Переклад з польської Ірини та Олени Шевченко

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

© Rafal Kosik, 2004–2018

  Дунець І. В., художнє оформлення, 2019

© ПП «АССА», 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-94-7

Аннотація

Фелікс, Нет і Ніка — однокласники та найкращі друзі, які здатні спільно викрутитися з будь-якої хале-пи. Але цього разу обставини скрутились у загрозливий клубок…

Тепер у школі кожен учень має носити на своєму одязі ДМІ — детектор мовних іншостей. І порушення «мовної правильності» загрожує неабиякими неприємностями… До того ж негідник Марцель висуває свою кандидатуру на виборах шкільного самоврядування.

Але все це дрібниці порівняно з тим, що Ніку кожної ночі душать кошмари, які згодом здійснюються в реальності! Феліксу й Нету доведеться дослідити проблему з усіх боків, щоб допомогти подрузі. Але чи вдасться їм врятувати Ніку та спільну дружбу? Адже перешкод забагато…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Для Яся

Двоє монтерів у помаранчевих касках, білих комбінезонах із багатьма кишенями та з інструментами, прикріпленими до пояса, уже двадцять хвилин перебували на антенній вишці, що підносилася над пентхаузом сім’ї Білецьких. Пані Білецька спостерігала, як до стріли, майже двадцять метрів над рівнем даху, монтують чергову скриньку й антену для мобільного зв’язку чи бездротового інтернету. Що ж, це була одна з незручностей помешкання на найвищому поверсі хмарочоса. На щастя, монтери не з’являлися частіше, ніж раз на кілька місяців. Плюсів було, звісно, значно більше, і одним з них — краєвид на хмарочоси в центрі Варшави.

Пані Білецька була художницею. Вона створювала абстракцію, яку її син Нет вважав випадково розкиданими на площині кольоровими плямами. Цього разу їй раптом захотілося написати картину в іншому стилі. Дивлячись на хмарочоси, які виблискували на сонці, пані Білецька уявляла пейзажі майбутнього. Зараз був тільки сонячний день, але вона знала, що проведе тут достатньо часу, щоб створити ескіз нічної Варшави. Чоловік говорив, що в її стані вона не повинна втомлюватися, але вона з усмішкою відповіла, що вагітність — це не хвороба.

Їй самій було цікаво, чи вона зможе щось намалювати, що не буде повною абстракцією. Як треба починати таку картину? Спочатку треба визначити виразний кордон між небом і землею. Пані Білецька взяла тонкий пензлик та провела на заґрунтованому полотні горизонтальну лінію.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

— Я дуже хотіла б бути на урочистому відкритті шкільного року, — сказала мама, інстинктивно поправляючи Феліксові світлу чуприну. — На жаль, за тринадцять з половиною хвилин у моєму банку починається нарада. Будь ввічливим і слухайся вчительку.

— Мамо… — зітхнув Фелікс.

— Гаразд-гаразд, знаю. — Вона поцілувала його в лоб. — Ти вже дорослий. Я постійно про це забуваю…

Стукаючи підборами, мама підійшла до червоної «Альфа Ромео»[1] й сіла на водійське місце. Шини завищали, машина поїхала. Фелікс знову зітхнув і повернувся до сірої будівлі гімназії імені професора Стефана Кушмінського.

Разом з іншими учнями він піднявся широкими сходами до великих дверей. У холі стояла Олена, дівчина на рік старша за нього. Із сонячною усмішкою вона пропонувала всім, хто заходив, кольорові листівки. Вона була одягнена в чорну спідницю й білу блузку, руде волосся було старанно зачесане й вкрите лаком. Вона здавалася справжньою хостес.

Фелікс недовірливо взяв листівку й відійшов трошки убік. На листівці було знайоме обличчя з написом «Твій лідер». Він якийсь час роздивлявся фото, аж поки не впізнав Марцеля — хлопця, з яким їх раніше зв’язували неприємні спогади. На цій фотографії він мав не такий вигляд, як у реальності. Це навіть логічно… Олена була симпатією Марцеля, хоча ніхто не міг зрозуміти, як така красива дівчина зв’язалася з таким, як Марцель. Хлопець укотре лишався на другий рік.

— Привіт! — почулося ззаду, рівно за секунду до того, як його ляснули по спині.

Фелікс усміхнувся й обернувся. Він потис руку Нета, високого хлопця з русявим волоссям, що нагадувало стіг сіна після вибуху гранати.

— Привіт! — відповів він. Привітання не було таким гарячим, оскільки вони і так провели всі канікули разом.

— Непогано його обробили на комп’ютері, — оцінив Нет, тримаючи в руці таку саму листівку. — Підняли чоло та прибрали ту дурнувату посмішку. Я теж не впізнав його.

Фелікс перевернув папірець і прочитав кілька заяложених речень: «Голосуйте за мене на виборах до шкільного самоврядування. Ви не пожалкуєте! Я кращий за інших».

Коридором наближався їхній однокласник Віктор. Він завжди був найбільш проінформованим у школі, хоча його джерела залишалися для всіх таємницею. З відразою Віктор дивився на ще один папірець.

— Привіт! — крикнув Нет. — Непоганий жарт, правда? Марцель у президенти самоврядування? Це, як горилу на турнір із шахів.

— Зарано почав. — Віктор стенув плечима. — До виборів іще багато часу.

— Чому він хоче йти до самоврядування? — замислився Нет. — Він же дебіл.

— Агресивний дебіл, — додав Фелікс. — Такий голова самоврядування — нічого доброго для школи.

— Марцель — ідіот, — погодився Віктор. — Так, нічого доброго для школи з цього не вийде. Але для нього все навпаки. Члена самоврядування не можна, наприклад, вигнати за погану поведінку. Це називається імунітет. Плюсів однозначно більше. Прочитайте правила.

— Самоврядування має приносити користь школі, а не навпаки, — зауважив Фелікс.

— Я також читав цю казку… — зіронізував Нет. — Але так на здоровий глузд… ніхто ж не проголосує за ідіота.

— Вітаю, хлопці! — прокричав засмаглий Оскар, зупиняючись поряд. Його вигоріле на сонці волосся було ще світлішим від Феліксової чуприни. — Як минули канікули? Ви хоч раз виїхали з міста?

Фелікс і Нет перезирнулися. Про те, що сталося на канікулах, не можна було розповідати. Якби вони не зобов’язалися зберігати таємницю, їхнє перебування на морі могло стати темою для сенсаційної книжки[2]. Оскар уже відкрив рот, щоб розповісти про свої пригоди, які, на його думку, були просто надзвичайними. Але його випередив дзвоник, нагадавши усім, що директор школи магістр-інженер Юліуш Ромашка хоче урочисто розпочати шкільний рік.

— Ви бачили Ніку? — запитав Нет. — Вона зазвичай не запізнюється.

— Може, вона вже нагорі? — припустив Фелікс.

Спортзала, де мала відбутися урочистість, була розташована на третьому поверсі. Нетипово, але будинок школи був дуже старий. Колись, мабуть, найкраще місце для спортзали уявляли собі інакше.

Щороку це виглядало так само: вчителі сиділи за довгим столом, прикритим зеленим сукном, посередині стояв мікрофон, до якого промовляв директор, а учні засинали на стільцях.

Директор Ромашка з такої нагоди вбрався в бежевий лляний піджак з жилеткою, що так невдало підкреслювала його видатний животик, і аквамаринову сорочку. До цього всього ще й світлий метелик. Він зачекав, допоки всі сядуть, погладив долонею лисину, опустив мікрофон, як завжди встановлений надто високо, і почав промову. На жаль, ніхто з присутніх ніколи не міг переказати слова директора, адже традицією було також і те, що учні припиняли слухати промову вже після кількох перших речень.

За півгодини ті, хто не заснув, оплесками розбудили інших, знаменувавши кінець урочистостей.

2-А побіг до класу. Учні зайняли ті самі місця, що до канікул. Місце Нікі лишалося порожнім. Пані Йоля Волошка, класний керівник, тепло всміхалася підопічним. Навіть якщо для декого з них перший день шкільного року не був щасливий, то принаймні всі погоджувалися, що пані Йоля — найприємніша вчителька в їхньому Всесвіті.

Біля її столу стояли двоє незнайомих хлопців. Тільки за мить, коли гамір стих, їх врешті помітили. Запала тиша, пані Йоля підвелася.

— Познайомтеся з новими однокласниками, — сказала вона. — Вони перевелися до нас з іншої школи. Це Геральд и Ґілберт.

Геральд, високий блондин з блакитними очима, ввічливо всміхнувся. Був одягнений в джинси, модний светр і білі спортивні туфлі. Здавалося, ніби всі елементи його вбрання щойно було куплено в найдорожчому спортивному магазині. Ґілберт, невисокий брюнет зі швидкими очима, легко вклонився, немов готувався до виступу. Його вбрання справляло враження трошки занедбаного. У руках він тримав рюкзак з написом «Культ».

— За що вас вигнали? — запитав Люціян, найвищий хлопець у класі.

— Їх не вигнали, — пояснила пані Йоля. — Ту школу закрили.

— Збанкрутувала, — уточнив Гілберт.

— Нам не можна було цього говорити, — зітхнув Геральд.

— То школа може збанкрутувати? — здивувався Нет. — Божечки… Треба вимикати світло!

Поки новенькі йшли до своїх місць у кінці класу, панувала тиша.

— Невже не могла збанкрутувати дівоча школа? — бурмотів під ніс Нет.

— Їх, мабуть, за алфавітом ділили, — прошепотів Фелікс. — Нам літера «Г» і «Ґ» дісталася. Мабуть, у них не було жодної Геновефи, Гризельди чи Госцислави.

Урок з класним керівником має бути організаційним, але вони й так проговорили весь час, розповідаючи про канікули. Фелікс і Нет невдоволено мовчали, слухаючи розповіді. Лише коли пролунав дзвоник на перерву, пані Йоля пригадала, про що мусила поговорити з учнями. Вона встигла тільки сказати, що розклад уроків і додаткових занять буде вивішено на дошці оголошень на першому поверсі.

— То що з Нікою? — запитав Нет, коли вони вийшли в коридор.

— Востаннє ми бачилися тиждень тому, — пригадав Фелікс. — Могло щось статися…

— Може, поїхати до неї?

Фелікс замислився. Це була непроста справа, бо прогул кількох уроків першого дня справив би на вчителів найгірше враження. Однак вони були єдиними людьми, які могли допомогти Ніці, якщо справді щось сталося. У дівчини не було телефону. Вона мешкала сама в півторакімнатній квартирі на варшавській Празі. Її батьки померли, та дівчина приховувала це, щоб не потрапити до дитбудинку.

Пролунав дзвоник на третій урок. Фелікс зітхнув і постановив:

— Поїхали. Прогуляємо математику та історію.

Вони спустилися на перший поверх, але не встигли дійти до вахтерки, як відчинилися двері й перед ними постала Ніка. Вона помітила хлопців і всміхнулася, проте усмішка була не такою теплою, як зазвичай. Вона мала вигляд, ніби як завжди: чорні мартенси, чорна спідниця з металевим ланцюжком для ключів і джинсова курточка, але бракувало звичної для дівчини енергії. Руде волосся, немов менше кучерявилося, а очі менше блищали.

