці життя Пенелопи й Улісса, лікаря Боуена, сторожа маяка та Облівії Ньютон. Частинки мозаїки, що вони зібрали, полюючи на Улісса Мура, складалися то так, то інакше, утворюючи все нові й нові припущення.

Здавалося, ніби близнюки вже безліч років живуть у Кілмор-Кові, хоча вони приїхали сюди всього кілька днів тому: ще й доби не минуло, як друзі розшифрували першу таємничу записку і тим самим натрапили на складний шлях, який хтось — Джейсон був у цьому твердо переконаний! — спеціально для них проклав. Але цієї неділі правила гри ще більше ускладнилися. Не було ні зрозумілої підказки, в якому напрямку рухатися, ані таємничої записки, яку слід розгадати. Складалося враження, що з тієї миті, як мапа опинилася в руках Облівії, послідовність підказок різко обірвалася.

— Якщо є інші Двері Часу… і Облівії про це відомо, бо вона ними скористалася, — сказав Рік, — то чому вона за всяку ціну хоче пробратися на віллу Арго?

— Це ж ясно: хоче спробувати всі двері! — відповіла Джулія беззаперечним тоном. — Знаєте, як то буває в нас, жінок: якщо вже вб’ємо собі щось у голову…

Рік ледь помітно усміхнувся.

Потім посерйознішав і вирішив підбити підсумки:

— Отже… Ми знаємо, де вона живе. Знаємо, що терпіти не може колишнього власника вілли і що, можливо, це через нас. Знаємо, що вона була улюбленою ученицею сестри міс Біґлз…

— І що, як висловився Нестор, потрапила до Кілмор-Кова через страшну помилку.

— Може, помилку зробила Кліо Біґлз?

Рік стенув плечима:

— Хтозна. Але ми так і не дізналися, що вона замислила. Ось у чому проблема.

— Та кажу вам: справжня проблема — це КілморКов, — втрутився Джейсон. — Усе містечко! Раніше я думав, що справа у віллі Арго. Але, як побачив двері міс Біґлз, переконався, що…

— …є й інші двері, — договорила за нього Джулія.

— Та ні! Що хтось хоче їх приховати… Наші Двері Часу сховали за шафою. Якби ми випадково на них не натрапили, вони б роками залишалися замкненими… А міс Біґлз переконана, що її двері ведуть до підвалу.

— Теоретично вона може мати рацію, — уточнив Рік. — Адже ми їх не відчиняли.

— А як би ми це зробили? — втрутилась Джулія. — Чотири ключі не підійшли.

— Може, підійшов би той, який ти минулої ночі викинула в море, — буркнув Джейсон.

— Не кидала я його в море! Я…

— Погляньте, яка краса! — перервав суперечку Рік, різко загальмувавши.

Вони саме доїхали до роздоріжжя. Звідси одна дорога й далі вилася вздовж берега, а інша вела до мису, на самому краю якого височіла біла самотня башта маяка.

Джулія знайшла поглядом далекий білий обрис Солоної скелі по той бік бухти. Там, нагорі притулилася вілла Арго зі своєю башточкою, що виднілася між деревами саду. Східці, які вели вниз до моря, розділяли скелю навпіл і нагадали дівчині зубні брекети.

— Вам не здається, що перед тим, як їхати з міста, краще було б попередити Нестора? Не хочу, щоб він хвилювався.

— Ну і як нам його попередити? Розвести багаття і послати сигнал димом? Щось я тут не бачу телефонних будок…

— Джейсон міг би…

— Навіть не думай! Щоб я пхався до вілли Арго попередити Нестора? І потім, Нестор при справі: згрібає листя або спить собі. Він не з таких, щоб за нами побиватися.

— Авжеж, — сказала Джулія. — Може, це ми повинні… за нього хвилюватися. Минулої ночі він упав, до того ж Нестор уже старенький. Ти чув, як він кашляє?

— Лікар Боуен сказав, що Нестор — кремінь.

Та Джулія стояла на своєму:

— Нехай Нестор відлюдкуватий та сварливий, але він — єдиний, кому відомо про наші секрети. Якщо в нас і є друг у Кілмор-Кові, то це він!

— Ще вчора садівник не викликав у тебе такої симпатії, — зауважив її брат.

— Вчора — то було вчора. А сьогодні — це сьогодні.

— Їдьмо вже, Джуліє! Якщо поспішимо, то Нестор навіть не помітить, що ми виїжджали з міста.

Джулія нерухомо стояла на краю мису, дивлячись на скелю.

— Ну, що ще не так?!

— Не знаю, — відповіла вона. — Називай це жіночою інтуїцією чи як тобі забажається, але в мене таке враження, ніби вілла Арго якась… перелякана.

— Добре, можна я назву це «Нісенітниці моєї сестри»?

Джулія показала йому язика.

— Таке враження, ніби от-от має щось статися. Може, нам краще не виїжджати з міста.

— Дурня якась! — відмахнувся Джейсон, привстаючи над сідлом, щоб сильніше налягти на педалі. Від вітру його футболка напнулася, а вкладене гелем волосся геть розвіялося. — Ну, що такого може статися?!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

За п’ять кілометрів від дітей, на бузковій віллі, у вишуканій кімнаті з бездоганною системою кондиціонування за чотириста тисяч фунтів стерлінгів, дзвонив телефон. І хоч у якості рингтону на ньому було встановлено «Політ валькірій» Ріхарда Ваґнера — музика гучна й потужна, — дзвінка все одно не було чутно, бо у приміщенні оглушливо гупало диско, відбиваючи ритм шаленого тренування.

У центрі кімнати стояв новенький велотренажер, оснащений за останнім словом техніки. Спеціальне шарнірне кермо саме давало навантаження рукам і плечам, а от для того, щоб крутити педалі в ритмі музики, жінці на тренажері доводилось так напружуватися, що з неї сходило сім потів.

Та вона, здавалося, робила це залюбки. Рішуче і впевнено дивилася перед собою. Висока, добре натренована, сильна.

Жінка не мала жодного наміру відповідати на дзвінок.

Після кількох хвилин невпинного дзеленчання білі лаковані двері ледве прочинилися, і система кондиціонування миттєво знизила потужність, музика вимкнулася, а велотренажер уповільнив швидкість, аж поки зовсім не зупинився.

— МА-А-АНФРЕ-Е-ЕДЕ! — розпачливо вигукнула жінка. Вона низко схилилася до керма і роздратовано промовила: — Скільки разів я тобі казала: не турбувати мене під час тренування!

— Вас до телефона, — відповів Манфред із-за дверей, не просунувши навіть голови всередину. — Гадаю, це важливо. З компанії, що зносить будинки.

— А! — Облівія Ньютон різко випросталася. Через тренувальну майку на її спині проступив піт. — Негайно перемкни їх на мене.

— Я це вже зробив. Але ви не відповіли.

— Ну то перемкни ще раз!

Білі лаковані двері зачинилися. Облівія Ньютон злізла з велотренажера і взяла бавовняний рушник темно-бузкового кольору, на якому були вишиті її ініціали — великі й вигадливі літери О та Н.

— Ньютон, — буркнула вона у слухавку, щойно пролунали перші акорди «Польоту валькірій», а через кілька секунд відповіла: — Мене не цікавить, скільки це коштуватиме. І не потрібні ваші вибачення. Сьогодні. Зараз. З усіма людьми, які є у вашому розпорядженні. Мені потрібні найкращі, найсильніші, найздібніші. І бульдозер з кулею-молотом на ланцюгу та ковшем. Щоб там жодної цілої стіни не залишилося. Хоча ні, одна стіна має залишитися.

Директор компанії, що займалася знесенням будинків, вочевидь, спромігся щось сказати, бо Облівія почала кричати:

— Я вам уже сто разів пояснювала, як доїхати до будинку! Ґрунтовою дорогою після виїзду з міста. І не забивайте мені баки розповідями про дозволи! Будинок мій, і я можу робити з ним усе, що захочу! Побачимося на місці через півгодини.

Вона кинула слухавку.

Облівія витерла піт з лоба і швиргонула рушник на підлогу. Тоді ногою відчинила білі лаковані двері спортзалу та вирушила на пошуки Манфреда.

Він стояв перед великими скляними дверима, руки в кишенях, і поглядав на двір.

— Виїжджаємо, — наказала йому Облівія. — Я швиденько в душ і перевдягнутися.

Манфред повернувся. Його ніс був повністю заліплений пластирами. Очі втомлені й червоні, як після важкої ночі. Але особливо злодійського вигляду надавав йому старий рубець, який починався із шиї і ховався під сорочкою.

— Куди їдемо?

Облівія Ньютон завмерла на місці, здивована тим фамільярним запитанням.

— Відколи це тебе цікавить, куди їхати?

Манфред спробував видавити із себе сліпучу усмішку Джека Ніколсона в ролі гангстера.

— Відтоді, як мені довелося ризикнути заради вас життям.

Стрімкий рух — і Облівія опинилася поряд, загрозливо націливши на нього заточені, як леза, бузкові нігті.

— Тобі добре відомо, як я розізлилася, коли повернулася і не застала тебе на місці… А ти подався бити байдики до вілли Арго! Наполохав дітей і розбив машину вартістю півмільйона фунтів стерлінгів…

Манфред намагався зберегти на обличчі усмішку Джека Ніколсона, тоді як нігті Облівії ковзали вздовж рубця і наближалися до яремної вени.

— Але потім, Манфреде, — провадила Облівія, повністю змінивши тон і несподівано відірвавши нігті від шиї водія, що змусило його мимоволі відсахнутися, — потім ти вручив мені той чудовий подаруночок, який викрав… І сказав, що ризикував життям, щоб отримати його… Тож я вирішила тобі пробачити.

У руці Облівії блиснули два старих ключі, що висіли на ланцюжку на шиї.

— Маленький, мужній Манфред… Ще вчора в мене був лише кіт, — усміхнулася жінка, вказавши спочатку на ключ із головкою у формі кота, а потім — на інший, — а тепер є ще й крилатий лев… Р-Р-Р-Р-Р!

Манфред нервово глитнув, не знаючи, яка з двох лякає його більше: Облівія розлючена чи Облівія, що сяє на радощах.

— Р-Р-Р-Р-Р! — повторив він тихенько за нею про всяк випадок, а потім надав собі звичного вигляду бандюги з великої дороги.

— Браво, Манфреде! — похвалила його Облівія. — Іди, готуй мотоцикл. Через кілька хвилин вирушаємо.

Чоловік не ворушився, аж поки вона не зникла за одними з тисячі лакованих дверей холодного бузкового будинку. Врешті водій розвернувся, із силою встромивши руки в кишені. Його аж розпирало від злості, але він не знав, на кому її вимістити. Він ненавидів свою роботу, віллу Арго, старого садівника, те істеричне дівчисько, що ледве його не вбило. Несподівано Манфред зрозумів, що починає ненавидіти і свою хазяйку, яка ставиться до нього як до маріонетки, з тією самою зверхністю, що й до людей з демонтажної фірми. Але на його шиї все ще горів дотик її бузкових нігтів…

Хай там як, йому все одно не вдалося зрозуміти, куди вони їдуть.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Проїхавши ще кілька кілометрів, діти зупинилися перевести подих на перехресті з ґрунтовою дорогою. На цьому відрізку головний шлях проходив досить далеко від узбережжя. Рельєф став рівнішим, і вдалечині де-не-де виднілися низенькі округлі кущі, валуни, білі та бузкові польові квіти, що тремтіли від найлегшого подуву вітерцю. Траплялися і поодинокі дерева з верхівками, нахиленими від вітру у протилежний від моря бік.

Друзі вирішили роззирнутися та дати ногам відпочити. Рік — передбачливий, як завжди, — ще в місті набрав у флягу води і тепер запропонував її близнюкам.

Відтоді як вони виїхали з міста, їм не зустрілося ще жодної автівки. Але схоже було, що на ґрунтову дорогу зовсім недавно з’їхав якийсь важкий транспорт, бо на землі залишилися глибокі колії, а дерев’яна табличка з назвою взагалі була зламана і валялася на узбіччі в траві. Джейсон підняв її і прочитав напис: Совиний Годинник.

— Смішно, правда?

Поряд із назвою було намальовано білу сову.

Раптом, пригадавши слова лікаря Боуена, Джулія повернулася до Ріка.

— Невже ти дійсно ніколи не бачив вказівника з написом «Ласкаво просимо до Кілмор-Кова»? Чи хоча б звичайної таблички з назвою на в’їзді до міста?

— Ну, якось не звертав уваги, але… ні. Здається, немає жодної таблички.

— А скільки шляхів ведуть до міста?

— Лише оцей, — Рік махнув рукою в тому напрямку, звідки вони приїхали. — Він тягнеться далі вздовж берега, аж до вілли Арго.

— А після вілли Арго?

— Не знаю. Я туди ніколи не їздив, — трохи зніяковіло відповів Рік. Йому не хотілося зізнаватися, що він ніколи не виїжджав за межі Кілмор-Кова. Насправді хлопцю це ніколи навіть на думку не спадало. Містечко задовольняло всі його потреби. Навіть найзаповітніша Рікова мрія — побувати на віллі Арго, що стала справжнім чатівником Кілмор-Кова, — здійснилася. Чого йому ще було бажати?

Джулія помітила, як засоромився хлопець, і посміхнулася йому. Вона все більше цінувала доброту й турботливість Ріка, що так відрізнялися від зазвичай різкої поведінки її брата.

— Сподіваюся, принаймні на залізничній станції є вказівник! — вигукнула вона.

— Був колись, — відповів Рік. — Але станцію закрили багато років тому. Сказати по правді, я не пам’ятаю, щоб тут проходив потяг. Ми… як це краще сказати? Відрізані від світу?

— Гадаю, що так воно і є, — погодився Джейсон. — Ми вже скільки кілометрів проїхали — і жодного будинку!

Рік взяв у нього флягу, закрутив її і повісив на раму велосипеда.

— Вас це лякає? Вам здається, що ви загубилися десь у безмежній пустелі?

— Та ні! Хоча… в Лондоні людей трохи більше.

Кілька секунд вони стояли мовчки. Врешті Рік набрався мужності й випалив:

— Хай там як, а мені тут подобається. І хоч у нас немає таблички «Ласкаво просимо», я справді дуже радий, що ви тепер тут, із нами.

На цих словах хлопець схопився за кермо велосипеда, скочив у сідло та рвонув з місця.

За кілька метрів Рік уже був готовий сам собі надавати ляпасів. «От дурень! Який же я дурень! — подумки докоряв він собі. — Виставив себе справжнім йолопом! “Я справді радий, що ви тепер тут, із нами”. Тьху! »

І як тільки йому в голову прийшла така солоденька фраза? Ніби з казочки перед сном для малечі!

— Не знаю, який він є, той світ, — пробурмотів він до вітру, що дув з моря, і пригадав свого батька. От він побачив світ і знайшов би, що сказати.

Хтозна, що тепер думають про нього Джейсон та Джулія. Напевне, що Рік — всього лише обмежене провінційне хлопчисько.

Він почув позаду веселий сміх брата із сестрою і миттєво образився, уявивши, що вони кепкують з нього. Не збавляючи швидкості, Рік обернувся і крикнув:

— Припиніть негайно! Годі вже!

Малозмістовна розмова Джейсона із Джулією раптом перервалася, бо вони почули глухий гуркіт, схожий на гудіння гелікоптера. Через мить з-за повороту вигулькнуло щось блискуче й чорне, що мчало до них на шаленій швидкості.

То був перегоновий мотоцикл, який низько нахилився до землі, щоб краще вписатися в поворот.

— РІКУ! СТЕРЕЖИСЯ! — закричали близнюки.

Рік теж почув гуркіт, а коли повернувся і поглянув уперед, то аж рота відкрив від несподіванки й переляку: мотоцикл летів прямо на нього. Він інстинктивно різко рвонув ліворуч і гепнувся на землю. Мотоцикл нахилився у протилежний бік так, що з-під коліс полетіли іскри.

Водій байка відчайдушно крутив кермом, аби втримати рівновагу, і таки зміг уникнути зіткнення з велосипедом Ріка, промчавши лише за кілька сантиметрів від нього. Мотоцикл пронісся повз Джейсона з Джулією, паруючи перегрітими від гальмування шинами, і збавив швидкість.

Пасажир байка трохи підняв захисне скло шолома і розлючено крикнув:

— Повертайтеся додому, шмаркачі!

І, здійнявши хмару куряви, мотоцикл звернув на ґрунтову дорогу там, де перед цим відпочивали діти.

Джейсон потрусив головою, відганяючи жахливу картину, що все ще стояла перед очима. А Джулія зіскочила з велосипеда і кинулася до Ріка, щоб переконатися, чи з ним усе гаразд.

Рудоволосий хлопець нерухомо лежав на траві.

— Усе добре, — прошепотів Рік, коли Джулія обережно доторкнулася рукою до його обличчя. — Я тільки… футболку порвав.