— Божечки, — злякався Нет. — Тебе неначе ескалатор переїхав!

— Дякую за щирість! — Дівчина намагалася всміхатися. — Я бачила себе в дзеркалі.

— Не могла заснути?

— Гірше… Не могла прокинутися. Мені снилися кошмари. Не знаю, що це… Я проспала будильник.

— Я люблю кошмари! Тобто… такі софтверні кошмари. … А ті твої, мабуть, були у версії hard. Щось пам’ятаєш?

Ніка похитала головою.

— Споко! — Хлопець поплескав її по спині й вони рушили нагору. — Кошмари — це ж не серіали. Вони не повторюються. Ми вже думали, що будемо в морзі опізнавати твій труп.

— Приємно, що ви переживали. — Ніка всміхнулася. — У вас є розклад?

— У мене він уже тиждень є. Скачав зі шкільного сервера.

— Ефтіпі не захистив мережу навіть після скандалу з оцінками? — здивувався Фелікс.

Ефтіпі був учителем інформатики та опікувався шкільними комп’ютерами. Попри те, що його спеціальністю був захист комп’ютерних мереж, вхід до шкільного комп’ютера не становив труднощів, тим паче для Нета, який добре знався на цьому.

— Може, і захистив. — Нет стенув плечима. — Через цей його новий захист міг би синій кит проплисти з усією родиною. Ніхто б не помітив.

Ніка пирснула. Видно було, що товариство друзів швидко покращує їй настрій.

Вони зупинилися перед дверима математичного класу. Було добре чути пані Лінійку, яка вже завелася.

— Ну от, — прошепотів Нет. — У мене завжди з цим проблема: чи культурно постукати, перебити вчителя й творчо вигадувати, чому я запізнився, чи просто тихенько забігти, припадаючи до землі.

Вони вибрали щось між першим і другим. Відчинили двері, не постукавши, і перепросили, просуваючись до своїх місць. Лінійка була в доброму гуморі, тому тільки махнула рукою:

— А, сідайте, сідайте…

Геральд зміряв Ніку уважним поглядом. Нет помітив це і насупився.

На довгій перерві черга перед шкільним буфетом, як завжди, тягнулася через увесь хол. З’явилися три автомати: один — з батончиками й солодощами, другий — з напоями, а третій — з новинкою сезону, оранжадом двох смаків.

— Перша в цьому шкільному році черга, — зітхнула Целіна. — Як романтично!

Вона тримала за руку Клеменса. Обоє були відомі пристрастю до солодощів у будь-якому вигляді. Офіційно вони ходили разом, будучи парою їхнього класу.

Черга була традиційним місцем товариських зустрічей. Навіть якщо ті, хто стояв у кінці, не мали шансів купити щось до того, як пролунає дзвоник, ніхто не нервував. Шкільна черга часто була лише приводом поспілкуватися.

Фелікс, Нет і Ніка дійшли до шинквасу, коли надія щось купити до дзвоника вже померла. Аурелія, яка саме розмовляла з Люціяном, усміхнулася до Нета, блиснувши біленькими зубками. Нет помахав до неї, потім поглянув на нові автомати й скривився, пригадуючи, на що перетворився такий самий автомат у минулому шкільному році[3].

Троє приятелів стали перед дошкою оголошень, яку зазвичай всі ігнорували. Напис на ледь помітному аркуші, причепеному до дошки оголошень, оповіщував: «Вибори до самоврядування. Для реєстрації кандидата необхідні підписи десяти осіб, які його підтримують». Термін оприлюднення списку — 15 вересня.

— Хто був у попередньому самоврядуванні? — запитала Ніка.

— Гадки не маю. — Нет стенув плечима. — Направду мене це мало цікавить.

— Агов! — крикнув Геральд, звертаючись тільки до Ніки, ніби Фелікса й Нета не було поруч. — Я взяв і для тебе. Знаю, що ти любиш її.

Він підійшов і вручив дівчині банку «Кока-Коли лайт».

— Дякую… — Ніка усміхнулася.

Поки вона думала, чи може прийняти подарунок, Геральд пішов. Нет проводив його підозрілим поглядом.

— Звідки він знає, що ти її любиш? — запитав він, силучись вдавати байдужість. — Ви знайомі?

— Він милий. — Ніка покрутила банку в руках. І врешті відкрила.

— Як на мене, блювотний.

Підійшов хлопець з третього курсу, одягнений в елегантний костюм і краватку. Він вручив їм свою листівку:

— Привіт, я Губерт Тріска. Проголосуєте за мене?

— Чувак, ми навіть не знайомі! — відповів уже роздратований Нет. — Як ми будемо голосувати за когось, кого не знаємо?

— Для цього я дав свою рекламку, — протекційним тоном пояснив той. — Якщо уважно прочитаєте, то пізнаєте мене.

Не чекаючи на відповідь, він пішов до наступної групки учнів.

— Пан Тріска підходить до виборів так, як я до вівсянки. — Нет зім’яв аркуш і викинув до найближчого смітника. — Вибори ще не почалися, а мене вже нудить. Може, ти б пішов?

— Геть здурів? — запротестував Фелікс.

— А чому ні? Ти підходиш. Відповідальний, у тебе завжди є хустинки для носа…

Фелікс похитав головою.

— Я хочу врешті трохи спокою. Без летючих тарілок, м’ясоїдних рослин, телепортів і роботів. І без виборів до самоврядування.

* * *

Наступного дня Ніка мала ще гірший вигляд, хоча цього разу принаймні дісталася школи до восьмої ранку.

— Ти підрізала «Ікарус»?! — злякався Нет, побачивши її в холі. — Жінко, зроби щось із собою! Ти, як власне віддзеркалення у вітрині м’ясного відділу! Може, тепле молоко перед сном питимеш?

— Ти чудово підтримуєш, — їдко пробурмотіла Ніка.

— Може, варто піти до лікаря Такси?

— Дякую! — Ніка підняла руки в оборонному жесті. — Ще захоче викликати моїх батьків. Сама якось впораюся.

— А я вважаю, що в тебе гарний вигляд, — озвався Геральд, який стояв за кілька кроків.

— Гарний? — пирснув Нет. — Вона могла б отримати роль у Джорджа Ромеро[4].

— Отже, зазвичай ти ще красивіша? — здивовано запитав Геральд.

Ніка скромно всміхнулася, а Нет широко розплющив очі від здивування.

Цієї миті вже з’явилася решта класу, що унеможливило подальшу дискусію. Вони дійшли до географічної зали й почали порпатися у сумках. Кілька зошитів і книжок випало у Ніки з рук й впало на підлогу. Вона присіла, щоб підняти їх.

— Встань, — Геральд обережно обійняв її і потягнув догори. Він дивно поглянув на неї. — Я підніму.

Але не встиг, бо на зошити кинувся Нет.

— Вона не паралітичка! — буркнув він. — Не треба їй допомагати… аж так!

Нет поклав зошити на лавці.

— Він завжди так поводиться? — Геральд усміхнувся до Ніки, ігноруючи Нета.

Ніхто не встиг нічого сказати, бо до класу увійшла пані Констанція Константинопольська, географічка.

Учні кинулися до своїх місць, немов у двері в повній бойовій готовності влетів авіаносець.

— Доброго дня! — привіталася вчителька. — Я сподіваюся, канікули пройшли добре, але зараз ви повинні про них забути. Настав час важкої праці. До фінальних іспитів лишається всього кілька років.

Вона сіла за високим столом, поглядом радара обвела клас і розгорнула журнал. Це була висушена п’ятдесятирічна жінка і, мабуть, усі без винятку учні її боялися.

— То, можливо, спочатку розкажете мені, де ви провели ці канікули? Ламберте, ти найбільше крутишся. Як там подорож до США? В яких містах ти був?

Фелікс і Нет повинні були цієї миті відчути мстиве задоволення, оскільки минулого року Ламберт утнув дуже погану річ, змінивши їм оцінки в журналі. Коли справа вийшла на яв, йому зменшили оцінку за поведінку, а батько в рамках покарання відмінив американські канікули.

— Я був у тітки… — Ламберт встав із опущеною головою. — В Радомі.

Нет не слухав бурмотіння Ламберта про Радом. Він постійно зиркав у бік Геральда, аж поки не нахилився до Фелікса й не прошепотів:

— Він зробив це тільки, щоб обійняти її!

— Пане Білецький! — географічка примружилася. — Якщо ти вже такий балакучий, то, може, розкажеш нам про свої канікули?

У Нета опустилися руки. Він повільно встав.

— Я був у Лондоні.

— І? Розповідай від самого початку. Як ти дістався туди? Літаком? Потягом? Автівкою?

Нет завагався.

— Взагалі-то мені не можна про це розповідати, — заявив він, передчуваючи, що зараз буде.

Звісно, Фелікс, Нет і Ніка обіцяли зберігати цю таємницю міністру спеціальних справ. Але навіть якби вони могли про це розповідати, це мало що змінило б. Який учитель повірив би в телепортацію до Лондону чи в подорож до 2060 року?

Вони навіть не могли б сказати, що «нормальнішу» частину канікул провели в морському маяку Міло біля Лебославова, бо розташування його було засекречено, як і факт існування підземної воєнної бази.

— Не можеш? — Констанція Константинопольська примружила очі. — А чому це?

— Я обіцяв.

Вчителька похитала головою.

— Обирай. Дотримаєш обіцянку й дістанеш двійку, або розповіси і… я поставлю стільки, на скільки заслужиш.

— А який третій варіант? Може, я розкажу про попередні канікули? Може, про зимові канікули… Або про те, як до нас приїхала тітка з Ломжі…

Констанція легко підняла брову, яка за мить сама опустилася, немов м’язам чола не вистачало сил її тримати. Вчителька записала до журналу щось, що могло бути лише двійкою.

— Сідай. — промовила вона. — Наступного разу я запитаю в тебе те саме. Може, вже перехочеться жартувати?

Решту уроку вона розпитувала інших. Найщасливішими виявилися ті, хто лишався в місті. На щастя, забракло часу на розповіді Фелікса й Ніки, адже це закінчилося б так само, як у Нета.

Наступним уроком була фізика з паном Антонієм Четвергом. Атмосфера виразно послабилася, тому що фізик принаймні відрізняв дисципліну від терору.

— Я не питатиму вас про канікули, — почав він, — певно, після попередніх уроків ви вже шкодуєте, що взагалі десь поїхали. — Відповіддю були численні посмішки. — Я знаю, «Б»-клас мені вже пожалівся.

Після перевірки присутності пан Четверг взяв свою розкладану, мов телескоп, ручку й пішов класом.

Зазвичай він розпочинав урок кумедною історією, якось пов’язаною з темою. Через десять хвилин учитель поглянув на Ніку й заговорив дедалі повільніше. Врешті він перервався, нахилився над дівчинкою і запитав:

— Навіщо тобі сонцезахисні окуляри?

Ніка зняла окуляри, а вчитель аж здригнувся.

— Виглядаєш так, немов ти не спала тиждень! — сказав він. — Як мінімум. Іди до лікаря, він ще приймає.

— Зі мною все гаразд, — швидко заперечила Ніка.

— Уроки не такі важливі, як здоров’я. Потім перепишеш у когось. Буде краще, якщо лікар Такса тебе обстежить.