— Але ж у тебе кров!

— Нічого страшного, — відповів він, незважаючи на подряпини й біль у передпліччі. — Ні, ви таке бачили? Що за ідіоти?

Чорний силует летів удалечині, виблискуючи на сонці.

Джейсон кивнув у бік мотоцикла і промовив:

— Певен, що то були вони.

— Хто вони? — здивувалась Джулія.

— Я певен, що кричала Облівія Ньютон.

— Облівія Ньютон? І куди це їх понесло?

— Мені начхати! — розлючено вигукнув Рік, піднявши велосипед. Розідраний рукав теліпався на футболці. — Але мені вже набридло, що вона мене постійно збиває!

Він скочив у сідло, як ковбой, готовий до фінального двобою.

— Що ти робитимеш?

— Поїду слідом за нею, і цього разу вона мені за все заплатить, — твердо заявив Рік, навіть не поцікавившись думкою друзів.

* * *

— Слухай, щось я не розумію, — провадив один із трьох рибалок сторожеві маяка. — Ти заплатиш нам по п’ятдесят фунтів, якщо ми закинемо сіті під Солоною скелею?

Двоє його товаришів чухали довгі бороди, теж здивовані такою дивною пропозицією.

— Ти що, з глузду з’їхав, Леонарде?

Сторож маяка стояв спиною до міста — кремезний, у темно-синьому бушлаті, взутий у звичні для цієї місцевості дерев’яні черевики. Він був міцним чолов’ягою, з довгим скуйовдженим волоссям та бородою.

— Саме так, — відповів він глухим голосом, схожим на шум прибою в печері.

Один із рибалок повернувся до свого човна і сказав:

— Я тільки-но склав сітки і сподівався відпочити решту неділі. У нас бо теж вихідний чи ні?

— До того ж, якщо закинути сіті під скелю, пошкребемо по дну, але нічого не впіймаємо, — зауважив його товариш, поглядаючи з-під долоні на Солону скелю.

— Та б’юся об заклад, що ти не рибу шукаєш, га? — третій рибалка почухав живота, ледве прикритого футболкою з написом «Я — ДЕВІД БЕКХЕМ».

Леонард Мінаксо переступив з ноги на ногу, і причал заскрипів. Сторож промовчав, але дивився, без сумніву, погрозливо.

— П’ятдесят фунтів кожному! Як ти сам сказав, це такі гроші, на які рибалка не може наплювати. Хоча, як друг, я б тобі порадив повернутися до маяка і перевірити, чи все в порядку, — озвався перший рибалка.

— Звичайно, Леонарде, ми все зрозуміли: гроші твої, і ти можеш робити з ними все, що тобі заманеться. Ми закинемо сіті з гирями і побачимо, що впіймається, — сказав другий і сплюнув у воду. — Ти шукаєш ключ. Старий ключ… Спробуємо, але нічого не обіцяємо.

Третій рибалка почухав потилицю і додав:

— Це ж треба було впустити його під самою скелею…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Хмара куряви, яку залишив по собі мотоцикл, усе ще висіла в повітрі над шляхом до Совиного Годинника, і діти трималися цього сліду.

Дорога вилася поміж валунами, піднімалася і спускалася схилами, порослими травою, рідкими кущами будяків та жовтими квітами.

Друзі крутили педалі мовчки, щоб зберегти сили і не надихатися куряви.

Нарешті вони дісталися старих, напівзруйнованих воріт, які самотньо стояли на дорозі без будьякого паркану з обох боків.

Ворота складалися з двох кам’яних колон, що знизу поросли бур’янами, а їхні верхівки вкривали якісь дзеркальні скалки — все, що залишилося від колишнього оздоблення. Дві іржаві стулки валялися в траві, ніби їх вибили.

— Сліди від гусениць! — зауважив Рік, розгледівши сліди на дорозі. — Тут нещодавно проїхав трактор.

Джейсон і  собі нахилився подивитися, а  його сестра прочитала напис, вигравіруваний на латунній табличці, що колись висіла на воротах:

БУДИНОК ДЗЕРКАЛ

СОВИНИЙ ГОДИННИК — Кілмор-Ков

— Ти розумієш, про що йдеться?

— Ні, — зізнався Рік. — Але ми з’ясуємо.

За воротами дорога пішла вгору гребнем пагорба між двома зеленими схилами, нагадуючи велику букву «S». На верхівці дальнього пагорба височів ряд незграбних споруд: на звужених догори стовпах ліниво крутилися довгі й вузькі лопаті. Обабіч дороги, на однаковій відстані одне від одного, росли дерева з пишними кронами, які утворювали величну алею.

— А що то там, на верхівці?

— Схоже на вітряки.

— Та невже? Ті штуки видають якийсь дивний звук…

Але той звук лунав не з пагорба. Це гуркотіла вантажівка, яка наближалася до них ззаду.

— Хутчіш, тікаймо! — вигукнув переляканий Рік.

Вони швидко прибрали велосипеди з дороги, сховали їх за найближчими деревами й кущами, а самі розпласталися у траві.

Звук усе посилювався, і незабаром діти побачили здоровенну вантажівку із затемненими вікнами та яскравим написом на правому борті:

ЗНЕСЕННЯ БУДІВЕЛЬНИХ ОБ’ЄКТІВ

ЦИКЛОПИ і Ко.

Вантажівка проїхала через ворота і погуркотіла далі, аж поки не зникла за пагорбом.

— Далі слід просуватися обережніше, — пробурмотів Джейсон. — Здається, тут якесь збіговисько.

Вони залишили велосипеди біля воріт, ретельно прикривши їх жмутками трави, і рушили нагору, ховаючись за стовбурами дерев.

За пагорбом вдалечині діти побачили обриси дивної будівлі із дзеркальним дахом. Будинок був високий, вузький і, без сумніву, стильний. Стіни вкривав в’юнкий плющ, а вікна прикрашали граціозні балкончики з витонченим кованим поруччям у вигляді завитків.

Та що ближче вони підходили, то все більше розуміли, який занедбаний цей будинок. Здавалося, що в ньому вже багато років ніхто не жив: деякі дзеркала були розбиті, і замість них на даху зяяли чорні отвори, поруччя поржавіли, а плющ не завадило б підрізати.

На майданчику перед будинком кишіло людьми й машинами. З дальнього від проїзду боку стояв той самий мотоцикл, який ледве не вбив Ріка. Ще далі — екскаватор із довгою стрілою, з ланцюгом і великою залізною кулею-молотом. Вантажівка, яка під’їхала останньою, припаркувалася посеред двору, прямо перед будинком. Поруч із технікою стояли четверо чоловіків: високі, сильні, мускулясті, одягнені в білі футболки, яскраво-блакитні штани і такого самого кольору картузи із зображенням приплюснутого ока над козирком. Вочевидь ці робітники збиралися поговорити з мотоциклістами в чорних комбінезонах.

Джейсон, Джулія і Рік повзли у траві, намагаючись якомога ближче підкрастися до подвір’я. Коли вони змогли роздивитися обличчя людей біля будинку, виявилось, що Джейсон мав рацію: двоє мотоциклістів — то були Облівія Ньютон та Манфред.

Коли Джулія впізнала водія Облівії, у неї аж подих перехопило.

— Доведеться тобі спробувати ще раз, Джуліє, — прошепотів їй на вухо брат. — Ти йому лише носа розтрощила.

— Зачекайте на мене тут, — сказав Рік і поплазував геть.

— Куди ти?

— Підлагодити мотоцикл тому гадові, — загадково відповів хлопчина з Кілмор-Кова.

Джейсон та Джулія завмерли у траві.

— Що він робить? Геть здурів? — прошепотів Джейсон.

— Здається, він дуже розізлився.

Раптом Манфред, який стояв посеред двору, почав нервово озиратися, ніби нюхом відчув присутність дітей.

Джейсон бачив, як фігура Ріка зникла за згірком, а кілька секунд потому з’явилася вже позаду вантажівки «ЦИКЛОПИ і Ко».

Затамувавши подих, близнюки спостерігали за своїм другом і поглядали на незнайомців, що розмовляли з Облівією. Манфред нарешті теж втрутився в розмову, і Рік скористався цим, щоб непоміченим дістатися мотоцикла Облівії. Він щось помудрував над колесами, і… через мить вони спустилися.

Джейсон та Джулія ледве втрималися від сміху. Манфред усе ще розмахував руками, намагаючись довести щось робітникам, і нічого не помітив.

Рік нишком подався назад і повернувся до близнюків.

Його обличчя сяяло від задоволення.

— І що ти зробив? — запитав Джейсон, поплескавши товариша по плечу.

— Секрет фірми! — гордо відповів Рік, втішений захопленим поглядом Джулії.

Тепер їм залишалося тільки спостерігати.

— Про що вони розмовляють? — запитала Джулія в Ріка.

— Я мало що почув, — визнав хлопець. — Але здається, цей будинок належить Облівії.

— Хм, треба дізнатися більше, — буркнув Джейсон.

— Як? Дуже небезпечно наближатися до них, як то зробив Рік.

Рудоволосий хлопчик вказав рукою у той бік, звідки щойно повернувся.

— Я там помітив стежину, яка огинає будинок. Гадаю, якщо ми підкрадемося ззаду, то почуємо більше, і нас ніхто не побачить.

Друзі на мить замислилися.

— Добре. Спробуймо.

За дорогою схил плавно перейшов у велике квітуче поле, поросле високою, по коліна, травою. Навколо простягалася зелена безлюдна долина, де виднілися тільки Будинок Дзеркал та дивні вітряки на верхівці схилу. Стежина обходила будівлю широким колом, а потім полем здиралася вгору позаду неї.

З цього боку здавалося, ніби споруда взагалі не має даху. А ще дивнішим було те, що будинок стояв на круглій платформі, яка в свою чергу спиралася на товсті залізні опори, схожі на палі. Ця конструкція нагадувала не стільки житло, скільки якесь величезне хитросплетіння із заліза, дзеркал, в’юнкого плюща та дерева.

Зачаровані видовищем, діти підійшли ближче. Поміж в’юнкою рослинністю якісь великі птахи збудували собі гнізда і, сховавшись у тіні листя, зацікавлено спостерігали за прибульцями.

Рік помітив, що будинок і платформа, на якій він стоїть, з’єднані залізними балками і скріплені великими гвинтами, ніби гігантський механізм. Під плющем по стінах проходили металеві дроти та великі мідні труби, що створювали суцільний металевий каркас.

— Геніальна конструкція, — зауважив Рік, не зводячи очей з будинку. — Справді геніальна.

— І що в ній такого геніального? — поцікавилась Джулія, поки вони непомітно наближалися до залізних опор, на яких трималася споруда.

Тепер діти могли чути уривки розмови, що точилася по той бік будинку.

— Я підозрюю, що ця платформа, — відповів Рік, вказуючи на будинок, — повертає дім навколо його власної осі! Я чув колись про будинок, що обертається…

— І ніколи не бачив? — тихенько вигукнув Джейсон.

— Ні. Казали, він десь далеко від міста… І потім, якби ми не звернули на цю дорогу, ми б його нізащо не знайшли.

— Так він що — крутиться? Точно? — перепитала Джулія.

Рік вказав на великі колеса, схожі на залізничні, якими будинок спирався на платформу.

— Навіщо будинку обертатися навколо себе? — зачудовано запитав Джейсон.

— Може, щоб слідувати за сонцем. Ви бачили дзеркальний дах?

— Авжеж!

— Так от, я думаю, що це — сонячні батареї. І ті незграбні вітряки на верхівці схилу теж виробляють електроенергію.

Тієї миті з даху почувся сумний і протяжний крик: «У-ух-у-ух-у-ух! »

— А це ще що таке?

— Не знаю. Здається, якийсь птах…

Джулія втратила інтерес до розмови хлопців і рушила вперед, поміж металевими опорами, до центру конструкції. Раптом вона побачила маленькі напіввідчинені двері. Дівчинка пролізла між дошками, які їх частково перекривали, і махнула хлопцям, щоб ішли до неї.

Двері вели до неймовірної кімнати! Вона нагадувала машинну залу підводного човна або гігантський механізм годинника. Куди б не поглянули Рік, Джулія і Джейсон, усюди були зубчасті колеса, шестерні, важелі, мідні труби різної довжини, металеві коробки і пристрої, що з’єднувалися одне з одним. Єдине вільне місце — вузенький коридор по центру.

— Напевне, це механізм, завдяки якому повертається дім, — пробубонів Рік.

— Я такого зроду не бачив! — вигукнув Джейсон, роззираючись навколо.

Діти дійшли до невеличкого центрального відсіку, де побачили старий стіл зі встановленими на ньому важелями, які приводили в дію безліч шестерень. На стіні перед столом було щось на кшталт панелі керування з нанесеними символами: один зображував будинок, другий — сонце і місяць. Інші — стрілки — вказували напрямки, в яких слід повертати всю конструкцію.

Від панелі керування відходили труби, що тягнулися через резервуари для холодної та гарячої води, а потім зникали у стіні.

У приміщенні панувала тиша, яку порушували лише уривки розмови на подвір’ї та «ухкання» птахів, що лунало з даху.

Рік витер пил з важелів і спробував зрозуміти, як ними користуватися.

— Оці, мабуть, для контролю температури води. А ось ці… щоб керувати енергією, виробленою вітряками на вершині схилу.

— Але тут все занедбане. Не те щоб зовсім, але… — сказав Джейсон.

— Про механізми подумаємо потім, — перервала хлопців Джулія. — Нам слід поспішати, якщо ми хочемо хоч щось почути з того, про що там говорять.

Із машинної кімнати був ще один вихід: нагору — напевне, до самого будинку.

Двері виходу, що й не дивно, виявилися дзеркальними.

Перше, що почули діти, відчинивши двері, був шерхіт крил. Щось швидко пролетіло повз них у насиченому пилом, темному приміщенні.

«Ух-ух-ух! » — лунало в темряві.

Друзі опинилися в занедбаній і геть порожній кімнаті. Повітря наповнював дивний запах дичини, а в’юнкий плющ проліз усередину через розбиті вікна. Стіни були не з каменю, а з легкого дерева, на якому все ще залишалися сліди від якихось меблів.

Намагаючись рухатися безшумно і нічого не торкатися, Рік, Джулія та Джейсон перейшли до великої напівкруглої зали, де запах дичини посилився.

Звідси було добре чути все, що відбувалося на подвір’ї.

Друзі рухалися дуже обережно, але їх не полишало дивне відчуття, ніби за ними хтось спостерігає.

Джулія озирнулася. Їй здалося, що згори, з темряви сходів, мигнули декілька пар жовтих очей.

«Ух-ух-ух! » — почулося знову.

— Джейсоне, — покликала вона.

Але хлопці вже стояли біля високих та вузьких вікон із ґратами, що виходили на подвір’я. Скло було розбите, а віконниці — абияк підбиті дошками.

Вхідні двері будинку, перекошені й небезпечно нахилені назовні, розташовувались саме між цими двома вікнами.

Джулія знову почула помах крил, що лунав зверху. Вона змусила себе не звертати на це увагу і оглянула приміщення.

Меблів у залі не було, лишився тільки каркас старого підлогового годинника із зозулею, механізми якого валялися навколо, та круглий металевий столик із трьома ніжками у формі пташиних лап і вирізьбленою совиною головою на поверхні.

— Сови! — здогадалася Джулія. Так ось чиї великі жовті очі вона помітила нагорі сходів.

Джейсон із Ріком нишком спостерігали за тим, що відбувається надворі: Облівія і четверо робітників з компанії «Циклопи і Ко» скупчилися навколо якогось предмета на капоті машини.

— Це ж вона! — шепнув Рік.

То була мапа Тоса Боуена, яку вони знайшли у Давньому Єгипті.

— Ви повинні зруйнувати цей бридкий будинок! — наказувала Облівія Ньютон. — Але маєте діяти поступово, демонтуючи стіну за стіною.

Один з робітників зняв кепку і почухав блискучу потилицю.

— Це не така легка справа, адже…

— Мене не цікавить, легко це чи складно! — гаркнула Облівія. — Мені треба знайти двері!

— А ви впевнені, що вони ще існують?

— Звичайно, впевнена! Знали б ви, яких зусиль коштувала мені ця впевненість!

Облівія Ньютон схопила і міцно стиснула мапу Тоса Боуена.

Чоловік підняв руки вгору на знак своєї поразки. Поряд із ним гигикав Манфред, задоволений тим, що хоч раз гнів Облівії струменів не на нього.

— Вибачте, — втрутився інший робітник, — але якщо двері в будинку, то навіщо нам його руйнувати?

— ТОМУ ЩО Я НЕ МОЖУ ЇХ ЗНАЙТИ! — заверещала Облівія. — Вони десь заховані, замуровані, прикриті проміжною стіною, сховані в підвалі — не знаю! Саме для цього я вас найняла: ви мусите знести стіну за стіною, аж поки ми не знайдемо ті двері!