Ніка встала й неохоче вийшла з класу.

— Приходить жіночка до лікаря, — з останньої парти озвався Ґілберт, пригадуючи початок багатьох анекдотів, — а лікар — Такса.

Учні захихотіли. Це було перше повне речення, сказане Ґілбертом за час перебування в новій школі.

* * *

Лікарський кабінет пахнув уколами й іншими неприємними медичними процедурами. Усе, за винятком підлоги, було білим і багато разів фарбованим. Хтось, схоже, фарбувати любив більше, ніж мити.

Лікар Такса сидів за столом (також білим) і безуспішно намагався розписати ручку, малюючи щось, що здавалося кардіограмою. Це був товстенький п’ятдесятирічний чоловік, його чоло закінчувалося на середині голови, далі йшло старанно зализане рідке сиве волосся. Він належав до людей, які не беруться до чогось серйознішого від приготування кави, якщо немає крайньої необхідності.

Жестом він показав Ніці на стілець. Вона сіла рівно й поклала долоні на коліна. Лікар потягнувся до кіпи паперів, праворуч на столі, й витягнув звідти картку пацієнта. Він довго вивчав її, сьорбаючи холодний чай. Врешті він підняв погляд і запитав:

— Що тебе турбує, дитино?

— Мені сняться кошмари, — швидко відповіла Ніка. — Я засинаю нормально, а вранці прокидаюся, немов взагалі не спала. Я не пам’ятаю тих снів, але знаю, що вони були страшні.

Лікар покивав, поперекладав папери й, немов неохоче, кинув швидкий погляд на пацієнтку. За хвилину він знову подивився на дівчину.

— Навіщо ці окуляри?

Ніка зняла їх, показавши сині мішки під очима. Лікар здригнувся.

— Ти щось… палиш? — запитав він і швидко повернувся до перегортання паперів.

Ніка різко заперечила.

— Я випишу тобі кілька ліків, — лікар Такса нашкрябав щось на аркуші, потім потягнувся до стопки бланків з лікарськими рецептами. — І дам тобі тиждень лікарняного. Не ходитимеш на заняття.

— Мені не треба лікарняний, — запротестувала Ніка.

— Тобі потрібен відпочинок. Так не можна легковажити. Виспишся.

— Але саме зі спанням у мене проблеми…

— Отож і кажу… Цим не можна легковажити, — він знову похитав головою та записав щось у картці.

Ніка зітхнула, підвелася й подякувала. У дверях вона поглянула на рецепт.

— Але ви виписали рецепт на Еріку Суровєц. А мене звати Ніка Міцкевич.

— То ти не Еріка? — Такса поглянув на медичну картку. — Ну гаразд… Не буду виписувати вдруге. Це не має значення. Аспірин і вітамін С тобі й без рецепту дадуть.

— Ви завжди виписуєте аспірин і вітамін С?

— Є таке лікарське правило, я вірний йому вже багато років, — лікар Такса гордовито випнув груди і ще раз поглянув на пацієнтку. — Головне: не нашкодити.

Ніка легко підняла брову, покивала й вийшла. У коридорі вона наштовхнулася на Геральда, який уже чекав під кабінетом.

— Я відвезу тебе додому, — запропонував він.

— Дякую, немає потреби.

— Ти ослаблена. Можеш впасти… Добре було б мати біля себе друга, який допоможе піднятися.

Ніка здивовано поглянула на нього.

— Але я не збираюся падати.

— У житті різне буває.

Ніка всміхнулася.

— Дякую. Зі мною справді все гаразд.

— Тобі дали цілий тиждень лікарняного.

Ніка зупинилася.

— Ти підслуховував?

— Ні… Той лікар… він надто голосно говорив.

Дівчинка зміряла його підозрілим поглядом і рушила далі, та Геральд пішов за нею. За рогом вони наштовхнулися на Фелікса й Нета. Фізіономія Нета свідчила про те, що він усе чув.

— Туалет — там! — він показав великим пальцем кудись за спину. — Ти сказав Четвергу, що йдеш до вбиральні.

— І що? — запитав Геральд. — Я хочу допомогти дівчині безпечно дістатися додому.

— Дякую, сама дістануся, — втрутилася Ніка, але на неї ніхто не звернув уваги.

— Ти тут новенький, — Нет підвищив голос. — І не можеш нікого проводжати додому.

— А я можу сама вирішувати? — знову озвалася Ніка, і знову ніхто не звернув на неї уваги.

— Ти мені не будеш вказувати, кого я можу проводжати, а кого ні! — Тепер уже Геральд ледь стримувався, щоб не кричати.

— І як ти хочеш її відвезти? На роликах?!

Геральд замислився, не розуміючи жарту.

— У мене проїзний.

— Ти знаєш цю реклами типу «до» і «після»? — запитав Нет. — То ти якраз той «до».

Геральд наморщив чоло, знову роздумуючи над тим, що почув.

— А ти… — він намагався щось вигадати, — ти надто кепський для такої дівчини.

Нет зло засопів.

— Вирішимо цю справу по-чоловічому, — заявив він серйозно.

Фелікс і Ніка здивовано витріщилися на нього.

— Гаразд, — Геральд примружив очі. — Де і коли?

— Після уроків за школою.

— Чекатиму, — він зміряв Нета ворожим поглядом і пішов.

Нет подав Ніці торбу.

— Дякую! — дівчина була розлючена. Не чекаючи на хлопців, вона пішла до сходів.

Фелікс якусь мить почекав, поглянув на Нета й серйозно заявив:

— Але ж ти не вмієш битися.

— І не збираюся, — Нет злостиво всміхнувся й потер руки. — Він стовбичитиме собі за школою, а я відвезу Ніку додому. У мене теж проїзний. Я знаю, що вона хоче залишитися на історію, але потім втечу з нею зі школи.

— Розумно… Але що робитимеш завтра?

— Подивимося завтра. Головне — розв’язати сьогоднішні проблеми.

— Ох не впевнений я, що це гарний план.

* * *

Нет чекав на Ніку в холі й морально готувався до втечі з останнього уроку. Коли дівчина довгий час не спускалася, він сам піднявся на третій поверх.

— Ну що ти тут досі робиш? — Нет удав здивування. — Ти отримала лікарняний чи як?

— Отримала, — Ніка стенула плечима. — Але від завтрашнього дня.

— То трохи по-дурному…

— Рецепт іще дурніший.

— Дай вгадаю: аспірин і вітамін С?

— Якби я застудилася, вони б допомогли, — вона підозріло поглянула на хлопця. — А ти б хотів, щоб мене вже тут не було, так?

— Ну… — Нет скривився. — Тоді той дебіл не буде тебе зачіпати.

— То тебе тільки це турбує! — Ніка аж фиркнула з гніву. — Тобі байдуже, як я почуваюся! Хочеш просто ізолювати мене від Геральда?

— Ти якась така неприємна зробилася… загалом… а до нього всміхалася!

— Бо він не повторює мені за кожної нагоди, що я не потрапила до дверей вагону метро, що з’їла майонез із черв’яками, що мила голову в пральній машинці, ані…

— …що суп знову пересолила? — підказав Нет.

— І я про це! — Ніка розвернулася на підборах і вийшла.

— Я сказав щось не те? — здивувався Нет. — Коли я до цього говорив, щоб вона пішла до лікаря, вона не захотіла.

Фелікс почухав потилицю.

— Я на цьому не знаюся… Але, може, краще трошки пригальмувати…

— Той Геральд від народження, схоже, пригальмований. Може, генетично навіть. І що?

— Він має психологічний підхід до жінок, — пробурмотів Фелікс.

Нет шумно видихнув і поглянув у бік.

— І справді, я колись читав, що дівчата не очікують розв’язання своїх проблем. Тільки втішання. Але ж це безглуздо…

— Та їм це допомагає…

* * *

Після останнього уроку Фелікс і Нет повільно зійшли до холу й зупинилися, очікуючи на подругу. Багато учнів, замість виходити в головні двері, прямували до дверей на патіо, що вели до зарослого саду за школою.

— Як там справи в Інституті? — запитав Нет. — Що там у твого батька?

Інститут надзвичайних досліджень ще до канікул розпочав роботу над з’ясуванням призначення деякого таємного військового обладнання з часів Другої світової війни, що мало назву кільце чи Wunrung[5]. Тривалий час робота ніяк не просувалася, частина науковців звинувачувала в цьому батька Фелікса. Лише Фелікс, Нет і Ніка відкрили (дещо випадково, за драматичних обставин), навіщо потрібна ця супертаємна машинерія. Направду, її дію вони випадково спробували на собі.

— Коли в проекті були проблеми, вони намагалися звалити провину на батька, — Фелікс посміхнувся. — Тож тепер мимоволі весь успіх приписують йому. Він намагається протистояти, але не надто вдається.

— Мабуть, запропонує моєму таткові змінити роботу, — замислився Нет. — Мій уже не витримує у фірмі — його керівниця винятково неприємна особа.

— Я рознюхаю, — пообіцяв Фелікс. — Було б класно, якби твій батько теж працював в Інституті.

Ніка врешті спустилася сходами й підійшла до хлопців.

— Можемо йти, — повідомила вона, але повернула не до виходу, а до дверей на патіо.

— Чекай, — Нет занепокоївся, — куди ти йдеш?

— Йду за школу, — повідомила вона, не обертаючись. — Хочу подивитися, як будете за мене битися.

Нет отетерів, поглянув на Фелікса, потім на Ніку, яка вже крокувала гравійною доріжкою, а потім знову на Фелікса.

— Феліксе, зроби що-небудь…

— Ти кинув Геральду виклик.

— Це справді так однозначно прозвучало? Це… можна перетворити на жарт?

— Це звучало супер однозначно, — Фелікс сумно похитав головою.

— Ми оминули етап вибору зброї, — Нет розпачливо шукав вихід. — Я б вибрав світлові мечі й справа б зійшла нанівець з технічних причин…

Шерех гравію під ногами Ніки стихав удалині. Нет гучно ковтнув і глянув на вихід зі школи, як пасажир корабля, що тоне, дивиться на шлюпку, котра швидко віддаляється. Потім перевів погляд на двері патіо.

— Мабуть, доведеться іти, — вирішив він.

Фелікс поплескав його по спині й вони разом вийшли на патіо. Чотири крила перетворювали шкільну будівлю на сірий колодязь, а кроки відлунювали від стін. У Нета було враження, що весь будинок насмішливо витріщається на нього всіма своїми вікнами.

З протилежного боку був короткий тунель, прорізаний у першому поверсі між кабінетом лікаря Такси й бібліотекою, немов вихід на арену.

Так, як Нет тієї миті, мабуть, почувалися перед боєм римські гладіатори. Принаймні не надто підготовлені. Але якщо подумати, то відповіднішим було б порівняння з християнами, яких кидали на поталу левам.

— Допоможеш мені? — запитав тихо Нет, намагаючись іти якомога повільніше.

— Затримаю його, коли битиме ногами лежачого.

— Я маю на увазі підтримку… тактичну…

— Це ти хотів битися, — нагадав Фелікс. — Буде не так погано… Пам’ятай, що супротивник оцінює не твою силу, а лише почуття сили. Твою впевненість у собі.

— У мене занижена впевненість у власних силах. Про впевненість у собі навіть не заїкаюся.