— А коли знайдемо?

— Як знайдете, то йдіть на всі чотири сторони!

«Циклопів і Ко» ця заява збентежила: ще ніколи вони не чули таких дивних завдань.

— Замовлення дещо абсурдне, пані… Хоча це ваш будинок і ваші гроші, проте я мушу застерегти вас про небезпеку. Це незвичайна будівля. Стіни — з дерева й алюмінію. Дах — дзеркальний. До того ж тут напхано стільки трубопроводів та сполучень, що аж лячно!

— Такому здоровилу, як ви, лячно через іграшкову хатинку годинникаря? — пирхнула Облівія. — Не смішіть мене! Ясна річ, що будувати довелось із дерева й алюмінію! Адже споруда мала бути легкою, щоб обертатися!

Рік усередині будинку усміхнувся. Отже, він не помилився: будинок справді обертався.

— Звичайно, таку споруду не щодня побачиш, — зауважив робітник. — Яка там іграшкова хатинка!

Облівія іронічно хихикнула:

— Ну, для її колишнього власника це була іграшка. Той Пітер Дедалус був таким приземком… — І вона показала рукою десь на рівні свого пупка.

Почувши те ім’я, Рік аж підскочив.

— Цей дім — справжнє диво механіки! — зітхнув робітник, надіваючи кепку. — А якщо він ще й насправді забезпечує себе електроенергією, як ви казали, — то це просто шедевр.

— Кабель сюди не підведено, — підтвердила Облівія. — І ніякого телефона. Жах! Уся енергія виробляється отими штуковинами на даху…

— Сонячними батареями.

— Сонячними жахіттями! — заверещала Облівія. — У цьому жахливому будинку! Годі базікати, ну ж бо, знесіть його!

Щойно її останні слова луною прокотилися в порожній залі, по всьому будинку залопотіли крила.

Облівія і робітники обернулися та втупилися очима в будинок.

— Здається, всередині хтось є, — зауважив один із чоловіків.

— Мені байдуже, — відповіла Облівія. — Я вам вже сказала — робіть.

— Як хочете, — невдоволено закінчив розмову робітник. — Спершу зазирнемо всередину, а потім почнемо.

Діти негайно відступили подалі від вікон. Задкуючи, Джулія раптом налетіла спиною на столик із ніжками у формі совиних лап. Столик загрозливо заскреготів, ніби в ньому спрацювала пружина, і зробив крок назад, піднявши й опустивши по черзі свої ніжки.

Джулія заклякла на місці з широко розплющеними очима, її мозок гарячково шукав якесь логічне пояснення побаченому. Чи це сталося насправді? Чи то був тільки плід її уяви?

— Джейсоне…

— Що?

— Столик крокує!

— Добре, Джуліє… Зачекай хвилинку.

Джейсон із Ріком прослизнули до вхідних дверей Будинку Дзеркал і знову визирали надвір через щілини між стіною і одвірком.

Працівники фірми «Циклопи і Ко» копирсалися позаду вантажівки. Облівія та Манфред походжали подвір’ям туди-сюди, аж поки не наблизилися до перекошених дерев’яних дверей.

— Із яким неймовірним задоволенням я зруйную цю халупу! — вигукнула Облівія, з відразою дивлячись на вхід до Будинку Дзеркал. І, щоб не почули робітники, тихенько додала: — Ось побачиш, Манфреде, ми їх швидко знайдемо! Без мапи я б їх цілу вічність шукала! А тепер — поглянь, ось вони позначені тут, саме в будинку Пітера! Ух, я ще ніколи в житті так добре не почувалася!

Джулія все ще нерухомо стояла посеред зали.

— Кажу тобі, Джейсоне, — прошепотіла вона, — я ледве до нього доторкнулася, і… цей дивний столик… зробив крок!

Облівія розгорнула мапу Тоса Боуена перед вхідними дверима будинку, поглянула на неї і знову згорнула.

— Ну, скільки ще часу збираються марнувати ці йолопи? Що вони шукають у вантажівці? Правду кажуть: що більше у чоловіків м’язів, то менше в них мізків!

Манфред, в якого м’язів було аж забагато, впевнено кивнув, а потім підійшов до дверей і почав їх уважно роздивлятися.

Джейсон із Ріком завмерли, відчуваючи через щілини його допитливий погляд.

Джулія в центрі кімнати простягла руку, щоб ще раз доторкнутися до столика.

Манфред скривився, вагаючись, що йому робити далі. Зате Облівія знала напевне:

— Почнемо звідти, з того жалюгідного даху для нагрівання води!.. Що то за гамір? Гей, що це за птахи? Сови? Фе, яка гидота!.. Гей! Ну ж бо, швидше з тим бульдозером! Чи нам самим вибивати двері плечима?

Тієї ж миті Манфред вирішив спробувати міцність цієї перепони. І після першого ж натискання двері заскрипіли.

— Та ні, вибивати не доведеться. Самі впадуть, — промовив він.

Джейсон із Ріком затамували подих.

Джулія поглянула вгору, на верхівку сходів. Звідти, з поруччя за нею уважно спостерігала велика сова зі світлим пір’ям — нерухома, як статуя.

Дівчинка доторкнулася до круглого залізного столика. І тут…

— ОСЬ ТОБІ! — раптом вигукнув Рік і щосили наліг на вхідні двері, які небезпечно нахилилися в бік Манфреда.

Водій інстинктивно підняв руки, щоб захиститися, а Облівія заверещала.

Джейсон миттєво зрозумів, що замислив його друг, і кинувся допомагати. Із пронизливим скреготом завіси зламалися, і двері впали на голову Манфредові.

Сова злетіла з поруччя і закружляла залою.

— Гайда звідси, хутчіш! — крикнув Джейсон, шукаючи очима сестру, але замість неї побачив круглу голову сови, яка летіла просто на нього.

— А це що таке? Гайда! Біжімо! Якщо нас знайдуть, нам капець!

Джулія не ворушилася.

Вона торкнулася столика рукою: холодний, вкритий пилом, він лишився непорушним. Тепер дівчинка, мов зачарована, спостерігала за совою, яка розправила крила і спланувала до виходу з будинку.

Ще мить — і біля Джулії опинилися хлопці.

— Сова! — намагалася пояснити дівчинка. — Столик… А потім… Вона згори, зі сходів.

Джейсон різко смикнув сестру за руку.

— Швидко, Джуліє! Поки нас не побачили! У нас немає ані секунди! Та жінка здатна на все…

Сова нарешті зникла у хмарі пилу, що здійнялася після падіння дверей, і тепер кричала десь серед подвір’я у супроводі вересків Облівії.

Друзі швидко вибігли із зали.

Та за мить до того краєм ока Рік встиг помітити на вкритій пилом підлозі поряд зі столиком три круглих чітких відбитки.

Немов би кожна з трьох ніжок столика зробила по кроку.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Д☺іти кинулися вниз сходами, вискочили з дверей, добігли до в’їзду на подвір’я і нарешті знову сховалися у високій траві. Вони перелякано озиралися довкола, щоб переконатися в тому, що їх ніхто не помітив… За мить завівся двигун бульдозера. Друзі мовчки дивилися на Будинок Дзеркал, відчуваючи жаль і безпомічність.

Але тут сталося щось дивне: над дахом будинку злетіла і закружляла хмара сов.

— Я ще ніколи не бачив так багато сов!

— Скільки ж їх там?

— Що вони роблять?

Птахи, наполохані гамором та сонячним світлом, несамовито метушилися навколо будинку. Вилітали з вікон другого поверху з моторошними криками і кружляли над подвір’ям.

Облівія верещала:

— Геть, геть звідси! Геть, бридото!

— Здається, вони намагаються захистити будинок, — сказав Рік. Двигун бульдозера продовжував працювати.

— Вони його справді зруйнують?

— Ми маємо їх зупинити! — не стримався Рік.

— Ходімо звідси, хутчіш! Я не хочу цього бачити! — вигукнула Джулія і рушила вниз, подалі від будинку. — Ми все одно нічого не можемо зробити… І дуже ризикуємо, що нас ось-ось помітять…

Джейсон із Ріком не ворухнулися, спостерігаючи за бульдозером, який зрушив з місця під крики сов.

— Дідько забрав би Облівію Ньютон і того, хто це вигадав! — гаркнув Джейсон, почувши тріск будинку під ударами залізної кулі-молота.

— Ні! — скрикнула Джулія, закриваючи вуха руками.

— Б’ють по даху!

— Треба щось робити! — гукнув Джейсон.

Але їх наче паралізувало. Кожен новий удар краяв їм серця.

Врешті діти здалися. Вони нічого не могли вдіяти: Облівія та її водій надто небезпечні, а їх усього лише троє.

Джейсон, Джулія та Рік знайшли заховані велосипеди і поїхали геть, намагаючись не обертатися на звук кожного удару позаду.

Джейсон аж здригався від люті. Рік намагався втішитися тим, що спромігся таки завдати шкоди Манфредові. Джулія ледь не плакала від розпачу й суму.

Вітряки на пагорбі, здавалося, завмерли, приголомшені атакою бульдозера, — тепер вони вже були непотрібні.

На верхівці кожного з них сиділа сова.

— Мені так і кортить розтрощити її дім! — простогнала Джулія, коли вони вже від’їхали досить далеко і знайшли місце, де зупинитися. Друзі всілися на землю та крізь стебла трави поглядали на море — непорушне й глибоке. — Як би мені хотілося, щоб… Щоб хтось зупинив їх! І покарав ту відьму Облівію!

Вона вхопила камінь і жбурнула його якомога далі. Рік поділився залишками води — вже теплої та несмачної.

Джейсон засмучено хитав головою. У роті він тримав стеблину трави і сердито її жував.

— Щодо мапи ми мали рацію, — зрештою промовив він.

Рік сів поряд.

— І щодо дверей теж. Існують не тільки двері на віллі Арго та в будинку міс Біґлз. Є ще й багато інших.

— Треба забрати ту мапу і дізнатися, скільки їх. І де. І навіщо.

Ніхто з них не наважився сказати цього вголос, але їм забракло духу повернутися до Будинку Дзеркал, коли його трощили на шматки. І ще менше було в них сміливості, щоб слідувати своєму планові та їхати до будинку Облівії Ньютон. Ніби враження від того, як Облівія та її люди руйнували будинок, несподівано змусило їх усвідомити, наскільки скажена та жінка.

— Як ви гадаєте, навіщо Облівія шукає нові двері? Їй не досить тих, що є у міс Біґлз?

— Не знаю! — буркнув Джейсон, обхопивши голову руками. — Я вже нічого не розумію! Хто ця Облівія, чого їй треба, що це за двері, скільки їх, де вони і на дідька вони здалися? Дідько їх забирай! І чому нам ніхто не допомагає?

Джейсон викинув стеблину і хотів був вирвати нову, але та не піддавалася.

— Тобі допомогти? — усміхнулася Джулія.

Від злості Джейсон так смикнув травину, що аж зідрав собі шкіру на пальцях. Незважаючи на те, що стеблина виявилася задовгою і затовстою, він усе одно взявся її гризти.

Високо в небі над їхніми головами пронизливо кричала чайка, яка зависла, майже не рухаючи крилами, завдяки гарячим потокам повітря. Рік нагадував ту чайку: завмер, занурений у власні думки.

— Я знаю, хто був власником будинку, — промовив він нарешbті. — Годинникар із Кілмор-Кова. Він тримав крамницю на Чуббер-Світ-лейн. Я заходив туди якось із татком, — очі Ріка зрадницьки заблищали. — То було… коли я мав вперше йти до школи. Ми дісталися туди пішки. Тепер пригадую, де я бачив малюнок, як на табличці Совиного Годинника: біла сова з годинником. Такою була вивіска на крамниці годинникаря. А знизу — напис:

Пітер Дедалус

годинники, маятники
та інший непотріб
для марнування часу

Джейсон покинув гризти й виплюнув стеблину.

— Над дверима висів дзвіночок, з тих, що дзеленчать щоразу, коли двері відчиняються, — пригадував Рік далі. — Зараз такі є у всіх, а тоді він був лише в годинникаря. Я довго бавився: відчиняв та зачиняв двері, щоб послухати, як він дзеленчить. Нарешті тато взяв мене за руку і підвів до височенного, як мені тоді здавалося, прилавка. Там були лише годинники. Маленькі, чималі, величезні. Будь-якої форми і кольору. І кожен цокав по-своєму… Пітер Дедалус працював за завісою, з-за якої лунала музика. Я її більше ніколи не чув, але впевнений, відразу впізнав би, якби почув знову.

— Яким він був, цей Пітер?

— Я тоді так захопився годинниками, що майже не звертав на нього уваги. Але… здається, то був опецькуватий чоловічок з довгим носом, у засмальцьованому халаті й з широкою привітною усмішкою. Пам’ятаю, татко сказав: «Вітаю, Пітере! Я привів до тебе сина». А потім мені: «Ріку, привітайся з Пітером». І тут він пояснив, навіщо ми сюди прийшли: татко вирішив подарувати мені годинника! Сказав, що в кожного старанного учня має бути годинник, щоб не запізнюватися на уроки. Отож і в мене буде.

Рік зняв із керма велосипеда ручний годинник і показав близнюкам.

— Ремінець мені вже давно замалий, а Дедалуса більше немає, щоб його замінити.

Вишуканий механічний годинник мав світлий циферблат, у центрі якого було зображено білу сову. Під совою стояли ініціали майстра: П. Д.

— Дуже гарний, — похвалила Джулія.

Джейсон, який ніколи в житті не носив годинника, обмежився тим, що спробував його на вагу в руці.

— І легенький!

Рік стенув плечима:

— Він ніколи не запізнювався, навіть на секунду. Пітер був дуже пунктуальний у всьому.

На цих словах усі троє завмерли, з жахом уявивши, що відбувається зараз біля Будинку Дзеркал.

— Може, треба когось попередити… щоб їх зупинили, — запропонувала Джулія.

— Кого? Сьогодні неділя, — нагадав їй Рік, забравши годинника. — І кому яке діло до будинку Пітера Дедалуса?! Бідний Пітер!

— Чому? Що з ним трапилося?

— Невідомо. Одного дня він просто зник… Принаймні так мені розповідала мама.

— Просто зник — і все, не сказавши нікому ні слова?

— Саме так: покинув крамницю і більше не повернувся.

Раптом Джейсон здогадався, що могло з ним статися:

— Він знайшов двері!

— Що?

— Одного дня Пітер Дедалус знайшов Двері Часу в себе вдома. Відімкнув їх і більше не повернувся. Ось що сталося.

Просто і водночас неймовірно.

Чудова здогадка!

Джейсон підвівся, і від голоду в нього забурчало в животі.

— До речі, якщо вже говорити про годинники… Ви бачили, котра година?

— Пів на четверту.

— Може, щось перекусимо?

Але Джулія все ще думала про розповідь Ріка.

— А крамниця? Вона ще існує?

— Авжеж, звичайно, існує.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Облівія Ньютон підійшла до свого водія і буркнула:

— От цього тільки й не вистачало! Як ти примудряєшся завжди опинятися не в тому місці й не в той час?!

Робітники допомогли Манфреду вилізти з-під розтрощених дверей Будинку Дзеркал і розстелили на землі біле простирадло. Але Манфред нізащо не бажав поводитися як хворий і стоїчно залишався на ногах, щоб спостерігати за знесенням споруди.

Його мотоциклетний комбінезон побілішав від пилу та трісок. З носа текла кров, і доводилось час від часу прикладати до нього хустинку, а найгірше — його сонцезахисні окуляри знову розбились!

Він поглянув на Облівію і пробубонів щось незрозуміле.

— У тебе що, макітра зовсім не варить? Як можна було роззявити рота і не помітити, що на тебе падають двері? Тебе могло ними вбити! — додавала вона масла у вогонь.

— Нічого мені не станеться, — відповів Манфред. Одна тріска потрапила під ніготь великого пальця, і тепер від кожного поруху йому дуже боліло. — До того ж я впевнений, що це не моя провина.

— Знову ці казки про голоси, Манфреде? — глузувала з нього жінка. — Ти почув каркання тих брудних птахів!

— Я чув людський голос.

— І що ж він сказав? Послухаємо!

— Ось тобі! — пригадав Манфред зі злістю.

По даху Будинку Дзеркал вдарила залізна кулямолот. «Циклопи і Ко» знали свою справу. Вони були в захисних окулярах та пластмасових навушниках для захисту від гуркоту.

Сонячні панелі, з яких складався дах, трощилися одна за одною. Час від часу стріла бульдозера розхитувалася, і куля-молот вдаряла то у стіну, то в опору будинку. Кожен удар здіймав страшний гуркіт.

Насолоджуючись видовищем, Облівія радісно махнула рукою.

— Хіба це не чудово?

Колінами вона тримала рюкзачок, повний якихось дрібниць.

— Ще б пак! — буркнув Манфред, прикладаючи хустинку до носа.

Несподівано куля-молот чомусь застрягла в кутку будинку, і тепер «Циклопи і Ко» марно намагалися звільнити її.

Із підозрілим скреготом Будинок Дзеркал почав повільно обертатися. Здавалося, ніби запрацював якийсь аварійний механізм, який заблокував кулю-молот і змусив будинок обертатися.

— Незугарні бовдури! — кричала Облівія. — Я ж вам казала, що він може обертатися!

Дім продовжував обертатися. І що сильніше натягувався ланцюг бульдозера, то більше хвилювалися робітники.

— Буде біда, — зауважив Манфред. «Якщо обертання не спиниться, — думав він, — то або ланцюг обірветься, або бульдозер перекинеться. На щастя, мотоцикл стоїть з іншого боку».

Почувся страшний гуркіт.

Облівія Ньютон закрила очі руками.

— Ну чому мене завжди оточують одні нетямущі ідіоти?! — вигукнула вона.

Тим часом бульдозер звівся на диби і перекинувся.

На верхівці пагорба одразу ж дружно закрутилися вітряки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Чуббер-Світ-лейн отримав свою назву від кондитерської «Чуббер», розташованої на розі цього провулку.

Кондитерська мала дві вітрини. Перша дивилася на провулок, а друга — на головну площу Кілмор-Кова. Вітрини, обрамлені мереживними фіраночками, вабили перехожих різноманітними смаколиками: трубочками з кремом, глазурованими тістечками і шоколадним печивом у формі грибочків. Усередині так чудово пахло какао, ваніллю та гвоздикою, що навіть найпохмуріші відвідувачі не могли втриматися від задоволеної усмішки.

Джулія, Джейсон та Рік віднайшли втрачений спокій завдяки печиву з родзинками, заварним тістечкам із суничним кремом та рогаликам із чорним шоколадом, які ледве розмістилися на великій таці.

Вони з’їли ласощі, стоячи перед вивіскою годинникової крамниці Пітера Дедалуса і передаючи тацю із рук в руки, аж доки там не залишилося ні крихти.

Вивіска над крамницею годинникаря — сова з годинником у дзьобі — ще збереглася, а от єдину вітрину забили дошками, навіть щілини не залишили. Міцні двері були зачинені та ще й захищені залізною хвірткою-ґратами з широкою панеллю посередині, в яку був вмонтований надзвичайно складний і химерний замок.

До хвіртки залізним дротом кріпилася табличка з написом:

ПРОДАЄТЬСЯ КРАМНИЦЯ

БЕЗ ТОРГУ

ВИГІДНА ЦІНА

тел.: ***7480020

(ЗАХОДИТИ З ЧОРНОГО ХОДУ)

Друзі злизали залишки шоколаду з пальців і зробили, як було вказано: пройшли через напівтемну кам’яну арку до внутрішнього подвір’я крамниці. Тут вони опинилися перед сучасними дверима, нещодавно вставленими в кам’яну стіну і зацементованими. Ці двері зовсім не пасували до загального стилю будівлі. Складалося враження, ніби хтось проломив стіну, щоб потрапити в крамницю, а потім вставив двері, щоб заблокувати прохід.

— От тобі й маєш! — розвів руками Джейсон, переконавшись, що двері замкнено. — Здається, тут не зайдеш.

Діти повернулися до парадного входу й уважно роздивилися замок.

— Схоже на один із його хитромудрих пристроїв! — зауважив Рік. — Тож мене не дивує, що хтось навіть проломив стіну, щоб потрапити всередину! Пітер Дедалус був відомий всьому місту як майстер різних дивних механізмів на зразок оцього, — пояснив він близнюкам. — Кажуть, що він із задоволенням робив різні машини для виконання чудернацьких завдань: рухомі важелі для записування музики нотами; механічні руки, що знімали з вогню яйця, коли ті були зварені точно «в мішечок»; невеличкі пристрої, що пересувалися самі…

— Як той столик у будинку! — вигукнула Джулія.

— Гей! Годі тобі розказувати байки про ходячий столик!

— Джейсоне, гадаю, твоя сестра має рацію, — заступився за дівчинку Рік. — Моя мама часто розповідала мені про вітальню, в якій рухались механічні меблі. Казала, що завдяки їм було зручніше накривати на стіл та прибирати.

Діти засміялися, уявивши собі цю картину.

Прямокутна панель у центрі ґрат здавалася дуже дивною: ні отвору для ключа, ані якогось важеля чи кнопки, щоб змусити механізм працювати. Зате тут було щось схоже на циферблат із двома нерухомими стрілками, над циферблатом — календар у вигляді півмісяця з двома коліщатками обабіч.

Джейсон спробував покрутити те, що праворуч. Здавалося, що механізм і досі працює: стрілки годинника зрушили з місця. Друге коліщатко призначалося, щоб завести годинник.

— Пристрої Пітера завжди бездоганні, — задоволено зауважив Рік.

— Я б такого не казала: рік на календарі виставлено неправильно, — заперечила Джулія.

— Котра зараз година? — запитав Джейсон.

— Чверть на п’яту.

— Може, щоб зайти, треба лише встановити правильний час і завести?

Він встановив годинник на чверть на п’яту і крутонув кілька разів коліщатко заводу.

Нічого не сталося.

— Може, треба завести до кінця? — припустила Джулія.

Джейсон показав їй свої натерті пальці:

— Сама спробуй! Я вже собі всі пальці стер!

— То ти хочеш, щоб і я їх собі стерла?

— Це ти придумала сюди їхати!

Джулія стала руки в боки.

— Он як! А що, по-твоєму, треба було робити? Ти мав кращу ідею?

— Я б повернувся до вілли Арго і поговорив із Нестором. Можливо, йому щось відомо про цього Дедалуса, про Будинок Дзеркал, про те, як працюють двері й навіщо їх сховали. Ви про це думали? Хто заховав двері?

— Улісс Мур? — спробувала вгадати Джулія.

— Ні! — заперечив Джейсон. — Улісс Мур залишив нам підказки, щоб ми їх відшукали. Він не ховає двері. Навпаки, хоче, щоб ми їх знайшли!

Джулія подумала ще трохи, але її це не переконало. Зачекала, поки Джейсон заведе годинник до кінця, а потім промовила:

— Так теж нічого…

Поцокавши кілька секунд, стрілки годинника почали рухатися, а за ними — і календар.

Врешті стрілки зупинилися, показуючи інший час, а календар — інший рік: 1206-й.

Джейсон не здавався, переконаний, що той рік може підказати, котру годину слід виставити. Адже 1206 рік можна було прочитати і як годину: дванадцята година і шість хвилин. Хлопець знову переставив стрілки і завів до кінця.

Вдруге стрілки швидко забігали по циферблату, а календар вказав новий рік: 334-й.

— Досить! — визнав свою поразку Джейсон. — З мене досить! Я ще можу зрозуміти, коли треба розгадати секретні коди чи вивчити порядок карт Таро. Але про числа й номери мене не питайте…

— Номери? — раптом стріпнувся Рік. — Можна спробувати зателефонувати за номером на табличці! Може, хтось прийде й відчинить нам.

— Чудова ідея! — погодилася Джулія. — Пошукаймо крамницю, де нам дозволять зателефонувати.

— Звичайно, ми вже почали читати, пані Каліпсо, — відчайдушно брехала дівчина кілька хвилин потому в книгарні. — Ви порадили нам чудові твори!

Жіночка уважно оглянула їх з голови до ніг, затримавшись на Рікові:

— Ти теж, Беннере?

— Авжеж, звичайно, — кивнув той.

— Я впевнена, що ти навіть назви не пам’ятаєш, — під’юдила його Каліпсо, розгладжуючи зморшки на блакитній спідниці.

Рік напружився, гордість не дозволяла йому просто так здатися:

— Неправда! Я добре її пам’ятаю. Це… як там її…

Незважаючи на зусилля, він не знаходив у своїй пам’яті ані найменшого сліду від тієї інформації.

— Ну, то що?

— Хочете знати правду, пані Каліпсо? — зітхнувши, втрутилася в розмову Джулія.

— Хотілося б.

Рік почервонів. Знову він знеславився… Та що ж це за неділя така! Він сам себе не впізнавав. Куди подівся розважливий, завжди вдумливий і пунктуальний хлопець?

— Насправді, пані Каліпсо, — знову почав Рік, поглянувши широко розплющеними очима спершу на Джулію, а потім — на Джейсона, — вчора мені треба було дочитати іншу книжку. Отож до нової я ще не дійшов. Знаєте, не подобається мені кидати книжки недочитаними…

— Іншу книжку, Беннере? — жінка сплеснула руками і вдала, ніби ось-ось знепритомніє від подиву. — Що ж, послухаємо, який твір захопив тебе настільки, що ти не спав минулої ночі?

Рік виклично підняв підборіддя.

— «Велетенський крокодил забутих мап»! — випалив він. — Це історія про фараона Тутанхамона, який заблукав у єгипетському Домі Життя — щось на кшталт величезного лабіринту з численними нішами, де зберігається все на світі, і там за ним женеться крокодил-убивця, що хоче знайти мапу раніше за нього. Але оскільки Тутанхамон — фараон, то всі слуги Землі Пунт — а це було дуже важливе місто в Давньому Єгипті! — оточують крокодила і рятують свого молодого фараона.

Вражена пані Каліпсо навіть не відразу спромоглася на відповідь:

— Здається, цікава книга.

— Дуже цікава! — підтвердив Рік. — Якщо хочете, я і вам дам почитати.

На щастя, Каліпсо і так задовольнили пояснення Ріка.

— То ви дозволите нам зателефонувати? — солоденьким голосом запитала Джулія.

Телефон із чорного бакеліту стояв за касою. Джулія підняла слухавку і набрала номер, зазначений на табличці крамниці Пітера Дедалуса. За кілька кроків від неї пані Каліпсо показувала хлопцям новинку — роман під назвою «Століття», на її думку, справжній бестселер.

Чекаючи на відповідь, Джулія мимоволі проглядала розділювачі, за допомогою яких було упорядковано книги на полицях: «книги, які замовили і не забрали», «книги, які попросили замінити, але вони не підлягають заміні», «книги, які треба замінити протягом тижня» та «книги в подарунок».

На найнижчій полиці лежали томи, позначені знаком питання.

Джулію зацікавила книжка з червоною оксамитовою обкладинкою, на якій було цілих три знаки питання.

Вона потягла за шнур телефона, щоб підійти ближче. То була старенька книжка кишенькового формату, пожовкла й пожмакана від часу, із зображенням невеликого порту на обкладинці.

Але від назви дівчинці аж подих перехопило:

ДОПИТЛИВИЙ МАНДРІВНИК

Путівник по Кілмор-Кову та його околицях

Джулія пересвідчилась, чи ніхто за нею не спостерігає: Каліпсо наводила лад на полиці з творами письменників-класиків, а Джейсон із Ріком ліниво гортали якийсь художній альбом.

Серце дівчинки забилося швидше.

Гудки все лунали, але ніхто не відповідав. Джулія, притиснувши плечем слухавку до вуха, простягнула руку і доторкнулася до обкладинки. Дівчинка спробувала відкрити книжку, але сторінки були склеєні між собою, ніби їх раніше ніколи не перегортали. Це зацікавило Джулію ще більше, отож вона взяла путівник із полиці.

Коли вона перегорнула обкладинку, з книги випав якийсь аркуш. Намагаючись підхопити його, Джулія нахилилася, впустила слухавку, і та впала з гучним звуком.

— Що трапилося? — запитала Каліпсо.

Джулія діяла миттєво: швидко підняла аркуш, сховала його собі в кишеню, поклала на місце книжку, підняла слухавку та підхопилася на ноги, як пружина. Потім натягнула на обличчя усмішку слухняної дівчинки і, намагаючись приховати хвилювання, швидко заговорила у слухавку, вдаючи, що їй відповіли:

— Алло? Добридень!.. Мене цікавить крамниця Пітера Дедалуса… Так, у Кілмор-Кові… А, зрозуміло… Так-так… Що ж, тоді вибачте. До побачення.

Вона поклала на місце слухавку, що вислизала з рук, немов ящірка, і краєм ока перевірила, чи книжка лежить як треба. Нарешті Джулія вийшла з-за каси і рушила до друзів, ні на мить не припиняючи широко усміхатися пані Каліпсо.

— Ну, що? — запитав Джейсон.

— Нічого! Мені відповіла прибиральниця. Сьогодні офіс не працює.

— Точно, сьогодні ж неділя! Як ми раніше не подумали!

— Еге ж, — буркнула Джулія, нервово переминаючись з ноги на ногу.

Джейсон із Ріком збагнули, що треба йти, швиденько попрощалися з пані Каліпсо і пішли з книгарні.

Жінка деякий час спостерігала за ними крізь вітрину, а потім повернулася до роботи: розставила на полиці твори англійських класиків, наспівуючи собі під ніс якусь мелодію.

Кілька хвилин потому до книгарні «Острів Каліпсо» зайшла середнього віку пані в білому капелюшку та білих кросівках, які зазвичай носять туристи. Вона впевнено рушила до полиць із любовними романами і вибрала собі один, із червоною обкладинкою.

— Оцей, — впевнено заявила вона, навіть не відкривши книги.

— Чудовий вибір! — похвалила Каліпсо, рушивши до каси, щоб вибити чек.

Стара каса запрацювала з цоканням і клацанням, характерним для маятникового годинника. Залізний механічний чоловічок на кришці підняв капелюха, а з-під його ніг тим часом висунувся чек.

— Прошу, — промовила Каліпсо, протягуючи його жінці.

— Яка гарна каса! — зауважила та. — Мабуть, дуже стара.

— Так, але все ще працює бездоганно, — відповіла Каліпсо, погладивши рукою округлі мідні кнопки. — Її виготовив наш місцевий майстер.

— Тоді вона точно ще довго прослужить! Але, як то буває, незабаром тут з’явиться якийсь державний службовець і скаже, що її треба замінити згідно з новою бюрократичною вимогою…

— Усе може бути, — усміхнулася Каліпсо. — Але хай той службовець спершу сюди добереться!

Тут продавчиня поглянула на пристрій контролю за дзвінками, що висів на стіні.

«Дивно, — подумала вона. — Дівчинка поговорила, а показники ті самі».

Тільки-но вони вийшли з книгарні, Джулія кинулася бігти і зупинилася лише на розі Чуббер-Світ-лейн.

Коли Джейсон із Ріком поцікавилися, куди це вона так поспішає, дівчинка вийняла з кишені зім’ятий аркуш.

— Де ти його взяла?

— У старому путівнику по Кілмор-Кову!

З одного боку олівцем було намальовано потяг, що виїжджає із тунелю. Знизу підписано: «Що відбувається з колією після тунелю? » На звороті знайшовся ще один малюнок — статуя англійського короля, повз яку вони проходили вранці. Анонімний художник цього разу підписав свій твір так: «??? В Англії ніколи не було ніякого короля Вільяма V! »

— А це що таке? — вигукнув Рік, і руки в нього затремтіли від хвилювання. — Це що, такий жарт?

— Не знаю, чи це правда про короля… Я не дуже розуміюся на історії.

— Як це можливо: статуя короля, якого ніколи не існувало?!

— І який, до речі, дуже нагадує Нестора! — пожартував Джейсон, змусивши друзів розсміятися. — А що там із залізничною колією? Що такого може статися з нею після тунелю?

Рік стенув плечима:

— Гадки не маю! Можемо піти й перевірити. До тунелю звідси — хвилин п’ять велосипедом.

Джейсон зупинився перед ґратами дверей крамниці Пітера Дедалуса.

— Але спершу нам треба потрапити до цієї крамниці!

— Як? Механізм не хоче працювати, хай йому грець!

— Певен? — хитро спитав Джейсон. Знахідка сестри знову розбудила в ньому надію. Він відчував, що Улісс Мур не покинув їх напризволяще, а й досі намагається спілкуватися з ними. — Нам лише треба зрозуміти… як він працює.

Дата на календарі не змінилася після того, як Джейсон останнього разу змусив стрілки рухатися.

— Щоб відчинити ґрати, треба збагнути, як працює цей календар, — заявив Джейсон. — Ну ж бо, Ріку, метикуй!

У повітрі запахло свіжоспеченою здобою. Рік почав міркувати вголос:

— 334 рік — це помилка. Але дату й місяць виставлено правильно. Отже, це може означати, що рік — це ніякий не рік. Може, треба виставити годинник так, щоб години відповідали цифрам календаря.

— Я вже пробував, нічого не виходить.

— Тоді треба додати одне число до іншого, — запропонував Рік.

— До чого додати?

— Наприклад, до часу, коли ми хочемо зайти до крамниці.

— Котра зараз година?

— Рівно 17. 00, — відповіла Джулія.

— Отже… хай буде 17. 00… тисяча сімсот. Тисяча сімсот додати 334 буде…

Швидко порахувавши, друзі отримали результат: 2034.