— Намагайся принаймні вдавати. Акторські здібності в тебе є…

— Навіть якщо так, то я актор однієї ролі, — Нет згорбився й ледь пересував ноги. — Я можу грати тільки невдах. Звідки я міг знати, що так все станеться? У тебе в рюкзаку є хоча б якийсь набір для першої допомоги?

— Звісно, є. А тепер випростуй спину. Вдавай самовпевненого, немов уже виграв.

— Добре, що сюди хоча б вся школа не збіжиться.

Те, що вони побачили, пройшовши тунель, змусило Нета захитатися. Рештки його впевненості втекли з поля бою разом із акторськими здібностями. Геральд розігрівався, виконуючи біг на місці й махаючи руками, а навколо зарослого газону стояло кількадесят учнів із різних класів. Не було часу замислюватися, звідки вони дізналися про заплановану бійку.

— Дівчатам краще, — застогнав Нет. — Їх ніхто не хоче бити… — Він віддав Феліксові окуляри й, подумавши, простягнув телефон. — Можеш уже набирати 112.

Він став навпроти Геральда, який підскакував, і піднімав вгору кулаки, як це роблять боксери у телевізорі. Принаймні він намагався, щоб так здавалося. Його тішило те, що майже всі вболівали за нього.

— Нет Бі-лець-кий! Нет Бі-лець-кий! Нет Бі-лець-кий! — скандували дівчата.

— До того, як почнете, — озвалася Ніка, — я хотіла б зрозуміти, навіщо ви це робите.

Хлопці вирівнялися й подивилися на неї.

— Чи я остання пачка чіпсів у буфеті? І що потім? Із тим, хто переможе, я повинна піти в кіно? Я не хочу дружити з троглодитами! Я не розмовлятиму більше з тим, хто вдарить першим.

Дівчина поглянула на них, розвернулася й швидко пішла. Розчарована публіка якийсь час чекала й роззиралася довкола, а потім учні стали повільно розходитися. Аурелія ще постояла, сумно дивлячись на Нета, але врешті пішла й вона. Залишилися Фелікс, Нет і Геральд. Вони так і стояли посеред газону й неохоче мірялися поглядами, не надто розуміючи, що робити. Врешті взяли свої рюкзаки й пішли до виходу, намагаючись не скорочувати відстань одне від одного.

За шкільної огорожею стояла фігура в пом’ятому плащі незрозумілого кольору й чорних окулярах. Вона уважно стежила за тим, що відбувалося на подвір’ї.

¹ З огляду на любов автора до автомобілів, у цій книжці всі назви машин пишуться з великої літери та в лапках. (Тут і далі прим. авт., якщо не вказано інше. )

² Таку книжку навіть було написано. Її назва «Фелікс, Нет і Ніка та Теоретично можлива катастрофа».

³ Ця історія описана в книжці «Фелікс, Нет і Ніка та Банда «Невидимих».

⁴ Джордж Ромеро — це американський режисер фільмів жахів. Його найвідоміша кінокартина — «Ніч живих трупів».

⁵ Це описано в книжці «Фелікс, Нет і Ніка та Теоретично можлива катастрофа».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Наступні два дні Ніка не з’являлася у школі. Нет був понурий, з Геральдом вони обходили один одного десятою дорогою, чим скористався Ламберт, намагаючись переконати Геральда дружити саме з ним.

— Принаймні, — пробурмотів Нет, коли вони з Феліксом стояли в черзі до буфету, — усі думають, що я відважний. Ти бачив, як на мене дивилася Аурелія?

— Варто було поїхати й подивитися, що в неї відбувається, — сказав Фелікс. — У Ніки, ясна річ.

— Після того, як вона повелася?! — Нет заскрипів зубами. — Ні за що в житті! Якщо вона воліє того… того… розмазню!

— Він від самого першого дня питав мене про Ніку, — втрутилася у розмову Целіна, котра стояла у черзі перед ними.

— Тобто питав?! — здивувався Нет. — Про що питав?

— Що вона любить і таке інше… Немов детектив…

— Тому знав про «Кока-Колу лайт», — Нет кивнув. — Він знайшов добре джерело інформації!

— Ти занадто легко здаєшся! — Сумно всміхнулася Целіна.

— Чого я взагалі турбуюся! — Гордовито пирснув Нет. — Врешті-решт, у цій школі чимало кльових дівчат, — він провів очима по черзі перед ними. — Красивих, ввічливих, таких… без протяга в голові! Чи мало таких дівчат, для яких не важливі гроші? Які можуть одягатися в секонд-хенді й виглядати супер? Таких, на кого можна розраховувати у будь-який момент? Таких, які не нарікають на все, що бачать? — Він насупив брови й якусь мить замислено водив очима по дівчатам в черзі. — Ну… може, й справді малувато. Гаразд, поїду до неї сьогодні. Але сам. Хочу довести справу до кінця!

Пролунав дзвоник, що означало, що решта всіх, хто ще стояв у черзі, муситимуть прийти на наступній перерві.

— Ти не образишся, якщо я поїду сам? — запитав Нет. — Ситуація специфічна.

— Їдь, — відповів Фелікс. — Я й так домовився поїхати з батьком на звалище.

— На звалище?

— Збираємо деталі для нового робота. Я хочу, щоб він був справді великий. Прийдеш, то побачиш.

— Може, в суботу? — замислився Нет. — Може, витягну Ніку на вечір кіно?

— А ти мислиш позитивно, — посміхнувся Фелікс. — Ну, з такої нагоди треба буде пожертвувати собою й взяти на прокат якусь бабську нудятину.

* * *

Нет ішов брукованою вуличкою з трамвайними рейками, які стали вже майже непомітними між кругляками і павутиною електромережі, що розповзалася старими стінами. Він знав, що це не найкращий район для прогулянок, і трохи непокоївся. Пройшовши повз стару машину марки «Варшава», яка навіть кольором пасувала цьому району, він зупинився на деякій відстані від характерної кам’яниці на розі з круглим еркером, що закінчувався шпичастим дахом. Нет зиркнув у вікна помешкання на четвертому поверсі й замислився, чи повинен вибачитися перед Нікою, чи радше вдавати ображеного й самому чекати на вибачення. Він опустив погляд і хвилину змагався з власними думками, поки врешті не вирішив, що ввійде й побачить, як розвиватиметься ситуація. Коли він ступив перший крок, двері кам’яниці Ніки відчинилися й звідти вийшов… Геральд.

Нет швидко розвернувся й шмигнув у темну браму. Він подумки вилаяв себе, адже мав право сюди прийти, це Геральд був прибульцем. Однак він не міг змусити себе вийти. Він сховався за край понівеченої часом дерев’яної брами й стежив за суперником, який швидко пройшов повз ворота. Нет стиснув кулаки, відчуваючи злість, змішану з розчаруванням.

На якусь мить він замислився, що робити, але відчув, що щось не так. Втягнув носом запах, який зовсім не пасував до цього місця. Сморід горілої ізоляції чи чогось подібного. Раптом він зрозумів, що поруч хтось є. Він отетерів і ковтнув слину. Боявся обернутися, боявся зробити якийсь різкий рух, щоб не спровокувати… Врешті він повільно обернувся. З другого боку брами, прихований у глибокій тіні, хтось стояв. Прошелестіла тканина плаща, і Нет, мало не скрикнувши, вискочив на двір. Швидко, не озираючись, він пішов у бік зупинки. Півгодини потому він уже був на вулиці Сердечній, у підвалі дому Фелікса, який саме схилився над довгим робочим столом і паяв кабелі. Він вислухав розповідь приятеля, відклав паяльник і похитав головою.

— Фігово…

— Тепер я не знаю, що робити, — смутно додав Нет. — Якщо вона переписує в нього конспекти, то я не буду позоритися й приносити свої зошити. Ти ж знаєш, скільки помилок я роблю. Усі сміються з мене…

— Ніхто не сміється.

— У того красунчика почерк, як у друкарської машинки! Це навіть не почерк — кожна літера вилизана… Ти сам бачив, зрештою!

— Це нічого не значить. Важлива особистість!

Нет іронічно мугикнув.

— У нього особистість приманки на рибу! Як Ніці міг сподобатися чувак з від’ємним почуттям гумору?!

— Може, ти занадто швидко робиш висновки?

— Занадто швидко?! Вона взяла у нього конспекти! Невідомо, чим вони там разом… І взагалі! Ми стільки пережили, а вона… отак просто… — Він сунув руки до кишень і закружляв підвалом. — А що ти взагалі робиш? — Він врешті звернув увагу на роботу Фелікса.

Підвал було перетворено на майстерню. Колись у ньому працював Феліксів тато, а тепер віддав своє королівство у володіння сина. На довгому столі, що стояв під малими віконцями підвалу, тягнулися пучки дротів, лежали електродвигуни. Вздовж стін стояли величезні шафи з полицями, аж до стелі заставлені ящиками й фрагментами незрозумілих механізмів. Частина підлоги була зайнята предметами різної форми й розміру, які іноді здавалися запчастинами космічного човника, а часом — вмістом перевернутої урни для сміття.

— Це управління пневматичними дверима з міського автобусу. — Фелікс показав на дроти, що виходили з товстої втулки. — Це фрагмент кондиціонера, там — посилювач керма від «Форду», а це… я не знаю, що це, але вигляд класний.

— Ну окей, але що ти з цього робиш?

— Це буде Голем. — Фелікс показав на складні схеми, намальовані на аркушах паперу, приліплених до стіни.

— Голем — це таке створіння, зліплене з глини й оживлене закляттям… Щось таке?

— Це тільки назва. Мій Голем буде роботом, який слухається вказівок конструктора. Тато, коли був у моєму віці, намагався зробити щось подібне.

— Ми бачили. Нічого у нього не вийшло, — Нет похитав головою. — Електроніка тоді була у зародковому стані. Адаптери й таке інше. Що має робити цей твій Голем?

— Допомагати й охороняти. Він має бути сильний і витривалий. Універсальний.

— Ти казав, що універсальних роботів не існує.

— Знаю… Але це моя давня мрія, — Фелікс поглянув на приятеля дуже серйозно. — Ти напишеш програму керування Големом? Цей механізм буде надто складним, щоб працювати без комп’ютера.

— Переконав! Працюємо разом! — Нет усміхнувся, хоч і слабко. — Це класно, бо той софт для механічного собаки простий… Але цієї миті… якось я не можу насолоджуватися.

— Встигнеш іще. Це триватиме певний час.

— Тож домовилися! — Нет потиснув долоню приятеля і посерйознішав. Сів на столі. — Скажи, старий, а що б ти зробив на моєму місці?

— Поговорив би з нею.

— Вона не захоче…

— Не знатимеш цього напевно, поки не спробуєш.

— Поїдьмо до неї завтра після школи. Суперкоманда не може розпастися через якогось… телепузика!

— Це неможливо, — ствердив Фелікс.

— Ти так гадаєш? Справді? — здивувався Нет.

— Потрібно більше, ніж тридцять електродвигунів… він важитиме зо дві тонни!

— А-а-а… ти про це… То візьми полегшені двигуни.

— Вони будуть надто слабкі. Зрештою, і так там буде ціла купа стиків і кабелів. Пам’ятаєш, що сталося з модульними роботами Мортена?

— Змокли. Це нас тоді врятувало.

— З Големом так не станеться, — Фелікс примружився. — І він буде сильнішим.

— Гадаєш, він міг би когось випадково затоптати? — невинним голосом запитав Нет. — Так… абсолютно випадково наступити, а потім так само випадково пройтися по ньому кілька разів туди-сюди? Ми б звалили все на глюк у програмі…

— Мені потрібна гідравлічна помпа, — Фелікс потирав підборіддя, малюючи в уяві складні схеми. — Така… від екскаватора… Тоді вистачить лише одного двигуна для забезпечування роботи помпи, а масло під тиском проходитиме всіма деталями. Таким чином… усю потужність можна буде скерувати до конкретної деталі.

— Він одним пальцем підніме машину? — далі розпитував Нет.

Фелікс кивнув.

— І зможе випадково поставити її на когось?

— Голем підкорюватиметься трьом законам робототехніки. Він не зробить нічого проти людини.

— Шкода… — Нет знову почав кружляти підвалом. Раптом він помітив застелене ліжко в кутку. — А ти не надто переймаєшся з приводу цього Голема? У нього навіть голови ще немає!

— Це моє ліжко. Я тут сплю.

— Жартуєш!

— Бабуся Люся має проблеми з ходінням по сходах, — пояснив Фелікс. — Тож план такий, що тато віддасть їй свій кабінет на першому поверсі й переїде до моєї кімнати. А я житиму тут.

— Добре, що не в комірчині під сходами.

— Ні, не в тому річ. Я сам хотів сюди переїхати. Так я повинен був постійно бігати за чимось до своєї кімнати, а тут я і так проводжу більшість часу.

— Ревматизм матимеш, і кожний палець у тебе вигинатиметься в інший бік. Треба буде спеціальну клавіатуру до комп’ютера.

— Тут сухо й тепло. Я навіть вентиляцію вдосконалив. Єдине, що в туалет мушу бігати додому, на перший поверх.

— Зроби собі безпровідний.

Фелікс всміхнувся. Нет похитав головою і знову заходив по колу.

— Я спаскудив всю цю справу, — сказав він серйозно. — З тим поєдинком… Це був імпульс. Я поняття не маю, навіщо це зробив.

— Цивілізація обіймає лише останні триста років, — Фелікс повернувся до паяння кабелів. — До того триста тисяч років наші предки полювали, а наші предкині (якщо взагалі є таке слово) збирали ягідки. Чоловіки боролися за кращих жінок. Часом за них треба було битися. Наш мозок пристосований до тих часів. У нас досі мозок печерної людини. От звідки цей імпульс.

— Якщо так… я волів би збирати ягідки, — замислено сказав Нет. — Дівчата могли б полювати й битися за мене. Ех… немає в світі рівноправ’я.

* * *

На великій перерві на дошці оголошень, яка стосувалася виборів, з’явився список кандидатів. Там були тільки три прізвища й багато вільного місця. Фелікс і Нет спустилися, коли черга до буфету складалася всього з кількох осіб. Але вони не хотіли нічого купувати. Вони підійшли до дошки й багатозначно перезирнулися. Фелікс роззирнувся й скрепкою відчинив замочок на дошці. Нет підліз під скло й почав старанно, щоб не наробити помилок, дописувати у список вигадані прізвища. Однак після першого ж прізвища вони почули відлуння підборів на сходах, тож мусили тікати. Завдяки двом стрибкам вони стояли вже за півтора метри від дошки. Коли Пробірка, вчителька хімії, проходила повз, вони вже стояли в кінці черги до буфету.

— Це якийсь дитсадок, — хвилиною пізніше оцінив Фелікс.

— Але це адреналін, — усміхнувся Нет. — Я повинен щось робити, щоб не думати постійно про те саме.

— Підемо до неї після школи. Потерпи ще трохи.

Пролунав дзвоник, тож вони швидко покрокували на урок польської.

Польську вела пані Йоля Волошка, класна керівниця. Дисципліна трошки страждала під час цих уроків, але атмосфера була, так би мовити, досить вільна. Попри це минулого року всі так чи інакше вивчили те, що повинні були й отримали непогані річні оцінки. Цього разу, однак, урок пані Йолі мав стати одним із найсумніших. Біля столу пані Йолі сидів невідомий чоловік. Він був худий, у чорному костюмі, з чорним дипломатом і в’ялими вухами — лише це можна було сказати про нього, якщо не придивлятися. Але ні… було щось іще — у нього був дуже сумний погляд. У ньому все було якесь сумне. Смуток парував з нього й розповзався класом. Ті, хто сидів поряд, навіть відчували мурашки.

— Може, збанкрутувала якась школа для дорослих? — невпевнено пожартував Нет.

— Познайомтеся з паном Шишкевичем, — смутно почала пані Йоля. — Він… Зрештою, я передаю вам слово, — поглянула вона на чоловіка й швидко сіла.

Пан Шишкевич встав, поправив пурпурову краватку й заговорив сумним голосом:

— Згідно з тим, що сказав раніше директор магістр-інженер Юліуш Ромашка, ми починаємо у вашій школі експериментальну програму мовної правильності.

Запала повна тиша. У сумного чоловіка втупилося кільканадцять пар очей. Учні намагалися пригадати, що говорив директор Ромашка під час урочистого початку шкільного року, але, звісно, це нікому не вдалося. Дехто пригадав лише, що наснилося під час промови директора.

— Програма називається «Правильність і чистота», — продовжував сумний чоловік. — Ми намагаємося не вживати абревіатури. Зрештою, нація сподівається на нас, тому ми хочемо почати від основ, тобто від молоді, яка найчутливіша до поганих зразків, — він підняв долоні й звів кінчики пальців. — Як часто ми чуємо слова, що не повинні звучати між Бугом і Одрою. Як легко ми калічимо власну мову, впихуючи в неї чужі слова, мов колючки. От що означає повний кайф? — Він аж скривився. — Чи соррі? Це нічого не означає! Це каміння, закинуте чужими руками у вікно нашого рідного дому. Ні… Ми самі закидаємо це каміння, жменями набираємо й кидаємо. Навіть «комп’ютерна миша» — це калька з англійського слова «маус». Яка красива назва «настільно-коловий маніпулятор»! Але вона зникла в темряві історії. А шкода… дуже шкода…

Пані Йоля багатозначно відкашлялася, вибиваючи пана Шишкевича з природного для нього ритму. Він здивовано, але незмінно сумно подивився на неї.

— Мені треба вести урок, — усміхнулася вона.

— А, ну так… Якісь запитання?

Люціян, який сидів в останньому ряду, підняв руку.

— Це прихована камера?

Вуха сумного чоловіка зів’яли ще більше. Замість відповісти він додав:

— Без достатньої мотивації ця програма не була б такою важливою. Тож ваші карні бали буде перераховано в оцінку з польської та безпосередньо вона впливатиме на семестрову оцінку. — Класом прокотилася хвиля невдоволення, але ніхто не висловився відкрито. — Кожен з вас отримає ДМІ, тобто Детектор Мовних Іншостей. Це такий маленький прилад, який перевірятиме, чи правильно ви говорите. На жаль, він може визначати тільки неправильні вирази, тому на цьому етапі будемо оцінювати лише це. Дуже шкода… Звісно, ті з вас, хто не вживає неправильних слів, навіть не помітить наявності цих приладів. Тож, якщо сумління чисте, вам нічого боятися.

Він відкрив дипломат і витягнув звідти пласку коробочку з інвентарним номером, що закінчувався на «2а». Обійшов клас, роздаючи всім по маленькій чорній втулці з короткою антенкою та кліпсою для кріплення до одягу. У нього в руці лишився один, призначений для Ніки. Без слів він поклав його перед пані Йолею та сумно додав:

— Система почне працювати за п'ятнадцять хвилин, тому краще вже зараз звертайте увагу на те, що говорите. Ага… вони також відчувають, чи вони прикріплені й чи не прикриті чимось. — Він закрив дипломат двома великими замками й пішов до дверей. — Гарного всім дня, люба польська молодь!

Він вийшов швидко, але навіть зачинені за ним двері не звільнили клас від сумної атмосфери. Пані Йоля кинула на учнів такий самий сумний погляд, який щойно був у пана Шишкевича, і розвела руками:

— Соррі, таке лайф!

* * *

Фелікс і Нет уже кілька хвилин мокли під дощем на порожній празькій вулиці. Важкі хмари перетворили післяобідню пору на вечір. У світлі нечислених машин виблискувала бруківка. Волога крізь кожну шпарину в одязі пробиралася до самих кісток. Машина марки «Варшава» стояла припаркована біля тротуару, але вже в іншому місці, ніж вчора.

— Ти вчора так чудово давав мені поради, — нарікав Нет. — А тепер стоїш і мокнеш, як і я.

— У мене немає концепції, — Фелікс знизав плечима. — Це видавалося простим, поки ми сюди не прийшли.

Під дощем трамвай здавався понурим кораблем, що плив портовим каналом. Світло фар миготіло в тисячах крапель. Люди всередині здавалися просто розмитими тінями. Раптом хлопці почули дивний звук. Це був, ніби ритмічний стукіт, що ставав дедалі гучнішим. Якби не той факт, що вони перебували в великому місті, то подумали б, що це коні.

Трамвай наближався до місця, де вони стояли. Аж раптом з-за нього виїхала чорна карета, в яку було запряжено три пари коней. Вона обігнала трамвай, обливши хлопців водою з калюжі. Вони не бачили візника, проте помітили тінь його плаща, що розвивався, мов зловісний чорний прапор. Бліде світло з ліхтариків, що висіли по боках від його сидіння, замиготіло. Коні блиснули вищербленими зубами й білками очей. Просвистів батіг. Хлопці відчули тепло, що йшло від коней, і характерний запах тваринного поту.

Щоб уникнути удару, трамвай різко загальмував, мигаючи червоними вогниками. Карета здавалася міцною, бо була вища від трамваю. Вона зникла за сірою завісою дощу так само швидко, як і з’явилася. Поволі стих і стукіт кінських копит, лишилося тільки тихе теркотіння старого рельсового транспорту. Через півхвилини вулиця знову була порожня та мокра.

Хлопці перезирнулися.

— Не варто тут стояти… вже, — озвався Нет. — Ходімо. Спонтанно. Побачимо, що буде.

Фелікс кивнув. Вони швидко перейшли дорогу й увійшли до темряви кам’яниці на розі. Так само в мороці вони піднялися сходами на четвертий поверх і подзвонили до дверей з невиразною табличкою «Міцкевич». Якийсь час нічого не відбувалося, потім почулося шурхотіння. Двері відчинилися на ширину ланцюжка, з’явилося заспане обличчя Ніки, після чого двері зачинилися, щоб наступної хвилини відчинитися на всю ширину і показати друзям дівчину в розтягнутому спортивному костюмі й капцях. На голові в неї було щось, що здавалося величезним ковтуном.

— Ти виглядаєш, ніби… — Нет вчасно прикусив язика й іншим тоном закінчив: — …спала.