— Добре. Спробуймо виставити годинник на двадцять годин тридцять чотири хвилини…

Рік виставив стрілки, а Джейсон покрутив коліщатко заводу.

«БЗ-З-З-З», — задзижчала панель, але не відчинилася. Стрілки на годиннику безладно зарухалися, календар тепер показував 116.

— Не відчиняється, — зітхнула Джулія.

— Але задзижчала, — зауважив Рік. — До цього вона не дзижчала.

Друзі вирішили спробувати ще. Оскільки минула вже хвилина, вони додавали 17. 01 до 116: 1817.

— Вісімнадцята година сімнадцять хвилин, — порахував Рік і швидко перевів стрілки годинника.

Джейсон завів і… «БЗ-З-З-З», — задзижчала панель.

— Не відчиняється, — знову зітхнула Джулія.

Але вона помилилася.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нестор порався в саду вілли Арго, коли почув чиїсь кроки. Тієї ж миті з’явилася чиясь тінь. Садівник занепокоєно обернувся і опинився обличчям до обличчя із Леонардом Мінаксо.

— Здоров, — привітався сторож маяка своїм розкотистим басом. Його штани були мокрі до колін, а праве око повністю прикрите коричневою шкіряною стрічкою.

Нестор полегшено зітхнув:

— Леонарде! Ти мене перелякав! Звідки ти тут узявся?

Мінаксо махнув рукою в бік скелі:

— Піднявся сходами.

Садівник підійшов ближче до краю скелі й поглянув униз. Він побачив рибальський човен біля причалу вілли Арго і помахав рукою рибалкам.

— Знайшли щось?

— Нічого, — відповів Мінаксо, роззираючись довкола. Він довго дивився на сад і вхід до вілли, дозволивши вітру гратися своїм довгим волоссям. Обличчя сторожа прорізали глибокі зморшки, а руки, великі, з вузлуватими пальцями, були вкриті маленькими рубцями.

— Минуло багато часу, — додав він, не дивлячись на Нестора. — Вони тут?

— Немає нікого. Подалися до міста.

— Небезпечно.

Нестор вчепився в граблі й відступив на кілька кроків:

— У мене немає іншого виходу.

— Був.

— Вони спритні.

Мінаксо засвистів. Звуки, що він видавав, були такі пронизливі й гармонійні, наче то свистів сам вітер. Потім він узяв на кілька тонів нижче, і звук став сумним, майже похоронним.

— Ні, Леонарде! Будь ласка. Не зараз. Припини!

— Припини, — повторив сторож маяка. На даху вілли Арго з’явилися дві вивірки. — Справа саме в цьому: припини, Несторе!

— Ти піднявся сюди лише заради того, щоб сказати мені це?

— Я прийшов, щоб знову глянути на будинок. І щоб сказати тобі, що ми не знайшли на дні жодного ключа.

— Шансів мало. Але варто було спробувати.

— І жодного тіла.

Нестор кивнув. Вранці він і сам спускався та шукав поміж скелями, але не помітив слідів Манфреда. Він, напевне, упав у воду. І оскільки ніхто його не знайшов — ні там, ні на березі, — то він, мабуть, уже десь вештається разом зі своєю непривітною хазяйкою.

— Дякую, Леонарде. Ми мусили спробувати.

Леонард Мінаксо схрестив руки на грудях і ще раз протяжно свиснув.

— Ми вже пробували і вирішили припинити.

Поміж гілок сикомора всівся крук і тепер уважно спостерігав за двома чоловіками.

Нестор поглянув на товариша знизу вгору. Єдине здорове око сторожа було одного кольору з крилами крука.

— Леонарде, я сподіваюсь…

Рот велетня розтягнувся в дивній посмішці, і він з гіркотою в голосі наспівав:

Сам-один король зостався

І гру свою тепер програє.

З трьома він грати намірявся

І трьох на той світ відправляє.

Нестор зблід.

— Це один із твоїх пророчих віршів, Леонарде?

— Можливо, — Мінаксо стенув плечима. — Ти знаєш, інтуїція мене майже не підводить.

— Навіщо ти мені його розказав?

— Бо ти маєш зрозуміти, що час вийти з гри. Грі кінець, Несторе, тобі треба змиритися з очевидним.

— Моє завдання…

— НІ! Немає в тебе ніякого завдання! — різко заперечив йому велетень, сердито розмахуючи руками. — І ти не можеш втягувати в це трьох дітей! Поміркуй! Час уже вийшов! У наші дні люди літають у космос, користуються супутниковим зв’язком, портативними комп’ютерами! Усі люди під’єднані до чогось, як ті маріонетки, яких смикають за мотузки.

— Ми повинні перемогти Облівію…

Сторож маяка підійшов до Нестора так близько, що міг би його обійняти, і вказав на будинок, на стіл надворі біля кухні, за яким діти снідали вранці.

— Вони не повинні!

— Але ж Облівія…

— Справа не в Облівії! Справа в тому, що світ змінився! Тобі не досить того, що сталося? Ти що, вже забув?

Він підняв пов’язку з правого ока. Нестор відвернувся. У нього ніколи не вистачало мужності на це дивитися.

Леонардо поправив пов’язку і тихо додав:

— Хіба не досить того, що ми накоїли?

Чоловіки мовчали тривалий час. Вивірки вже зникли з даху — пострибали на гілки ясеня. Крук теж полетів геть.

Леонард Мінаксо почекав ще трохи, щоб заспокоїтися, а тоді поклав руку на плече садівника.

— Пробач. Я повівся занадто жорстоко. Але хтось повинен тобі це сказати, поки ще не пізно… Викинь з голови цю байку про завдання від старого власника вілли…

Нестор повільно підвів голову, аж поки не зустрівся поглядом із другом:

— Якщо я цього не зроблю, то хто?

— Ну, принаймні не одинадцятирічні діти.

— Чому ні?

— Тому що вони не зможуть. Тому що в них не вийде.

Нестор прикусив губу:

— Ти впевнений?

— Я тобі про це навіть заспівав.

— Але ж то лише віршик.

Леонард Мінаксо зітхнув:

— А де ж, по-твоєму, правда, якщо не у віршах?

Нестор похмуро кивнув і міцно потиснув Леонарду руку на прощання.

Сторож маяка спустився сходами до моря і заліз у човен. Нестор помахав рукою рибалкам, а потім ще довго стояв непорушно, ніби статуя.

В очах у нього блищали сльози.

Він почувався геть самотнім.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ґрати годинникової крамниці відчинилися, і друзі зайшли всередину. За їхніми спинами вже починали видовжуватися післяполуденні тіні. Провулок позолотило сонячним світлом, а в крамниці панував морок.

Завдяки небагатьом сонячним променям, що проникали крізь вхідні двері, Джейсон, Джулія і Рік відразу побачили, який жахливий безлад панує навколо.

Джейсон пропустив Ріка вперед, бо хлопцю кортіло побачити приміщення, яке він пам’ятав із часів відвідин разом із батьком.

Крамниця займала лише одну кімнату, вздовж усіх стін якої стояли шафи з годинниками. Металеві й перламутрові, золоті й зі слонової кістки — усі годинники не працювали і нагадували зграю птахів, що сіла на полиці на відпочинок. Циферблати були схожі на здивовані обличчя зі стрілками замість ротів: деякі — усміхнені, інші — похмурі.

Усі шухляди були висунуті, а шпалерний папір, яким їх заслали всередині, — підрізаний і зірваний ножем. Скидалося на те, що хтось щось шукав у крамниці. На підлозі валялися аркуші, гумові стрічки — цілковитий гармидер! Каса була нахилена набік, до вітрини.

Крамниця відділялася від розташованої у глибині приміщення майстерні темною завісою, яку запам’ятав Рік. Він відхилив її і придивився, намагаючись хоч щось побачити в темряві. Там теж панував хаос.

Діти підійшли до нещодавно встановлених дверей і відчинили їх, щоб впустити більше світла.

— Який безлад! — промовила Джулія. — Тут хтось добряче попрацював.

Утім, майже всі годинники та інші пристрої Пітера Дедалуса залишалися на місцях: того, хто тут нишпорив, напевне, цікавило щось інше.

Досконалі інструменти та малесенькі деталі, які майстер використовував у своїй роботі, були розкидані тут і там, шухляди спустошені. Колекцію грамплатівок витягли з конвертів і розтрощили — їхні уламки встеляли всю підлогу.

— Хтось порпався в шухлядах, розкидав папери, розтрощив платівки… але навіть не доторкнувся до годинників та інших цінних речей, — пробурмотіла Джулія. — Мабуть, шукали не коштовності.

— Може, знайшли те, що шукали, і тому залишили решту? — висловив припущення Джейсон.

Рік не зронив ні слова. Він ходив туди-сюди крамницею, а потім ніби застиг на місці, втупивши погляд у весь цей безлад.

— От негідники! — промовив він, щойно до нього повернулася здатність говорити. — Спочатку розтрощили крамницю, потім Будинок Дзеркал. Що вони шукали?

Джейсон із Джулією безпорадно похитали головами. Вони також цього не знали.

— Нестор має рацію, коли каже, що поява Облівії Ньютон у Кілмор-Кові — це трагічна помилка! — вигукнула Джулія. — Від неї нікому спокою немає! Вона внесла безлад у життя міс Біґлз, яка жила собі мирно зі своїми котами та зі своїми Дверима Часу. Тепер руйнує Будинок Дзеркал… Я цього терпіти не можу: злість та руйнування без якоїсь певної мети!

— Мета є, — заперечив Рік, — і ще яка певна! Отримати контроль над Кілмор-Ковом та Дверима Часу.

— Ходімо додому, — запропонував Джейсон.

Рік зупинився перед шафою зі скляними дверима і завмер від несподіванки.

— Гей! Йдіть сюди!

— Що таке?

— Джейсоне, та шахова фігурка, яку ми знайшли за картиною Пенелопи Мур, ще в тебе?

Хлопець засунув руку до кишені.

— Авжеж! — вигукнув він, витягуючи дивну фігурку. — А чому ти питаєш?

— Тому що вона із цієї шахової дошки, — відповів Рік, вказуючи на вміст шафи.

Шахівниця — досить велика, сантиметрів десять заввишки, — була виготовлена з двох порід дерева, темнішого і світлішого. На ній стояло кілька шахових фігурок, які дуже скидалися на ту, що Джейсон увесь день носив у кишені.

— Як таке може бути? — здивувалася Джулія.

— Отже, Мури і Пітер Дедалус були знайомі? — запитав Джейсон.

— Але навіщо ховати шахову фігурку за картиною?

Рік похитав головою:

— Гадки не маю.

Та шахова фігурка, що була в них, — напевно, королева. Біла королева. І положення в білих було, без сумніву, гіршим, аніж у чорних.

— Чорна королева ще у грі, — зауважив Джейсон, наблизивши свою фігурку до дошки.

Рік знову похитав головою.

— Краще нам тут ні до чого не торкатися, — попередив він. — Цю гру ще не закінчено. А нашу королеву вже вилучено…

Джейсон та Джулія вивчали ситуацію на шаховій дошці.

— Я в шахах ні бельмеса не розумію, — зітхнув врешті Джейсон. Проте це було не зовсім так: шахові задачі він розв’язував добре. Але якщо треба було продумати комбінацію на багато ходів наперед, його мізки закипали і перемогу завжди святкував супротивник.

— Чий хід? — запитала Джулія.

— Невідомо, — відповів Рік.

— А хто, по-твоєму, грав?

— Може, Пітер Дедалус проти… Улісса Мура? У нас біла королева. Отже, можливо, Пітер грав чорними.

Джейсон знову поглянув на розташування фігурок на дошці.

— Ми що, півдня тепер стоятимемо перед цією нудною дошкою?! Ви вже забули, що нам треба розгадати купу загадок, а ви тут…

Але його сестрі це не здавалося таким нудним.

— Невже вас не вражає, що тут ніби зупинився час? Перед нами партія в шахи, яка розпочалася багато років тому. І хтось її перервав.

Джейсон пхикнув:

— Ну то й що! Мабуть, краще полишити її, як є!

— Авжеж, — погодилася Джулія. — Адже ми не знаємо, чия черга ходити.

— Я думаю, білих, — втрутився Рік.

— Чому це?

Він стенув плечима:

— Не знаю напевне, але я переконаний, що Пітер Дедалус не покинув би Кілмор-Ков, не зробивши останнього ходу.

— Он як! — пирхнув Джейсон. — Тоді він був не дуже розумний! Я б на місці білих пішов ось цим конем на…

Щойно Джейсон зняв коня з дошки, як вона затремтіла.

— Джейсоне! — стривожено скрикнула його сестра. — Що ти наробив?

Він завмер із конем у руці, широко розплющивши очі від здивування.

— А що я наробив?

Шахова дошка почала повільно цокати.

— Джейсоне! Негайно постав на місце того коня! — вигукнула Джулія. — Ти завів якийсь механізм!

Джейсон здригнувся.

— Тобто як?

Шахівниця цокала все голосніше.

— Здається, ти відновив партію, Джейсоне. І тепер дошка змушує тебе грати. Це цокання може бути своєрідним таймером. Ну ж бо, ходи! Куди ти збирався поставити коня?

Джейсон нервово поглядав на розташування шахових фігур, намагаючись пригадати, що він хотів зробити.

— Я… я ніколи не був профі в шахах, але… на мою думку… якщо поставити його ось сюди, — бурмотів він невпевнено, — буде шах королю.

Хлопець поставив коня, і дошка припинила цокати.

— Ти впевнений? — запитала Джулія.

— Майже.

Джейсон, охоплений жахом і сумнівами, дивився на шахівницю.

Дошка здригнулася, ніби всередині запрацювали кілька малесеньких механізмів.

Друзі про всяк випадок позадкували до дверей.

Тоді всі фігурки, одна за одною, попадали і збоку в шахівниці відкрилася потайна шухлядка.

— Ти мав рацію, Джейсоне! Шах і мат! — промовив Рік, знову підходячи до дошки.

У шухлядці щось було.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нестор уже двічі дивився на годинник. Він пройшовся через усі кімнати першого поверху вілли Арго і врешті занепокоєно пирхнув. Куди в біса поділися діти? Уже майже шоста вечора, а вони й досі не повернулися.

«Небезпечно», — сказав Леонард.

У Леонарда насправді був особливий дар провидця. Своїм єдиним оком він бачив набагато далі за інших. У його віршах ховався глибокий зміст, і послання майже завжди виявлялися пророчими.

Нестор не належав до тих, хто хвилюється через дрібниці, але така тривала відсутність дітей змушувала його непокоїтися… Та ще й останній вірш Леонарда крутився у нього в голові, як зламана платівка.

«І трьох на той світ відправляє».

Він раптом подумав про понівечені велосипеди, які взяли діти.

— Куди ж ви поділися? — запитав садівник вголос, звертаючись до Солоної скелі та спінених морських хвиль.

Він пошкутильгав до свого флігеля, щоб узяти бінокль, повернувся на скелю і, покашлюючи, почав оглядати пляж та берег біля міста.

Нестор побачив, як Леонард відчиняє двері маяка і зникає в білій вежі. Згадав про матір Джейсона і Джулії, яка вже двічі телефонувала по обіді. І двічі йому довелося вигадувати, чому він не може покликати дітей до телефона.

— Якщо з голів моїх малят хоча б одна волосина впаде, — промовив він вголос, коли перед його очима пробігала збільшена через лінзи бінокля Солона скеля, — ти мені заплатиш! Раз і за все.

«Мені давно треба було це зробити. Треба було всім це зробити…»

Нестор опустив бінокль лише тоді, коли в нього заболіли руки.

На перший погляд, у містечку не відбувалося нічого незвичайного: випадкові туристи блукали вулицями, щоб забути про існування Кілмор-Кова відразу потому, як повернуться до буденного життя.

— Нічого з ними не сталося, — пробурмотів Нестор, намагаючись заспокоїтися. — Незабаром повернуться.

Час…

Усе в цьому світі — справа часу.

За двадцять метрів, унизу, ревіло море, билося хвилями об скелі в пошуках прихованих таємниць.

Гілки сикомора, ясеня та дубів хиталися від вітру. На дах вілли Арго час від часу сідали чайки, щоб відразу злетіти в пошуках теплих потоків повітря.

Ніщо не лишається у спокої.

Усе рухається, пересувається і змінюється. А час встановлює правила цього хаотичного руху і спостерігає за ним, як насмішкуватий глядач.

Ключі повернулися. Знову відчиняються двері. Хто відновив цей рух?

Час?

— Навіть ключі ніколи не залишаються нерухомими, — подумав уголос Нестор, як завжди ділячись думками із Солоною скелею. — Самі шукають двері, щоб їх відімкнути. Переходять із рук в руки, з кишені в кишеню, із шухляди в шухляду, аж поки всі про них не забудуть. А тоді з’являються в руках когось іншого. І доводиться починати гру спочатку.

Заглиблений у власні думки, садівник не відразу зрозумів, що його хтось кличе.

Він обернувся до флігеля.

Нікого.

Поглянув на вікна вілли Арго.

Нікого.

Тоді раптом побачив, як у ворота в’їжджає Рік, за ним — Джулія, а згодом і Джейсон на яскраворожевому, брязкітливому велосипеді.

— Несторе! — кликали діти. — Несторе! Погляньте, що ми знайшли!

Старий садівник ледве стримався, щоб не розреготатися на радощах і міцно обійняти всіх трьох. Та замість цього він вдавано насупився і, зітхнувши, покульгав назустріч дітям.

— Гарний велосипед, — сказав він Джейсонові, підійшовши ближче. — Напевне, тобі заздритимуть усі дівчатка Кілмор-Кова…

Друзі показали Несторові аркуш, який знайшли в путівнику по Кілмор-Кову, і засипали його запитаннями:

— Ви знаєте, що відбувається за залізничною колією?

— А статуя на площі? Справді Вільяма V не існує?

— Ви ніколи не помічали нічого дивного?

— Ви знали, що в Кілмор-Кові немає жодного вказівника з назвою міста?

— Де проходить залізничний тунель?

— А вокзал де?

— Ви знали, що існують ще й інші Двері Часу?

— Ви знаєте Клеопатру Біґлз?

— А Совиний Годинник?

— Чому ви не сказали нам, що Пенелопа Мур малювала?

— Що робила шахова фігурка за її картиною?

Нестору під шквалом цих запитань було непереливки.

— Що вам відомо про Пітера Дедалуса? — запитала врешті Джулія.

— Пітер Дедалус? Це був наш містечковий годинниковий майстер.

— Він часто бував на віллі Арго?

— Чому ви мене про це питаєте?

— Вони були друзями з колишнім власником вілли, правда?

— Ну, друзями — це, мабуть, занадто. Я б сказав, приятелями.

— І правильно б сказали! — переможно вигукнув Джейсон. — Погляньте, що ми знайшли у нього в крамниці!

Нестор насторожено взяв паперовий пакунок, підписаний дрібним акуратним почерком:

Моїм єдиним друзям

Пенелопі та Уліссу,

хоча й запізно.

Із широкими від здивування очима садівник крутив пакунок у руках, не розуміючи, що з ним робити.

— Загляньте всередину, — підбадьорив його Рік.

— А ти не повинен хоча б інколи ходити додому? — кинув йому Нестор напруженим голосом.

— Скоро вже піду.

— Але спершу нам треба дещо послухати! — додав Джейсон, краєм ока спостерігаючи за тим, як садівник вийняв із пакунка чорну вінілову платівку без будь-якої етикетки чи напису.

Побачивши її, Нестор аж підстрибнув:

— Де ви це знайшли?

— У крамниці годинникаря.

— Вона зачинена! — заперечив садівник, кульгаючи до будинку.

— А ми її відчинили.

Нестор нишком усміхнувся, а вголос промовив:

— Я гадав, що це неможливо.

— Для нас трьох немає нічого неможливого! — вигукнула Джулія, обіймаючи хлопців.

Вони попрямували слідом за садівником до вілли Арго.

— Ви знаєте, як нам її послухати?

Нестор буркнув у відповідь щось нерозбірливе.

— А я вам точно кажу, що ця платівка допоможе нам у пошуках! — наполягав Джейсон.

— І що ви шукаєте? — запитав Нестор, піднімаючись попереду сходами, вздовж яких висіли портрети колишніх власників вілли.

— Улісса Мура, звичайно.

— Для цього вам досить піти на цвинтар.

Нарешті всі піднялися сходами і зайшли до бібліотеки.

Нестор відчинив скриню, що стояла позаду шкіряного дивана, і витяг звідти частини старого грамофона. Вручив латунний рупор Джейсонові, а сам узяв квадратну основу. Джулія тим часом показувала Рікові генеалогічне дерево на стелі.

Нестор поставив основу грамофона в центрі кімнати, прилаштував рупор і поклав вінілову платівку на приймач, встановивши голку грамофона на першу борозенку.

Після кількох невдалих спроб завести механізм, який крутив платівку, Нестору таки вдалося запустити грамофон.

Спочатку вони не чули нічого, крім легенького потріскування та ритмічного скрипіння голки. Нарешті, на превеликий подив дітей, з платівки залунала не якась мелодія, а чоловічий голос.

Голос Пітера Дедалуса.

Друзі завмерли навколо грамофона, затамувавши подих. Нестор кашлянув і обперся на фортепіано.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Голос із платівки лунав через легеньке потріскування:

«Люба Пенелопо, дорогий Уліссе… Це досить таки боягузливий спосіб вийти з гри, я знаю, але іншого мені не спало на думку. У мене більше немає ані сил, ані бажання, ані мужності. За вікном періщить дощ, мабуть, так і має бути, що мій останній день у Кілмор-Кові такий безрадісний. Я все зруйнував і лише тепер це усвідомив. Я більше не можу. Краплі дощу стукотять по дзеркальному даху мого будинку, і від цього я почуваюся ще більш самотнім, адже із часом іржа зіпсує механізм, що обертає мій любий дім за сонцем, а насичене сіллю морське повітря роз’їсть двигуни вітряків на пагорбі.

Двері чекають на мене. Але перед тим, як назавжди піти з Кілмор-Кова, я хочу, щоб ви знали: я пишаюся тим, що був вашим другом і що мені випала честь брати участь у нашій великій справі разом з вами і всіма іншими. Ми правильно вчинили, сховавши ключі та захищаючи двері. Це було найкраще рішення, щоб врятувати Кілмор-Ков разом із таємницею тих, хто його побудував. Але я припустився помилки і мушу вам зізнатися: моя слабкість та моя помилка мають ім’я і обличчя жінки — Облівії Ньютон. Я винен у тому, що наша справа опинилася під загрозою. Я винен у тому, що ця жінка тепер не дає нам спокою. Це я винен!

Я розповім із самого початку, щоб ви знали, як все відбувалося. Одного суботнього дня вона з’явилася в моїй крамниці. Я побачив її через завісу майстерні й подумав, що вона, напевне, одна з тих туристів, які час від часу примудряються нас знайти. Дорога все ж таки ще існує, хоча ми і знищили всі дорожні вказівники, викреслили Кілмор-Ков з усіх мап, перекрили залізничні колії. Стільки зусиль, щоби знищити будь-які сліди, креслення, малюнки, книжки, де йшлося про Кілмор-Ков! Звичайно, залишилася мапа Тоса Боуена, на якій ми зазначили розташування дверей та їхніх ключів!

Наша справа просувалася добре, ми зібрали майже всі ключі й сховали майже всі двері. Можливо, нам справді таки вдалося б знищити найменші сліди цієї таємниці, якби Облівія Ньютон не зайшла того дня до моєї крамниці.

Така красуня! Просто неймовірно вродлива! Я не знав, що вона — Облівія Ньютон. Тоді ще не знав. Гарна, вдягнута в яскраво-зелену сукню, вона прийшла, щоб оцінити одну річ. Сказала, що отримала її у подарунок від своєї колишньої шкільної вчительки — Кліо Біґлз, сестри Клеопатри. Я, звичайно, добре знав Кліо, яка вже багато років жила за межами Кілмор-Кова. Але не міг навіть уявити, що вона може подарувати Облівії один із ключів: ключ із головкою у формі кота.

Спочатку я просто закляк від несподіванки. А тоді припустився великої помилки: спробував купити ключ за будь-яку ціну. Пригадуєте, як довго ми його шукали? І зрештою вирішили, що його втрачено назавжди, та припинили пошуки. І ось тобі: ключ був у Чеддері, куди його вивезла вчителька молодших класів. А тепер чарівна незнайомка повернула його в Кілмор-Ков.

Облівія Ньютон швидко зметикувала, що тут є чим поживитися. Здається, вона навіть поцікавилася тоді, чому це якийсь пересічний годинникар готовий заплатити будь-які гроші за звичайний ключ. Почала навідуватися до моєї крамниці, якось простежила за мною до Совиного Годинника і врешті прийшла до мене додому.

Я був щасливий! Поряд зі мною все життя були лише мої винаходи, і жінка в моєму будинку… здавалося, що це сон! Я показав їй свій Будинок Дзеркал, і вона сказала, що ніколи в житті не бачила такого дива. Для неї я розвертав дім то в напрямку заходу сонця, то в напрямку схилів. Облівія знай повторювала, що я — справжній геній, один із найвидатніших у світі. А я… я ніколи в житті не бачив такої вродливої жінки — і вірив їй.

Маленький бідолашний Пітер Дедалус! Мені навіть на думку не спадало, що в наших взаєминах реальною була лише загадка ключа. Проте Облівія прекрасно розуміла, що я рано чи пізно розповім, чому той ключ такий важливий. Вона просто чекала, коли я почну довіряти їй, як чекає павук, поки муха остаточно припинить борсатися в павутинні.

І я здався… Застряг у тому павутинні душею і серцем. Навіть вам не сказав ані слова. Ніколи собі цього не пробачу! Саме в той час коли я допомагав вам приховати Кілмор-Ков від решти світу, якось уночі я зав’язав Облівії очі, за допомогою її ключа з головкою у формі кота відчинив двері міс Біґлз і провів її по той бік. Ми пробули в Єгипті не більше години, але цього вистачило, щоб вона все зрозуміла.

Коли ми повернулися до Кілмор-Кова, Облівія поцікавилася, чи це єдиний ключ у світі. Я промовчав, і вона зрозуміла, що ні. Згодом я розповів їй, що в Кілмор-Кові є кілька Дверей Часу, і для кожних — свої ключі. Я пояснив, що всі двері — різні й ведуть у різні місця, за винятком одних, головних, для яких треба мати чотири ключі й які можуть перенести тебе куди завгодно. Я ніколи не промовляв назви вілли Арго, але Облівія й сама здогадалася — я в цьому впевнений. Саме тому вона забажала отримати у власність ваш дім.

Раптом її ставлення до мене геть змінилося: вона стала холодною, відстороненою і жадібною. От тоді я нарешті познайомився зі справжньою Облівією Ньютон! Та було вже запізно. Я не міг нічого зробити.

Мій замок, побудований на брехні вам і зізнаннях їй, мав ось-ось розсипатися. Що мені було робити? Я зрадив усіх, у першу чергу — самого себе. У мене залишалася одна-єдина таємниця. Найбільша з усіх, яку, можливо, навіть ви не знаєте до кінця…»

Кілька секунд платівка крутилася у повній тиші, без єдиного слова.

Нестор задумливо чухав бороду.

Потім знову залунав голос Пітера, але якось невиразно, зі стороннім шумом, за яким ледве вдавалося почути слова, та й то частково: «Я сказав їй, що… є спосіб… відчиняти й зачиняти всі двері… всі… мати повний контроль над… дверима… один єдиний ключ… і вона… вона запитала, чи знаю я, де його знайти… але я нічого не відповів… я обіцяв…»

Знову тривала пауза, після якої Пітер Дедалус заговорив швидко й голосно. Спершу трохи невпевнено, але далі все чіткіше, навіть зриваючись на крик.

«Я втечу, так, втечу вночі. Туди, де вона мене нізащо не знайде! Уліссе, Пенелопо, я зробив свій останній хід… Я зберіг таємницю! Вона ніколи не зможе заволодіти всіма дверима! » Тут голос Пітера залунав уривками: «Ох, друз… сумуватиму… шахи… мої вітання……нелопі, садівни… Арго та подорожі! Я тікаю, друзі! Тікаю із цього жорстокого світу, сповненого брехні! Я вірив у те, що серце — це бездоганний механізм, що регулюється надійними зв’язками, але правда виявилася значно болючішою… Прощавай, Уліссе. Прощавай, Пенелопо! Я надішлю вам поштою ключ із головкою крилатого лева, щоб ви змогли зберігати його разом з іншими. Мені він більше не знадобиться. Крамницю і будинок я подарую Облівії — хай робить з ними, що хоче, мені вони більше не потрібні. Забудьте моє ім’я, спаліть мою табличку з білою совою. Викресліть мене з вашої пам’яті. А я вас ніколи не забуду! »

На цих словах сповідь Пітера Дедалуса скінчилася.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Сонце хилилося до обрію, а небо переливалося всіма відтінками жовтогарячого. У бібліотеці вілли Арго стара вінілова платівка зробила ще кілька обертів, і грамофон замовк. Рік підняв голку і поклав її на тримач.

Діти сиділи разом на підлозі, а Нестор й досі спирався на фортепіано. Старий садівник відчував, що його гнів полум’яніє, наче червоні відблиски сонячного світла, яке просочувалося крізь вікна.

— Он як воно сталося, — промовила нарешті Джулія. — Це Пітер розповів Облівії про двері.

— Про багато дверей, здається, — уточнив Джейсон.

Нестор стиснув кулаки і закашлявся. Не в змозі вгамувати кашель, він навіть підняв руки над головою, щоби було легше дихати, і стояв так, аж поки не заспокоївся. Коли садівник нарешті опустив руки, то відразу зіщулився, ніби під вагою чорних думок.

— Тепер зрозуміло, чому Облівія надумала зруйнувати Будинок Дзеркал, — пробурмотів Рік.

Нестор стривожено повів бровою.

— Що?

Діти розповіли йому про ґрунтову дорогу до Совиного Годинника, про бульдозер компанії «Циклопи і Ко», який трощив будинок Пітера Дедалуса.

— Ми нічого не могли вдіяти, а стояти і просто спостерігати було несила, — завершила розповідь Джулія.

— Тоді це кінець, — пробурмотів старий садівник, рушаючи до виходу з бібліотеки.

— Несторе, зачекайте! — покликала його Джулія. — Не залишайте нас самих!

— Ми всі самі на цьому світі! — буркнув він, але зупинився.

— Скажіть принаймні: той ключ, що вкрав у вас Манфред…

Нестор кивнув і продовжив:

— З крилатим левом, про який говорить Дедалус на платівці. Він був серед речей, які мені передав на зберігання колишній власник вілли.

— І тим ключем…

Нестор знову перебив і доказав за неї:

— Так. Тим ключем відмикаються двері в будинку годинникаря.

— Чому ви раніше не сказали нам про інші двері?

Садівник промовчав.

— Ви знаєте, куди ведуть ті двері? — запитала Джулія.

Нестор аж підскочив від несподіванки.

— Я?! Звідки мені знати?

— Але ж ви знали про ключ із крилатим левом.

Нестор щось нерозбірливо пробурмотів.

— І знали, що в Пітера вдома є двері.

— Я не можу знати всього! Дідько б його забрав! — Нестор гепнув кулаком по шафі так, що з неї впала латунна табличка-вказівник.

— Пітер Дедалус каже, що в Кілмор-Кові є кілька таких дверей, — втрутився в розмову Рік. — Одні — тут. Другі — у будинку міс Біґлз. Треті — у Будинку Дзеркал. Де ще?

— Щоб дізнатися, досить поглянути на мапу, яку ми втратили, — пробубонів Джейсон.

— На мапі позначені ще й ключі…

— Тепер Облівії відомо, як підібрати ключі до дверей. Але ключів у неї немає, — зауважив Нестор. — Улісс Мур та його дружина сховали їх у надійному місці. Усі, окрім того, що в Облівії… бо його не було в Кілмор-Кові.

— А той, що належав Пітеру, той самий, який…

— Який Манфред викрав учора вночі.

— Отже, у них уже два ключі, — сказав Рік.

— А в нас чотири! — відповів йому на це Джейсон.

Джулія почала схвильовано ходити кімнатою.

— Як мені кортить зацідити йому в пику і забрати ключі!

І друзі заговорили всі разом, висловлюючи свої думки щодо неймовірних новин, про які щойно дізналися.

Нестор мовчки дивився на дітей. Їхній запал передавався і йому, хоча він весь час повертався думками до Леонардового віршика і його зловісних слів.

Але Леонард, на відміну від Нестора, не міг почути цієї розмови в бібліотеці. Леонард узагалі їх не знає.

Раптом Джейсон перервав ці думки черговим запитанням:

— Несторе, скільком особам відомо про існування дверей?

— Ти хотів сказати «було відомо», — виправив його садівник. — За винятком мене, Облівії та її водія, із живих не залишилося нікого…

«А хто ще живий, той втратив надію», — подумав він про себе, але вголос цього не сказав.

— Тоді перевага на нашому боці! — зробив висновок Джейсон. — Нас четверо проти двох.

Нестор вдивлявся у цього одинадцятирічного хлопчика, чиї дорослі думки, рішучість і бажання діяти нікого не могли залишити байдужим.

Сповнений сумнівів садівник втупився поглядом у коридор, що вів до спальних кімнат другого поверху. Він розумів, що йому треба прийняти рішення. І негайно — в нього вже немає часу. Події розгорталися навіть швидше, аніж він собі уявляв.