Ніка кивнула й недбалим жестом запросила хлопців увійти. Квартира була маленька та затишна. В середині великої кімнати стояли стіл і три стільці. Були ще велика шафа, диван і напівпродавлене крісло. Роль кухні виконували стара газова плита, ряд шафок і раковина на стіні ліворуч. З кута кімнати три сходинки вели на еркер, в якому була маленька кімната, перетворена на простір для праці. Вона була кругла, вікно — в половину стіни. Там стояли робочий стіл, дерев’яний стілець, вузька шафа й висіли кілька вузеньких поличок для книжок. З користю було застосовано кожен шматочок підлоги та стін. Полички, шафки, картини й вішаки були майже всюди.

— Вип’єте чогось? — Ніка позіхнула, затуляючи долонею рота.

— Навпаки, — відповів Фелікс. — На нас самих по кілька літрів води.

— Може, ти впадаєш у сплячку? — Нет витирав запотілі окуляри.

Ніка похитала головою.

— Я навіть вчора випила трохи кави, — знову позіхнула. — Я вже боюся спати. Мене звалило нещодавно, як пішов дощ.

— То соррі, — Нет стенув плечима. — Ми не знали.

— Ні-ні, все добре. Принаймні зараз я не сплю.

— Ти так здохнеш.

Ніка підійшла до шафки й витягнула баночку з кавою.

— Припини! — Нет підійшов і забрав з рук банку. — Не можна пити стільки кави, тобі чотирнадцять років! Полисієш… чи щось іще…

Фелікс подав Ніці торбинку з горіхами. Вона пересипала їх у мисочку. Вони сіли біля столу. Запала тиша, яку порушували тільки шерех дощу за вікном і хрумкотіння. Друзі дивилися один на одного, гадаючи, що сказати. Увімкнувся холодильник, наповнивши кімнати металевим бурчанням.

— Вчора я хотів принести тобі конспекти, — пробурмотів Нет. — А потім подумав, що ти не захочеш їх узяти.

— Чому? — щиро здивувалася Ніка. — Мені потім треба буде так багато надолужувати.

— Якщо ти взяла зошити Геральда…

— Я не взяла!

— Він був тут вчора!

— Я не знаю, — Ніка похитала головою. — Справді, був якийсь хлопець, ломився в двері, хотів зі мною поговорити. Потім, може, і приходив Геральд, але я нікому не відчиняла. Чекала на вас.

— Я був унизу, — Нет знову стенув плечима. — Але подумав, що коли Геральд… коли він тобі подобається…

— Він взагалі мені не подобається! — Гаряче запротестувала Ніка. — Він страшенно нав’язливий. І якийсь… штучний!

— Ти з ним стільки розмовляла!

— Бо він постійно щось говорив.

— Він хотів відвезти тебе додому.

— Але ж я не погодилася! А тобі й на думку не спало відвезти мене додому? Я справді почувалася погано.

— Та я, власне… — Нет замислився. — Ну… можливо, й так. Я подумав, що не хочу, щоб Геральд проводжав тебе…

— Це трохи різні речі.

— Крім того… я думав, ти надулася на мене.

— Пройшло за п’ять хвилин, — Ніка всміхнулася. — Я гадала, що це ти образився. За те, що я образилася. Я страшенно на себе розлютилася.

Фелікс зітхнув і подивився в стелю.

— Мені теж пройшло… майже одразу, — зізнався Нет.

Його обличчя прояснилося, йому, схоже, справді полегшало. Він підсунувся ближче до Ніки.

— І так загалом… соррі за того троглодита. Насправді було приємно, що ти був готовий битися за мене… Хоч це й не у твоєму стилі, — вона всміхнулася, теж трішки ближче підсуваючись до Нета.

— Це правда… сам не знаю, що на мене найшло. Це через збирання ягідок…

— Яких ягідок? — Ніка нічого не розуміла.

— Це так… асоціація, — Здавалося, Нет хотів її поцілувати.

Фелікс потер обличчя руками, встав і підійшов до вікна. Нет і Ніка швидко відсунулися одне від одного.

Сірий дощ бився об бруківку, підімаючи з долу легкий водяний туман, що вкривав рельси й тротуари.

— Спробуємо на майбутнє так не поводитися, — попросила Ніка. — Краще розмовляти, ніж ображатися.

— Ми забагато пройшли разом, щоб якийсь недороблений Кен плював тепер нам в обличчя, — Нет знову присунувся до Ніки.

— Чекайте, — перебив Фелікс. — Ти сказала, що якийсь чоловік ломився до тебе в двері?

— Але я не викличу поліцію! — Ніка стенула плечима. — Вони одразу запитали б мене про батька.

— Він сказав, що хотів поговорити.

— Поговорити! Угу! — фиркнув Нет.

— Який він був? — вів далі Фелікс.

— Я бачила його тільки крізь щілину в дверях. На око такий… років шістдесят. Страшенно поношений плащ і чорні окуляри в дротяній оправі.

— Схожий на цього? — Фелікс вказав крізь вікно на фігуру на вулиці.

Нет і Ніка підійшли до вікна. Чоловік у плащі, здається, їх побачив, бо розвернувся на підборах і швидко пішов.

— Це він… — прошепотіла Ніка.

— Я вчора зіштовхнувся з ним у брамі, — тихо додав Нет.

Вони дивилися, як постать розпливається в дощі. За мить загорілися вогні «Варшави» і машина швидко від’їхала. Проїхав наступний трамвай. Якби не тремтіння склянок у шафці, можна було б подумати, що він проплив.

— Може, на якийсь час ти переїхала б до мене? — запитав Нет. — Тобто… до кімнати брато-сестри. Вона чекає… уже мебльована.

— Дякую, — Ніка всміхнулася, але похитала головою. — Я справді не можу.

— Але той фрік може бути небезпечним.

— Якось справляюся вже кілька років сама. Мене не вижене звідси якийсь надокучливий тип.

— Вигадаємо дещо інше, — озвався Фелікс. — Я можу поставити на підвіконні вартака. Тільки треба придумати, куди він передаватиме картинку.

— Так! — Нет аж ляснув себе по лобі. — Як я раніше про це не подумав! У мене є кілька старих комп’ютерів. З них можна буде зібрати один, цілком справний.

— Це має дорого коштувати… — Ніка намагалася протестувати.

— Кількарічна техніка зараз як металобрухт продаться, — Нет відмахнувся. — Зрештою, вона мені й так вже непотрібна. Батько постійно змінює свої машини, а старий хард кочує до мене. У нього має бути все найновіше!

— Ну… не знаю…

— Ми ж суперкоманда! Завтра все встановимо. А сьогодні ще мусиш спати з сокирою під подушкою.

Нет поглянув на холодильник. Відчинив. Пересвідчився, що кілька поличок заповнено, тож заспокоївся, що подрузі не загрожує голод, і повернувся назад за стіл. Фелікс теж присів.

— Шкільна стипендія, — пояснила Ніка. — Мені навіть вдається щось відкладати.

Щось задзвеніло в шафці над мийкою. Дверцята самі відчинилися, звідти вилетіла склянка й повільно поплила кімнатою. Фелікс і Нет водночас гучно ковтнули й втислися глибше в стільці.

— Не хвилюйтеся, — Ніка кинула на склянку байдужий погляд. — Трохи політає й повернеться на місце. Може, вип’єте чогось?

— Чаю. Виключно, — погодився Фелікс. — Трохи все ж… холодно.

— Так, холодно, — підтвердив Нет. — Я теж попрошу чаю. Але не в тій склянці. Ці твої здібності часом… лякають. А що із снами?

— Усе по-старому, — Ніка налила води у чайник та поставила його на газ.

— Може, треба піти до лікаря? До… справжнього лікаря?

— Стипендія не аж така висока…

Склянка облетіла кімнату й повернулася на місце. Нет полегшено зітхнув і витягнув з рюкзака зошити. Подумавши, зошит із польської він сховав назад і звернувся до Фелікса.

— Ми надто швидко писали, — пояснив Нет. — У мене ти нічого не зрозуміла б.

— Що було на польській? — запитала Ніка.

— Про польських національних героїв. У нас вийшло, що зараз ім’я героя — це 404.

— Тобто 44?

— Ні. 404 — героя не існує[6].

— А-а-а.

— Ти пам’ятаєш хоч один зі своїх снів? — Фелікс дав Ніці свій зошит.

— Тільки сьогоднішній. Мені наснилася чорна карета, яка мчала вулицями варшавської Праги.

Хлопці отетеріло дивилися один на одного.

— Часом, коли мама вмикає радіо надто гучно, — почав Фелікс, — мені сниться те, про що розповідають у новинах. У початковій школі я раптом опинився в північній вежі World Trade Center, потім у шаттлі Columbia — в тому, що впав…

— Я була в цій кареті. Мене викрали.

— Тож, подзвонивши в двері, ми тебе врятували, — заявив Нет з драматичним виразом обличчя.

— Ви розбудили мене в гарний момент, — зізналася вона. — Я знаю, що потім мало статися щось жахливе… Мабуть, я вже бачила цей сон. Може, навіть кілька разів.

— Тобі наснилася карета, бо справжня карета їхала вулицею, — пояснив Фелікс. — Ти почула її крізь сон. Так буває. Але я не думаю, що карети тут проїжджали щоночі…

— Хіба що тут неподалік десь оренда карет, — підкинув Нет.

— Я не впевнена, — Ніка похитала головою. — Мені здається, що лише останнім часом всі ці сни такі схожі.

Розмову перервав свист чайника. Дівчина приготувала чай та взялася переписувати конспекти. Фелікс і Нет використали цей час, щоб зробити домашнє завдання. Коли закінчили, був уже справжній вечір, а Ніка мало не засинала над зошитами. Була майже сьома година, а за вікном сутеніло.

— В Інституті Надзвичайних Досліджень є щось, що називається лабораторія сну, — пригадав Фелікс. — Там не лікують людей, тільки здійснюють наукові дослідження… може, це б щось прояснило.

Ніка поглянула на нього з надією і закивала.

— Ходімо, поки там ще не зовсім темно, — Нет встав. — Якщо вже карета була, то тепер може з’явитися що завгодно, навіть мохерові кенгуру з Альфа Центаври.

— Давай більше не лаятися за такі дрібниці, — попросила Ніка, слабко всміхаючись до Нета.

— Краще розмовляти, ніж лаятися, — Фелікс багатозначно поглянув на друга. — Ми прийдемо завтра й усе тут установимо. А про цю лабораторію я поговорю з батьком сьогодні. Замкни двері на всі замки.

Нет зупинився на порозі. Він на мить засумнівався, потім витягнув з кишені мобільний телефон.

— У разі чого набери 112, — сказав він і сунув апарат у руку дівчини, яка засинала у вертикальному положенні.

Вона не встигла запротестувати, як вони захряснули двері й пішли темними сходами на двір. Дощ холодними краплями пробирався їм за коміри. Вони шкодували, що не надягли куртки з капюшоном. Нет чхнув.

— Будь здоровий, — сказав Фелікс.

— Дяк, — Нет витер нос хустинкою і завмер. — Ти чуєш те саме, що я?

— На жаль, так, — вулицею луною розносилося ритмічне цокання підков. Воно наближалося. — Коні… Риссю.

— Тобто?

— У коня три… передачі, — пояснив Фелікс. — Перша — це крок, друга — рись. Потім галоп. Вони інакше ставлять ноги на кожній… передачі.

Відлуння цокоту відбивалося від вікон кам’яниць, від темних вітрин зачинених магазинів і стін, на яких злущувалася фарба.

— А як називається біг задом?

Фелікс не встиг відповісти. З-за рогу вилетіла шістка чорний коней в упряжці. Вони підковзувалися на мокрій бруківці, а саму карету добряче занесло на повороті. Плащ, чи, може, мантія візника розвивалася від вітру. Обличчя вони не бачили, під капюшоном була лише тінь.

— Цікаво, це знову їй насниться? — прошепотів Нет, приліпившись спиною до мокрої стіни.

Карета зникла за рогом вулиці.

— Цікаво, чи НАМ це насниться, — додав Фелікс. — Що це взагалі таке? Якийсь караван?

— Експрес-поховання? — з чорним гумором запитав Нет. — Доїзд до клієнта в будь-який час дня й ночі, знижка під час вечірньої зливи. Безкоштовний бонус — перелякати сусідів.

Цокотіння потонуло в шурхоті дощу.

— Замучили її ці кошмари, — озвався Нет. — Зрештою… я не дивуюся. У таких умовах… Ти бачив її обличчя, коли почула про лабораторію сну?

— Мене хвилює дещо інше, — промовив Фелікс. — Вона сказала, що карета була чорна. Якби вона просто чула стукіт з вулиці, то не знала б кольору.

— Але карети зазвичай всі чорні… Тобто були… бо це, мабуть, останній живий екземпляр.

Фелікс похитав головою, Нетові слова його не переконали. Хлопці поволі пішли до зупинки.

* * *

Ніка не могла висидіти вдома й прийшла до школи, попри те, що в неї лишалося ще кілька днів лікарняного. У холі вона одразу побачила Нета й Фелікса, які робили щось підозріле біля дошки оголошень. Помітивши подругу, хлопці з невинними обличчями відскочили від дошки.

— Хеллоу, мала! — привітався Нет, а з його ДМІ почулося голосне «пі-і-іп». — Як моральний стан здоров’я?

— Не повіриш, але аспірин і вітамін С, схоже, трохи допомогли, — сказала вона й поглянула на дошку.

Дирекція призначила її для інформації щодо виборів до шкільного самоврядування. Зараз більшу її частину займав плакат Марцеля з гаслом: «Твій лідер». Внизу хтось дописав жирним маркером: «Голосуй за клишоногого».

— Тобі вдалося написати без помилок! — Ніка всміхнулася.

— Це для маскування! — Нет роззирнувся в холі, який поволі наповнювався учнями. — Ходімо звідси.

— Ти справді маєш трохи кращий вигляд, — Фелікс придивився до дівчини, поки вони наближалися до сходів.

— Змушую себе їсти багато овочів. Крем під очі теж трохи допоміг.

— Ти з’їла крем для очей? — скрикнув Нет.

— Ні… Намастила під очима.

— Це не розв’язує проблеми, — заявив, подумавши, Фелікс.

— Але це краще, ніж темні окуляри.

— А що з тим дегенератом у плащі? — запитав Нет.

ДМІ відреагував звичним «п-і-і-і-п», заявляючи, що не знає слова «дегенерат».

— Я більше його не бачила. Може, вас злякався.

— Я намагався мати грізний вигляд, — з серйозною міною заявив Нет.

Хол наповнювався галасом розмов і піканням десятків ДМІ. Їх заглушив тільки дзвоник.

Коли друзі дійшли до кабінету інформатики, Геральд окинув хлопців неприязним поглядом, але навіть не намагався заговорити з Нікою. Пан Ефтіпі увійшов до класу й привітався неясним «мгм».

— Сьогодні я перевірю, cкільки у вас вилетіло з голови за ці канікули, — заявив він і всівся за столом, який був трохи вищим за учнівські парти. Усі столи було зіставлено у формі острівця, тож учителеві було чудово видно, хто що робить. — Чим відрізняється нова система Windows від попередньої? — Ефтіпі провів пальцем по списку учнів, але Нет і так знав, що той натрапить на нього. — Може… Нет Білецький? Доля так обрала… — учитель вищерив великі жовті зуби.

— Нова система Windows «п-і-і-і-п» відрізняється від попередньої головним чином тим, що повільніше працює, — почав Нет. — Принаймні на моєму комп’ютері «п-і-і-і-п». Як це?! — він відчепив ДМІ від кофти й поглянув на нього з претензією: — У словнику немає слова комп’ютер?! «П-і-і-і-п». Схоже, немає… А комп? «П-і-і-і-п». Теж немає… А ПК? «П-і-і-і-п». Лаптоп? «П-і-і-і-п». Ноутбук? «П-і-і-і-п».

— Можеш не робити цього зараз? — спитав Ефтіпі. — Ти ж на інформатиці, а не на музиці.

— Але брак слова комп’ютер «п-і-і-і-п» в словнику ДМІ «п-і-і-і-п» знижує мою оцінку з польської. Може, я повинен говорити «електронний мозок»?

— Вчора на уроці іспанської люди втратили по кілька сотень пунктів, — втрутився Віктор. — Через це пікання урок здавався концертом латиноамериканської музики.

— Як сильно треба тиснути, — Ефтіпі підвищив голос, — щоб правильно нажати кнопку на комп’ютерній клавіатурі? Фелікс Полоній.

— Залежить від того, яку клавішу й на якій клавіатурі, — відповів Фелікс. — Наприклад, «Shift» «п-і-і-і-п» можна натиснути, поставивши на ньому… — він потягнувся до кишені й витягнув кілька пальчикових батарейок, — поставивши на ньому три батарейки типу АА «п-і-і-і-п». Це близько п’ятдесяти грамів. Клавіша «Enter» «п-і-і-і-п»… теж п’ятдесят грамів. Перевірити інші?

Усі звикли до того, що Ефтіпі не був ані добрим учителем, ані знавцем комп’ютерів, тож уже ніхто не дивувався таким запитанням.

— Неважливо, — вчитель вказав на Оскара. — Навіщо комп’ютеру операційна система?

— Щоб він міг перетворювати «п-і-і-і-п», — відповідав Оскар. — Що? Немає слова перетворювати? «п-і-і-і-п».

— Не для того, — нетерпляче сказав учитель. — Операційна система є посередником між програмами й обладнанням. Якщо хочеш у текстовому редакторі зберегти файл на диск, редактор тексту не повинен це вміти. Допомагає операційна система, тому що знає, як обходитися з диском. Так само з принтерами, інтернетом і всім іншим…

Коли лекція на тему операційних систем, що тривала близько п’ятнадцяти хвилин, закінчилася, Ефтіпі повернувся до дурних запитань випадково вибраним учням. Ті відповідали під акомпанемент пікання ДМІ-приладів. Насамкінець, перед дзвоником, відповідати випало Ніці, але вона не змогла нічого сказати, бо просто заснула, спираючись щокою на клавіатуру. Екран її комп’ютера заповнювався довжелезним виразом у ритмі її дихання: «iiiiiiiiiiiiioooooooooiiiiiiiiiiiiiiiiioooooooooooo…».

* * *

Після уроків хлопці привезли обладнання до квартири Ніки. Нет встановив комп’ютер під столом у маленькій кімнаті. Маленький монітор, клавіатура й мишка займали майже половину робочого столу. Фелікс у цей час встановлював дві маленькі камери. Першу — на вікні, щоб дивитися, що відбувається на вулиці, особливо біля воріт з іншого боку. Потім, не зважаючи на протести Ніки, він просверлив дірку у вхідних дверях і встановив панорамне вічко. Другу камеру він розмістив так, щоб дівчина могла виглядати у нього. Її можна було підняти, як кришку вічка, й визирнути. На сходах було темно, але камера, на щастя, діяла в інфрачервоному спектрі, тому не потребувала денного світла. Вона непомітно освітлювала потенційного гостя діодом, імітуючи інфрачервоні хвилі.

— Система діє, — повідомив Нет. На екрані було видно два віконця з зображенням з обох камер. — Бездротове з’єднання — подарунок від Манфреда.

— Подякуй йому, як повернешся додому, — видно було, що Ніці незручно через таку суєту.

— Зараз сама йому подякуєш. Це він стежитиме за тобою. Не вимикай комп’ютер, нехай працює цілодобово. Я замінив там вентилятор на такий, що працює тихіше.

— Не треба було, — відповіла Ніка. — Ні один вентилятор не буде гучнішим за мій холодильник.

Немов у відповідь холодильник забурчів. Фелікс присів біля нього, відтягнув від стіни й поглянув на його задню стінку. Він витяг із кишені мультиінструменти і якусь мить щось майстрував. Бурчання перейшло в тихе муркотіння.

— Що ти зробив? — здивувалася Ніка.

— Докрутив один шурупчик, — пояснив Фелікс, пхаючи холодильник на місце. — Він відкрутився й усе резонувало.

— То я два роки слухала буркотіння цього холодильника… — Ніка схопилася за голову. Вона дивилася на Фелікса, як на ілюзіоніста після надзвичайно вдалого виступу. — Дякс…

— Якби ти ще й балкон відремонтував, це було б офігенно! — всміхнувся Нет, відчуваючи легку заздрість.

— Але тут немає балкону… — підозріло промовив Фелікс.

— Отож! Така поломка, що його аж немає.

За кілька хвилин система була готова. За цілий рік занять з Ефтіпі Ніка не навчилася майже нічому. Нет провів швидкий курс користування комп’ютером. Фізіономія дівчинки дала зрозуміти, що вона не запам’ятала навіть половини з того, що почула.

— Ну нічого, — сказав Нет, коли вони відірвалися від комп’ютера. — Гадаю, ти тут нічого не зіпсуєш.

— Я особисто простежу, щоб вона нічого не зіпсувала, — з динаміків комп’ютера озвався знайомий голос.

— А ось і Манфред! — зрадів Нет. — Встановився.

Манфред був програмою штучного інтелекту, тобто AI, створеним татом Нета для управління дорожнім рухом у Варшаві. Однак Нету вдалося закінчити програму й вдихнути в неї життя. Манфред тепер користався тим, що може перебувати водночас у різних місцях. Щоб допомогти стежити за квартирою Ніки, він скопіювався на її комп’ютер. Раз на якийсь час кожна копія повинна була синхронізувати свої спогади, щоб лишатися однією особою. Звісно, оригінальний Манфред постійно керував дорожнім рухом. Хоча у разі комп’ютерних програм оригінал нічим не відрізняється від своїх копій.

— Можете увійти в зону охоплення камери? — попросив Манфред. — Я вас не бачу, а вона не обертається.

— Якої камери? — підозріло запитала Ніка. — Є ще третя камера?

— Є, — неохоче визнав Нет. — На моніторі. Вона потрібна для відеодзвінків.

— А коли ти хотів мені про це сказати?

— За секундочку… — Нет удав невинного янгола. — Ходи сюди, покажу тобі, як діє телефон.

— Тут є телефон? Це точно старе й не потрібне тобі обладнання?

Нет удав, що не почув її. Він підійшов до комп’ютера.