Рік намагався підбити підсумок того, що їм наразі відомо.

— Отже… Подружжя Мурів вирішило приховати двері та зібрати ключі в надійному місці. Вони намагаються ізолювати Кілмор-Ков від світу, про що жителі містечка навіть не здогадуються. Пітер Дедалус зраджує Улісса та Пенелопу і частково відкриває Облівії Ньютон їхню таємницю. Пітер тікає, щоб не відкрити їй найголовнішу частину таємниці… тобто як відчинити і зачинити всі двері… Ви чули? Пітер сказав, що є можливість отримати владу над усіма дверима… А потім… Що сталося потім?

— Подружжя Мурів помирає, — повела далі Джулія. — Облівія задоволено потирає руки — адже тепер їй ніхто не заважатиме. І тут вона дізнається, що Нестор продав віллу Арго нашим батькам і що сюди прибули ми.

— І що в нас є чотири ключі, — підхопив Рік. — Ми забрали їх на пошті.

— Аби перешкодити Облівії, — втрутився Джейсон, — Улісс Мур зробив так, щоб ми знайшли чотири ключі й вирушили до Єгипту за мапою Кілмор-Кова. А ми, бовдури, дозволили Облівії поцупити в нас мапу, і тепер усе пішло шкереберть!

— Ми справжні бовдури, — визнав Рік.

— Ми програли.

Джулія зажурено зітхнула.

Нестор кашлянув, потім ще раз і нарешті зважився.

— Ви повинні зробити так, як я скажу! — вигукнув він.

Друзі вражено витріщилися на нього.

— Тобто? Що означає «зробити, як ви скажете»?

— Ви, — промовив Нестор, вказуючи на кожного з них по черзі, — не програли! І ніякі ви не бовдури! Навіть не думайте так, ясно? Ви… ви… Та що там казати! — Нестор похитав головою. У нього ніколи не було особливого дару говорити компліменти, ось і цього разу виходило не дуже. Отож він знову прокашлявся і наказав: — Ходімо зі мною!

На другому поверсі старий садівник довів їх приблизно до середини коридору, зупинився, склав долоні човником і сказав Джейсону:

— Ставай сюди ногою і відчини люк у стелі…

— Люк?! — вигукнули хором друзі, задерши голови.

На стелі дійсно був білий люк із металевим кільцем того самого кольору, що і стеля.

Джейсон скористався допомогою Нестора, потягнувся до люка і вхопився за кільце.

— Тягни! — заохочував його Нестор.

Джейсон потягнув, але люк не відчинився. Потягнув ще раз — і почув, як він піддається. Нестор допоміг хлопцю спуститися.

Із люка повільно висунулася складана драбина. Садівник вхопився за неї рукою і потягнув на себе.

— Оце так! — вигукнула Джулія. — Тепер у нас драбина посеред коридору…

Нестор жестом запросив їх підніматися:

— Хутчіш, уперед!

— Оце так! — повторила Джулія, пригадавши все, що побачила, і те, що їй здалося, ніби вона побачила цього дня.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Увесь день Манфред спостерігав за робітниками фірми «Циклопи і Ко», які після пошкодження бульдозера сновигали навколо Будинку Дзеркал у комбінезонах, ніби астронавти у скафандрах, із пневматичними молотками, мотопилками та іншим ручним знаряддям.

Бульдозер безпорадно лежав на боку, а його куля-молот усе ще була міцно затиснута між опорами даху. Робітникам вдалося заблокувати обертання будинку, розламавши ряд шестерень у підвалі. Після цього вони взялися трощити, кімната за кімнатою, кожну стіну, що ставала на їхньому шляху.

До вечора від Будинку Дзеркал не залишилося нічого, окрім металевих опор в оточенні купи уламків. У пошуках потаємних дверей робітники знищили балкони й поруччя, розламали віконниці, зняли підлогу.

Облівія стояла посеред двору й віддавала накази, час від часу звіряючись із мапою Тоса Боуена або кресленнями Будинку Дзеркал, зробленими досвідченою рукою Пітера Дедалуса. Манфред добре пам’ятав їх: щоб дістати ці креслення, йому довелося добряче попрацювати і розбити стіну крамниці Дедалуса…

Сонце вже майже зайшло за обрій, коли один із працівників «Циклопів і Ко» несподівано вибіг із будинку і вигукнув:

— Пані Ньютон! Пані Ньютон! Ходімо поглянете! Здається, знайшли…

Облівія поспішила всередину.

Манфред поволі рушив слідом.

— Це вони? — запитав робітник жінку, показуючи знахідку в машинному відділенні.

За купою уламків у кам’яній стіні виднілися старі двері. Їх прикривав простінок із цеглин та дерева, на якому було написано «Улісс Мур».

Побачивши напис, Облівія розлючено рикнула:

— Ти й цю намагався сховати? Та дзуськи: я хитріша за тебе!

— То це вони? — перепитав чоловік.

— Так! Вони! — радісно підтвердила Облівія Ньютон, проводячи рукою по підпису Улісса Мура. — Звільніть їх від уламків! Швидко!

Робітники за допомогою пневматичних молотків уже за кілька хвилин прибрали всі залишки простінка. Потім відійшли вбік так, щоб Облівія могла краще роздивитися об’єкт своїх бажань.

На старих, але міцних на вигляд дверях була глибока подряпина — скоріше за все там, де робітники вдарили по них молотком. Внизу ліворуч виднівся замок — такий само старий і громіздкий, як і на дверях у будинку Клеопатри Біґлз.

Жодних сумнівів: це саме ті двері. Двері Пітера Дедалуса.

Руки Облівії Ньютон мимоволі потягнулися до ланцюжка на шиї, на якому висів ключ із крилатим левом. Але вона згадала про присутність робітників і негайно їх відпустила:

— Дуже добре. Можете йти.

Від цієї радісної новини четверо робітників повипускали з рук свої інструменти. Вони поцікавилися, коли можна буде повернутися, щоб забрати бульдозер, але жінка байдуже махнула рукою у відповідь.

— Та покиньте його… Я вам нового бульдозера куплю, цей хай стоїть.

— Як побажаєте, пані Ньютон.

Чоловіки зібрали своє знаряддя, сіли у вантажівку і швидко поїхали геть.

Як тільки курява на дорозі трохи вляглася, Облівія, все ще одягнута у мотоциклетний комбінезон, повернулася до дверей, тримаючи ключ у руці, а набитий припасами рюкзак — за плечем. Вона піднесла ключ до замка, вставила його в шпарину. Заплющила очі. І, затамувавши подих, повернула ключ.

КЛАЦ! — клацнув замок, і двері відчинилися.

Облівія посміхнулася, обернувшись до Манфреда.

— Підеш зі мною?

Той перекривився. Йому не подобалися ні самі двері, ані те, як вони працювали. Він нічого не хотів про них знати.

— Ні, краще я охоронятиму будинок…

— Як хочеш. Але попереджаю: я не знаю, скільки часу мені знадобиться, щоб знайти Пітера… по той бік.

— Не має значення, — Манфред показав їй спортивний журнал, який ховав у халяві чобота. — У мене є дещо почитати. І…

Облівія вже не слухала. Ступила в пітьму за дверима і зачинила їх за собою.

Манфред кинув журнал на землю і все ж таки закінчив свою фразу:

— … і хай щастить, пані…

Він роззирнувся навколо. Від одного погляду на металевий скелет будинку в нього мороз йшов поза шкірою. Облівія, вочевидь, повернеться нескоро. А там, на подвір’ї, стоїть новенький блискучий перегоновий мотоцикл із повним баком…

— За яким бісом мені стирчати серед цих руїн?! — спитав себе Манфред і пішов надвір.

Він знайшов відповідь на своє питання, коли дістався мотоцикла, — обидві шини виявилися проколотими.

Манфред озирнувся, але навкруги нікого не було.

Скелет Будинку Дзеркал був схожий на покинутий ляльковий театр, а на верхівці пагорба вітер продовжував крутити вітряки.

Манфред заревів від злості й почав лупцювати все, що трапляло йому під ноги.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон заліз нагору і допоміг піднятися Рікові та Джулії, а потім відійшов від люка, чекаючи на Нестора. Вони опинилися під дахом вілли Арго, на горищі, охопленому тривожним мороком. Тут було спекотно, пахло сухою деревиною і чулося потріскування дерев’яних балок та черепиці, які ніби перемовлялися між собою невідомою мовою.

— Ух ти! — вигукнув Джейсон, роззираючись навколо.

Горище, що не мало жодних перегородок, було запилене й завалене старими предметами, накритими якимись ганчірками, а через причинені віконниці пробивалися тоненькі золотаві промінчики призахідного сонця. Підлога з лакованих дощок нагадувала палубу вітрильника.

На відміну від брата, Джулія поглядала на все це з острахом. Обабіч від люка стояли старі меблі, вкриті ковдрами та білими простирадлами, за якими дівчинці ввижалися загадкові, загрозливі тіні.

— Проходьте далі! — наказав Нестор, важко здираючись по драбині.

Діти пройшли між рядами меблів і потрапили до великого залитого світлом простору, саме перед вікном мансарди, що виходило на сад. І тут у променях призахідного сонця вони побачили чоловіка в кашкеті. Джулія заверещала.

Рік, переляканий, як і Джулія, стиснув їй руку, а Джейсон роззявив рота від подиву — він вирішив, що нарешті знайшов таємну кімнату Улісса Мура. І що колишній хазяїн вілли чекає на них на відстані кількох метрів.

— Містере… Мур? — прошепотів він, наближаючись до темної чоловічої фігури.

Чоловік не відповів.

Рік відступив на крок.

Перед вікном стояв довгий дерев’яний стіл, завалений картинами, полотнами, олівцями й малюнками.

Чоловік чекав на них, непорушно сидячи біля столу.

— Містере Мур! — знову покликав Джейсон, наблизившись ще на крок.

Почувся якийсь шум. Підлога затремтіла під непевними кроками садівника, який наближався до них ззаду.

— Він не може відповісти, — пробурмотів Нестор. — Уже не може.

На горищі Нестор здавався вищим і значно кремезнішим. Він підійшов до Джулії і поплескав її по плечу:

— Не бійся.

Лише в ту мить Рік знічено відпустив руку дівчинки.

Садівник дошкутильгав до Джейсона і підбадьорливо підштовхнув його вперед, щоб показати, ким насправді був чоловік, який сидів біля столу для малювання.

Звичайним манекеном.

— Це була студія Пенелопи, — пояснив Нестор, який стояв біля столу в обрамленні сонячного світла. — Вона тут малювала.

За межами конуса світла, що пробивалося крізь вікно мансарди, друзі побачили численні картини, які спиралися одна на одну. У повітрі все ще відчувався гострий запах фарби, змішаний із запахом дерева.

— Тут усе так, як вона залишила, — сказав Нестор. — Її акварелі, олівці зі зламаними кінчиками. Це її царство під дахом: вуглинки для малювання, посудини для води і… звичайно, манекен, яким вона користувалася як моделлю для своїх малюнків.

Та ганчір’яна лялька заввишки з дорослого чоловіка була неймовірно правдоподібна. Джулія довго придивлялася до неї, перш ніж відважилася доторкнутися і переконатися, що вона не жива.

На краю столу стояло кілька фігур із шахівниці Пітера Дедалуса.

Нестор помітив, що Рік дивиться на них, і пояснив:

— У них була давня домовленість. За кожну фігуру, яку він програвав, Пітер повинен був створити для пані Мур новий пристрій. А Пенелопа за кожну втрачену фігуру мала намалювати йому картину.

— І потім приклеювала фігуру зі зворотного боку рами, як на ту картину, що в Боуенів…

— І як довго тривала та партія в шахи?

— Два роки, — впевнено відповів Нестор.

— Навіщо ви нас сюди привели? — запитав Джейсон, надивившись на малюнки та картини Пенелопи.

— Тому що вам слід знати, — відповів Нестор.

Він підійшов до вікна і поглянув надвір.

— Знати що? — запитав Рік, який відчув у повітрі те напруження, яке завжди передує важливим подіям.

— Хто ви насправді, — відповів йому садівник, обернувшись. — І чому ви тут.

— Улісс Мур втомився боротися. Половину свого життя він присвятив тому, щоб розібратися в таємниці та плекати її. А другу половину — щоб захистити її і сховати від стороннього ока. Таємницю цього будинку, безкрайнього моря під скелею та «Метіди», яка чекає свого часу на причалі. Таємницю чотирьох ключів, що тепер у вас, та дверей, які вони відмикають. Але справжня таємниця — це Кілмор-Ков. Невеличке містечко, чудове і незвичайне, звідки можна потрапити до інших міст, так само невеличких, чудових і незвичайних. Завдяки дверям! Двері Кілмор-Кова ведуть до… як їх називав Улісс Мур… Омріяних Гаваней! У місця, як оцей дім. Як Солона скеля та узбережжя. Місця, куди не доходить метушня світу. Де є лише спокій, краса. І люди, яким іншого й не треба. Тільки трішки часу, щоб знову відкрити для себе насолоду від простих речей. Купатися в морі поміж скель або лежати горілиць серед високої трави і розглядати хмаринки в небі. Сидіти у вечірній прохолоді із книгою в руках. Або прокинутися вранці на світанку, щоб побачити, як вигулькне перший сонячний промінь, і спробувати втілити побачене на малюнку. Копирсатися в землі. Щось фарбувати. Писати вірші, щоб потім читати їх друзям. Сміятися разом із ними, розпалювати багаття на узбережжі й милуватися зірками. Бути разом, у єдиному пориві, з єдиним бажанням пізнати життя в його найпростіших проявах. І дізнатися, що навдивовижу за дверима ховається цілий далекий світ! Світ, що чимось дуже нагадує той, звідки ти з’явився, але водночас зовсім інший.

Нестор пройшовся перед столом для малювання і продовжив:

— Для Улісса Мура і його дружини найбільшою таємницею у світі був Кілмор-Ков із його дверима. Таємницею дивовижною, але й водночас дуже небезпечною. Якби вона потрапила до рук злодіїв, то двері й світи, до яких ті вели, було б знищено…

— Облівія… — прошепотіла Джулія.

— Облівія, — підтвердив Нестор. — Справжня небезпека. Жінка без жалю, для якої час — це всього лише цифри, розклад, зворотний відлік, до закінчення якого потрібно… збільшувати беззмістовні цифри на власному банківському рахунку, купувати й продавати, говорити й говорити, створювати собі перешкоди, щоб їх долати, або носитися в череві літака з одного краю світу до іншого. Ой, ні! Улісс не хотів, щоб до КілморКова прибули такі, як вона, з їхньою тупою сучасністю. Він хотів захистити місто. Хотів захистити Кілмор-Ков, як це робили його предки… Отож він зібрав друзів і разом із ними розробив план, як тримати Кілмор-Ков подалі від сучасного світу. Слід було видалити місто з телефонних і залізничних довідників, туристичних путівників. У ньому не мало бути музеїв, кінотеатрів, заходів, які могли б якимось чином згадуватися у пресі, а також жодних цікавих історичних пам’яток. Коли сюди приїхали держслужбовці робити перелік визначних місць, друзі Улісса змінили назву єдиної статуї Кілмор-Кова, щоб її не можна було ідентифікувати і занести до якогось каталогу. Самі розумієте: кому спаде на думку шукати статую короля, якого ніколи не існувало?

Джейсон гигикнув, а Рік лише зачудовано похитав головою.

— Але потім… ви самі знаєте, що сталося, — голос Нестора стишився. — Облівія отримала ключ і відкрила для себе Кілмор-Ков.

— Пітер розповів їй про таємницю, — додала Джулія.

— І нікому не вдалося її зупинити.

Нестор помовчав, ніби дійшов до найважчої частини своєї розповіді.

— Улісс втомився, постарів, підупав духом. Він втратив Пенелопу. Друзі покинули й зрадили його. Він почувався самотньо. Звичайно, з ним був я, але цього йому було недостатньо. Перед тим, як… померти… він міркував, чи міг би хтось інший продовжити його боротьбу замість нього.

Нестор поглянув на дітей. Їм трьом разом не було навіть сорока років, але їхні очі блищали від захвату, і вони не пропустили жодного слова, так, ніби від цієї розповіді залежала доля цілого світу. Їхні серця шалено калатали. Вони до нього прислухалися. Вони його розуміли.

«Це саме вони. Так, вони», — сказав про себе Нестор, а вголос заявив:

— І гадаю, що цей хтось нарешті з’явився.

Старий садівник підійшов до манекена й обережно зняв із нього кашкета. На його околичці, широкій і темній, був прикріплений золотистий медальйон із зображенням білого якоря.

— Це кашкет Улісса. Той, який він завжди надівав, коли ставав капітаном «Метіди» і вирушав у нову подорож по той бік Дверей Часу.

Нестор потрусив кашкет, щоби збити з нього пил, і закашлявся.

— Він занадто довго провисів на цьому манекені, — продовжив садівник, як тільки приступ кашлю минув. — Хоча має належати справжньому капітанові. Тому, хто добре знає «Метіду», вміє керувати нею і вести її до далеких Омріяних Гаваней. Такому, як ти, Джейсоне Ковенент, — додав він, протягуючи кашкет хлопцеві.

— Як я? — недовірливо перепитав Джейсон, обережно взявши кашкет, ніби то була якась реліквія.

Нестор тим часом зняв із манекена кітель із золотистими ґудзиками і подав його Джулії.

— І як ти, Джуліє Ковенент, — сказав садівник.

Врешті зняв із манекена срібну шаблю з портупеєю і протягнув її Рікові.

— І як ти, Ріку Беннер, — урочисто закінчив свою промову Нестор.

Друзі — кожен зі своїм дарунком у руках — заворожено дивилися на нього, не в змозі промовити ані слова від несподіванки. Поглянувши на них, Нестор чи не вперше за багато років не втримався і від душі розсміявся.

— Улісс сподівався передати своє місце комусь одному, а не трьом відразу, — продовжив пояснювати садівник, — і приготував цю форму для того дня, коли я… знайду гідного. Тільки після цього мені було дозволено розказати все, що знаю, про віллу Арго. І про Кілмор-Ков. І про домовленість захищати двері та ключі, зберігати таємницю, як то робили споконвіку всі попередні власники будинку…

Очі Джейсона поширилися від здивування й нагадували блюдця.

— Тобто ви хочете сказати, що… всі ті, чиї портрети висять на стіні на сходах…

— Пращури Улісса Мура, охоронці Кілмор-Кова і ваші попередники. І сьогодні я за дорученням пана Мура обрав вас, щоб продовжити цю багатовікову традицію. Вибір зроблено. Тепер ви, якщо хочете, маєте його прийняти.

— Так! Так! Я приймаю! — охоче закричав Джейсон.

Нестор усміхнувся. Навколо нього в рожевих променях призахідного сонця несамовито кружляли пилинки.

— Маєте прийняти всі троє. Або всі, або ніхто.

Джулія із Ріком перезирнулися.

Першим заговорив рудоволосий хлопець:

— Я народився в Кілмор-Кові, тож завжди захищатиму його від усіх небезпек. Кілмор-Ков — мій дім.

На цих словах він повісив собі на плече срібну шаблю. Джейсон обмежився тим, що насунув капітанський кашкет низько на лоба так, що козирок ледве не торкався носа.

— Допоможіть! Нічого не бачу! — жартома заблагав він.

Джулія зітхнула: вона була схвильована і водночас перелякана.

На відміну від Джейсона, який, здавалося, не мав жодних сумнівів, вона у цю важливу мить відчувала весь тягар відповідальності. Для її брата горище враз перетворилося на давній замок, а старий кульгавий садівник — на короля, який посвячує в лицарі своїх васалів. Для нього це не набагато відрізнялося від цікавої гри… А от Джулія відчувала, що в неї з-під ніг зникає тверда земля і попереду — лише невідомість.

Вілла Арго так відрізнялася від великого, метушливого міста, з якого вони сюди переїхали… І тут вони вже встигли пережити багато пригод, ризикували життям через людину, яку майже не знали.

Через старого кульгавого садівника.

Мама з татом, напевне, пишалися б нею…

Дівчинка надягла кітель Улісса Мура, що загадково блиснув золотистими ґудзиками.

— Я не народилася в Кілмор-Кові… Aле хочу, щоб це місто залишалося таким назавжди. Так, я згодна.

Нестор незграбно вклонився друзям і промовив:

— Я ніколи не вмів влаштовувати церемоній. Але… із цієї миті я нарікаю вас охоронцями Дверей Часу і лицарями Кілмор-Кова!

Дві вивірки здерлися по трубах водостоку на дах вілли Арго. Спочатку здивовано завмерли, а тоді повели вусами, роззираючись навколо. Несподівано черепичини на даху задрижали так, ніби мешканці старого будинку влаштували на горищі танці.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пізніше зателефонувала пані Ковенент. Вона була геть знесилена: ці нероби з агенції з переїзду знову щось там накоїли, розтрощили на шматки стару кухонну шафу, яку їй за будь-яку ціну кортіло перевезти до Кілмор-Кова.

— Я вже схиляюся до думки, що нам було б дешевше продати все і купити нові меблі на місці, — зізналася вона Джулії тремтливим від хвилювання голосом. — Я вже навіть подумувала сісти на потяг і полишити переїзд на тата — нехай сам розбирається із цими некомпетентними недоумками… Але, здається, до Кілмор-Кова так просто не доїдеш! І в мене немає ані сил, ані бажання марнувати цілий день на те, щоб ознайомитися з розкладом руху потягів і спланувати всі необхідні пересадки.

Джулія усміхнулася про себе, але вирішила за краще промовчати.

— До того ж, — провадила мати, — тобі відомо, крихітко, як влаштовані чоловіки! Варто залишити їх самих на хвильку — і вони таке можуть накоїти.

— Ти маєш рацію, мамусю, не переймайся, — відповіла їй Джулія.

Тим часом у кам’яній кімнаті Джейсон із Ріком розробляли докладний план термінових дій.

Дівчинка потягла телефонний дріт, щоб поглянути на хлопців й зрозуміти, на чому вони зупинилися.

— Джейсон поводиться добре? — поцікавилася мати. — Усім відомо, який у тебе братик… З ним треба мати терпіння…

— Та з ним жодних проблем! — поспішила запевнити її Джулія. — Справжній янгол!

— Ви ж бо там нічого не накоїли, правда?

— Накоїли? Що ми могли тут накоїти?

— Я тебе благаю, в жодному разі не приставайте на пропозиції тих, що їздять вулицями й пропонують свіжоморожені продукти! Мені сказали, що у провінції вони такі надокучливі. Один раз замовиш, потім від тебе не відчепляться!

— Ми нічого такого не купували, мамусю! До того ж Нестор — чудовий кухар. Подумай лишень, що сьогодні на вечерю…

Але пані Ковенент конче треба було з кимось розділити свій гнів, тож вона провадила своєї:

— Що б там не сталося надалі з цією фірмою з переїзду, завтра я повертаюся на віллу Арго. Обіцяю. Ось побачиш: після приїзду мами все владнається.

Джулія зітхнула: адже вона тільки-но запевнила маму, що все й так нормально!

— Добре, крихітко?

— Добре, мамусю!

— То до завтра.

— Авжеж!

— Поводьтеся добре.

— Будь упевнена!

Джулія повісила слухавку, а потім поклала голову на спинку стільця й прислухалася до вітру надворі. Уже вечоріло, й вона почувалася втомленою.

Позіхаючи, Джулія пішла до хлопців.

— Ну, що? — запитав Джейсон.

— Завтра приїдуть.

— То в нас обмаль часу! — вигукнув схвильовано брат. — Треба діяти, поки їх немає.

Джулія пирхнула:

— Навіть не думай! Я помираю від утоми. І Рік теж.

Очі хлопця з Кілмор-Кова ледь не заплющувалися. А ще в нього боліли ноги й нили подряпини від падіння.

— Не знаю, чи зможу я попросити в матері дозволу залишитися тут ще на одну ніч…

Із кухні долинав запах смаженого м’яса.

— То який у нас план, лицарі? — запитала Джулія, всідаючись на підлогу саме на тому місці, де вчора вони ламали голову над загадкою чотирьох ключів.

Схоже, Рік із Джейсоном дуже серйозно поставилися до посвячення, отриманого від Нестора. Вони списали купу аркушів іменами, схемами, стрілками і кольоровими квадратиками. Незважаючи на розчарування із приводу того, що в колишнього власника вілли, як виявилося, не було таємної кімнати, Джейсон знову відчув шалений ентузіазм. Тримаючи в руці списані аркуші, він пояснив сестрі:

— Якщо коротко, то, для того щоб зупинити Облівію, перш за все потрібно зрозуміти її наміри. Рік вважає, що їй кортить відшукати Пітера Дедалуса.

— Навіщо?

— Пітер натякнув, що знає, як тримати контроль над усіма дверима Кілмор-Кова. І Облівія хоче дізнатися, як це зробити.

Джулія кивнула.

— Отже, вона хоче пройти через двері в будинку Пітера і піти по його сліду.

— Саме так. Але… річ у тім, що нам невідомо, куди ведуть двері з Будинку Дзеркал.

— Отже, нам слід розділити між собою щоденники Улісса Мура, які зберігаються в кімнатімаяку, і уважно їх перечитати. Сподіваюсь, ми з них про щось таки дізнаємося, — підсумував Джейсон.

Від самої думки про те, що зараз доведеться щось читати, Рік перекривився і замахав руками:

— Але зробімо це вже завтра! Я ще повинен розпочати книжку Каліпсо…

Тут усі троє розреготалися.

— Потім, — продовжив незворушно Джейсон, — знову зійдемо на борт «Метіди», дістанемося Омріяної Гавані Пітера, де він ховається, і знайдемо його, перш ніж це зробить Облівія.

— Якщо він ще живий… Пітер — останній із друзів Улісса Мура, — зауважила Джулія.

— Окрім нас, — додав Джейсон.

— Окрім нас, звичайно.

— І єдиний, кому відомі всі секрети дверей.

План був готовий. Залишалося лише попрощатися.

Рік зібрав свої речі, залишивши Джейсонові на зберігання метровий мотузок, який возив із собою до Єгипту, та «Словник забутих мов», сів на велосипед і поїхав із вілли Арго.

— До завтра!

— До завтра! — крикнули йому вслід близнюки.

На заході все ще яскраво полум’яніло небо.

Джейсон повернувся до кухні й знову взявся розпитувати Нестора про двері, ключі та друзів Улісса Мура.

А от Джулія відчула, що геть виснажена. За день сталося стільки всього дивного і несподіваного, що їй час було зупинитися й перевести подих.

Коли вона побачила, що садівник смажить три шматки м’яса, то сказала:

— На мене не готуйте, Несторе. Я відразу йду спати.

Старий садівник навіть бровою не повів.

— Добре. То на добраніч! — промовив він, усміхнувшись.

Після розмови на горищі Нестора мовби підмінили. Він став значно спокійніший, не такий загадковий і похмурий. Ніби нарешті звільнився від великого тягаря.

— Можна, я з’їм твій шматок? — запитав Джейсон у сестри.

Джулія кивнула. Єдине, що її зараз цікавило, — довгий, спокійний, безтурботний сон.

— До завтра, в мене вже очі злипаються.

— На добраніч, сестричко!

Коли вона виходила з кухні, то почула, як Джейсон сказав тихенько:

— Вибачте їй, Несторе. Що з неї візьмеш? Дівчина… куди їй до нас, хлопців!

Піднімаючись сходами, Джулія знову почула якийсь звук.

— Ви мене кликали? — запитала вона, різко обернувшись.

Джейсон із Нестором не відповіли, тому дівчинка вирішила, що то їй здалося.

Джулія рушила далі, аж раптом протяг розвіяв її волосся. Десь на першому поверсі гепнуло вікно, а дзеркальні двері до кімнати-маяка різко зачинилися.

Дівчинка перелякано вчепилася в поруччя. Вона несвідомо засунула руку в кишеню і стиснула чотири ключі від Дверей Часу.

— Джуліє! — покликав Джейсон із кухні. — Зачини вікно в кімнаті-маяку! А то тягне!

І справді: по ногах віяло холодом. Повітря йшло зверху, з-під дзеркальних дверей. Зі стіни уздовж сходів на дівчинку задумливо поглядали зі своїх портретів пращури Мура.

Джулія піднялася ще на один проліт і відчинила двері до кімнати-маяка.

Як і думав Джейсон, вікно знову було розчинене навстіж, від чого утворювався протяг між ним та дверима кухні. Джулія потягнулася до ручки, щоб зачинити вікно раз і назавжди, хоча й знала, що з цього нічого не вийде.

Вона повернула ручку і завмерла. У кімнаті щось змінилося!

У повітрі з’явився ледве відчутний невідомий запах. Запах дичини, тварини.

Джулія відчуваючи, як на неї накочує неконтрольований страх, прихилилася спиною до стіни і почала уважно оглядати кімнату.

Що ж змінилося з того часу, коли вона востаннє сюди заходила?

«Ось воно! » — зрозуміла Джулія і відчула, як її спиною пробігли мурашки. Вона розкрила рота, щоб покликати брата, але крик застряг у неї в горлі.

На письмовому столі лежав один із щоденників Улісса Мура, а на ньому стояла дерев’яна модель венеціанської гондоли.

Тремтячими руками дівчинка відставила гондолу і розкрила щоденник.

То були дорожні записи Улісса Мура з Венеції, і на першій сторінці Джулія побачила зображення крилатого лева з площі Святого Марка.

«Ключ із крилатим левом! — подумала вона і знову здригнулася від страху. — Невже?.. »

Джулія вибігла з кімнати-маяка і щодуху помчала до кухні. Заскочила зненацька, що ледве не вибила з рук Нестора пательню з відбивними.

— Що таке? — вигукнув її брат.

Дівчинка вискочила в сад і побігла до башточки, розмахуючи щоденником, який знайшла на письмовому столі.

— Де ти є? — гукнула вона, шукаючи когось очима поміж дерев. — Де ти ховаєшся?

Із трави лунало тихе скрекотіння цвіркунів, шуміли дерева. Глухо гухнула сова, ніби перевіряючи, чи не час їй вирушати на нічне полювання. Море вибілювало піною кам’янистий берег Солоної скелі.

Надворі не було нікого. Зовсім нікого.

— Джуліє! — покликав Джейсон з порога кухні. — Ти що, з глузду з’їхала?

Вона ще раз уважно оглянула тіні в саду, дах, віконниці, довгі покривлені гілки сикомора.

Нарешті здалася і, повернувшись до брата, ледь чутно промовила:

— Венеція. Пітер Дедалус ховається у Венеції.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік зупинився на узбіччі, щоб з висоти помилуватися заходом сонця. Вітер хилив траву до землі, чайки кружляли у відблисках сонця, що сідало в море. Внизу жителі Кілмор-Кова у своїх домівках готувалися до чергової спокійної ночі. Хлопчик усміхнувся від думки про те, що в тих, таких звичайних, будинках заховані двері, які ведуть до інших світів. А найбільше він радів тому, що ця неймовірна можливість здавалася йому нормальною.

У промінні призахідного сонця все довкола здавалося особливим, навіть чарівним, і Рік подумав, що чари й краса, напевне, виникли в один день. Сонячне світло, чайки, море, вітер, жителі Кілмор-Кова — відлюдкуваті, але добрі й веселі — були водночас красою і чарами, здатними ізолювати цю бухту і зберегти її навіки недоторканою й щасливою.

Можливо, так воно й було. Можливо, дійсно існують такі місця, де час не має влади. Де чари і краса збережуться назавжди.

«Але не тут, — здався нарешті Рік, охоплений неспокійними думками. — Час мчить, як буря, і змітає все на своєму шляху».

Він розвернув велосипед і поїхав далі.

Несподівано в нього виникла ідея. Рік роздумував над словами Нестора, які так його вразили… Він повернув і знову поїхав з містечка. Хлопець підвівся над сідлом, щоб прискорити рух. Годинник — дарунок батька — тьмяно поблискував на рамі.

Піднявшись на схил, Рік скочив на землю і прокотив велосипед ще кілька метрів. Його довга тінь досягла паркану цвинтаря набагато раніше за нього самого. Тут нікого не було, тільки вітер віяв між камінням і кущами чортополоху.

Рік притулив велосипед до кам’яної стіни і зірвав кілька жовтих польових квіток, налякавши двох коричневих цвіркунів.

Цвинтар був огороджений невисокою кам’яною стіною. Рік міг легко перестрибнути її, але вирішив скористатися хвірткою, яка виявилася незамкненою. Намагаючись рухатися якомога тихіше, хлопець із Кілмор-Кова зайшов на цвинтар.

Вдалині могутня хвиля вдарилася об скелі, надіславши своєрідне вітання померлим.

Рік пройшов поміж рядами могильних плит і хрестів, прикрашених білою галькою, мушлями і сухими квітами. У повітрі відчувався легкий запах чогось горілого, а ще кори й моху. Сонце перетворилося на арку, що запалила весь небокрай.

Рік став на коліна перед простою могильною плитою із сірого каменю. Поклав дві жовті квітки і придавив стебла камінцем, щоб вони не злетіли.

Він довго стояв не рухаючись.

Сонце зникло в морі, й небо почорніло.

— Татку! — нарешті промовив Рік Беннер, ніби благаючи про допомогу. — Я їх не знайшов! Їх немає! Якщо Улісс та Пенелопа Мури померли і поховані в Кілмор-Кові, то… чому їх тут немає?!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Примітка для читача

Ми вже готували щоденник до друку, коли отримали нове повідомлення від П’єрдоменіко Баккаларіо. Здається, і вам варто його прочитати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.