— Щоб полегшити тобі роботу з ним, я підготував основне вікно, в ньому іконки програм, які тобі можуть знадобитися. Тут — телефон, — він клікнув мишкою і на екрані висвітилася клавіатура телефону. — Набираєш номер, потім зелена «слухавка», щоб закінчити розмову, то «червона». Мікрофон тут, під камерою. Динаміки тут. У нас буде тристоронній зв’язок, але система ще недоопрацьована… Через вроджену скромність я назвав її Net. com, — Нет поглянув на Фелікса. — Тобі я теж встановлю за найближчої нагоди. Камера вмикається автоматично. Якщо не хочеш, вимкни її цим… Крім того, Net. com містить стандартний комунікатор, е-мейл, браузер…

— Мені вистачить телефону… для початку, — перебила його Ніка.

— У разі чого Манфред тобі допоможе. Він слухає нас постійно, якщо вже повинен стежити…

* * *

Стіни класу біології було заставлено полицями з клітками, тераріумами, освітленими галогенами, полицями з таємничими баночками та зачиненими на ключ шафами й шафками. На вікнах висіли до половини опущені дерев’яні жалюзі. Якби не шкільні парти й пожовклі плакати, клас здавався б лабораторією підозрілого науковця з другосортного фільму жахів.

Фелікс, Нет і Ніка попереднього шкільного року були єдиними слухачами додаткових занять з прогресивної ботаніки. Їх це не надто дивувало. Вони вибрали ці заняття головним чином для того, щоб ходити туди разом. Фелікс міг ходити на фізику, але на фізику не хотіла Ніка — вона воліла історію, яку ненавидів Нет. На деякі заняття не хотів жоден з них. Астрономічний кружок звучав непогано, але була одна проблема — о третій годині не видно зірок. Керівник гуртка просив перенести заняття на нічні години, але директор Ромашка після тривалих переговорів погодився відсунути їх на цілу годину. Астроном не здався, тому додав до назви предмету літеру «г». Він любив готувати і тому цілком спокійно міг би вести «гАстрономічний гурток». Подібні проблеми були зі спортивними секціями. Виявилося, що вони збігаються з графіком пані Пумпернікель, шкільної прибиральниці, яка саме о тій годині заходила до зали з пилососом і шваброю. Прибиральниця виграла у конфлікті й заняття шкільної спортивної секції було перенесено поверхом нижче, до звичайного класу. До вибору були також гра в бірюльки й дартс. На жаль, дротики для дартсу були магнітні, а щит — корковий, тож не можна було навіть грати на очки. На курсах художнього в’язання гачком були зайняті всі місця, але тільки тому, що туди примусово відправляли всіх, хто не записався на щось інше з власної волі. Зважаючи це все, прогресивна ботаніка не здавалася вже таким поганим вибором.

Друзі всілися за першу парту. Вони чули, як десь у своїй комірчині щось мугикав професор Бутлер, підспівуючи під носом й пересуваючи горщики з рослинами. Раптом відчинилися двері й до зали увійшли Аурелія, Зося та Ґілберт.

— Ти? — Ніка подивилася на Аурелію з-під примружених повік.

— Я переписалася з гастрономічного гуртка, — зверхньо пояснила Аурелія. — У майбутньому в мене буде багатий чоловік і служниця… Навіщо мені вчитися готувати?

— Могла б записатися на фотографічний гурток.

— У них один фотоапарат на двадцятьох.

— Я думав, що тільки ми такі відчайдушні, щоб сюди записатися, — Нет усміхнувся до Аурелії.

— Тобі не підійде прогресивна ботаніка, — Фелікс поглянув на Зосю.

— Я подумала, що це мають бути приємні заняття, — Зося опустила погляд і сіла.

— А я люблю божевільних, — просто сказав Ґілберт, не пояснюючи, про кого саме йдеться.

Двері комірчини відчинилися.

— Як я вам і обіцяв… сардельковий кущ, — сказав сардельковий кущ, виходячи з комірчини. Так це, принаймні, виглядало спочатку.

Друзі цілком могли повірити в кущ, який самостійно пересувався, бо бачили вже в класі біології речі, про які й не снилося справжнім авторитетам у цій галузі. Однак це був лише кущ у горщику, який професор ніс самотужки. Він ледве поставив рослину на столі й відсапувався. Він більше нічого не сказав, хоча попередні заняття були ще до канікул.

Учні придивлялися до всього з зацікавленням. Виглядав вчитель так, як і завжди, за винятком чистого фартука. Можливо, він прав його раз на рік, саме на канікулах? Потім фартук бруднився, а враховуючи здібності та зацікавлення Бутлера, бруду було чимало. Учитель належав до того типу людей, котрі, обідаючи спагетті, мають макарони навколо вух. Його рідке, жирне, сиве волосся сумно звисало. У тому, що він миє голову хоча б раз на рік, вони сумнівалися. На товстих скельцях окулярів були помітні навіть на відстані відбитки пальців і залишки вчорашнього сніданку. Попри все це, учні любили його.

— Ви колись думали про те, який вигляд має його подушка? — пошепки запитав Нет, коли професор повернувся до комірчини. — Гадаю, в ній розкопки можна проводити.

— Припини негайно! — вимагала Ніка.

Ґілберт тихо засміявся.

Бутлер повернувся з тарілкою, загорнутими у серветку ножем і виделкою та баночкою сарепської гірчиці.

— Сардельковий кущ невимогливий, — почав він.

— Вистачить поставити його у сонячному місці й регулярно поливати. Добре додавати до води улюблені приправи. Вони повинні поглинатися…

— Чому цей кущ називається сардельковий? — запитав Нет, здогадуючись, яка буде відповідь.

— Як це чому?! — здивувався Бутлер. — Бо на ньому ростуть сардельки! — Він заходився розгортати листя. — Принайнмі теоретично… Це перший екземпляр цього виду. Я вигодовував його протягом усіх канікул. Є! Є! — Він тріумфально зірвав «плід», який виглядав як рожева… сарделька.

— Ви збираєтеся це з’їсти? — Ніка легко скривилася. Аурелія і Зося дивилися на «плід» з острахом. Ґілберт виглядав захопленим усім, що відбувається.

— Я чекав на це аж два місяці! — Професор облизався. — Вибачайте, але спершу скуштую я!

Вони з полегшенням вибачили. Професор запхнув кутик серветки за комір і сів біля столу, хапаючи прибори. Виделку не вдалося навіть вштрикнути в надто пружний «плід».

— Сира, тому надто тверда, — зізнався він. — Спочатку я планував вивести грільний сардельковий кущ… були б одразу хот-доги!

Він якийсь час ганяв сардельку по тарілці, аж поки не притримав її двома пальцями й зайнявся нарізанням. Шкірка була еластична й протидіяла розрізанню. Професор терпляче пилив її, аж поки сарделька не лопнула, водночас втративши всю схожість за своїм справжнім прототипом. Шкірка розм’якла, а з середини витекла густа зелена рідина, що нагадувала що завгодно… але точно не сардельку.

Ніка зморщила носик і відступила на крок.

— Може, ви якісь не ті приправи додавали? — прошепотіла вона.

— Може, вона незріла? — замислився Фелікс.

— Може, ще є вільні місця на курсах в’язання гачком? — додав Нет.

Зося закрила вуста долонями й вибігла з зали.

— Фух… — прошепотіла Аурелія. — Тож у цьому полягає прогресивна ботаніка.

— А ти сподівалася прийти на курс складання букетиків? — Уїдливо всміхнулася Ніка.

Аурелія не відповіла, але її фізіономія вказувала, що в цьому було багато правди. Професор, дивлячись на тарілку, похитав головою. На щастя, ця зелена рідина хоча б не смерділа.

— Перший бублик глевкий, — пробурмотів він. — Повернемося до цієї теми за тиждень, коли вони поспіють. Тоді й вам дістанеться.

* * *

Хоч після обіду було похмуро, не було схоже, що має піти дощ. Нет і Ніка дісталися до будинку Фелікса на вулиці Сердечній о п’ятій вечора. Фелікс саме ремонтував електрозамок на хвіртці. Він привітався з друзями. Ніка виглядала трохи краще.

— А що це? — Нет показав на блакитну машину, що стояла за огорожею, перед гаражем пана Соболяка. Останній рік пан Соболяк тюнінгував свій «Полонез» і врешті складно було відгадати марку машини. Так само, як і модель цієї машини.

— Він купив «Ланос», — пояснив Фелікс. — Відспойлерив його так, що той тепер нагадує фабричний пилосос.

— Перегнув, — хмикнув Нет. — Так двадцять років тому уявляли собі майбутнє моторизації.

На тлі «Ланоса» старий «Ленд Ровер» тата Фелікса виглядав, як експонат з музею техніки. Дом Фелікса був двоповерховий, мав похилий дах, вкритий сонячними батареями, що виблискували блакиттю. З боку фасаду до нього приросла чарівна веранда, затягнута диким виноградом. За припаркованим «Ленд Ровером» був в’їзд до гаражу, за будинком простирався невеликий сад, порослий деревами й кущами. За тильною огорожею, яку було видно поміж гіллям, починався ліс.

Щойно увійшли до будинку, прибіг Цабан, великий кудлатий чорний російський терьер. Попискуючи, він гаряче вітав друзів. Утримати його було неможливо. Рано чи пізно він і так мусив передати порцію свого собачого обожнювання. Лише після обіймів і прогладжувань, він спокійно пішов до кімнати. З кухні вийшов механічний собака. Він поглянув на друзів чорними камерами й підбіг до них. Рухливий хвіст тихо поскрипував. Нет і Ніка досі не могли призвичаїтися до винаходів у будинку Фелікса. Пес пройшов повз них, врізався в стіну, перевернувся на спину й завмер.

— Гм… — Тільки й сказав Фелікс.

— Виправимо, — махнув рукою Нет. Він уже кілька тижнів збирався написати програму керування механічним собакою Фелікса, але зараз перспектива співтворіння Голема була набагато більш спокусливою.

З другого поверху спустився тато Фелікса. Він швидко привітався й потягнувся по куртку.

— Фелікс усе мені розповів, — усміхнувся він до Ніки, кладучи до кишені ключі від машини. — Пан Свєцький з нашої лабораторії сну охоче тебе огляне. Він навіть зрадів, що матиме змогу дослідити когось, хто має… кошмари. Він маніяк, але зробить усе, що зможе, щоб тобі допомогти. У понеділок я приїду по вас після школи, — він поглянув на Нета й додав: — Твій тато може поїхати разом з нами, то вирішимо одразу дві справи. Бувайте!

— То твій старий все-таки вирішив! — запитав Фелікс. — Хоче працювати в Інституті?

— Правду кажучи, я йому ще не говорив… Сьогодні скажу. А твій працює на вихідних? Я гадав, тільки твоя мама зайнята цілодобово…

— Останнім часом у тата теж багато роботи, — Фелікс стенув плечима. — Аналізують дію кільця з Міло… І того, варшавського. Не знають, як його ввімкнути.

— До цього вони не знали, як його вимкнути, — пригадав Нет. — Одне знаємо точно: у 2060 році кільце буде увімкнене, бо ми крізь нього пройдемо. Тож… не знаю, чи їм стане терпіння стільки чекати.

Вони пройшли до затишної вітальні. Там був навіть камін, який зараз не горів. Механічна рука, що підкидала дерево, висіла нерухомо.

— Що подивимося? — запитала Ніка. — Може, врешті якесь альтернативне кіно?

— Альтернативне кіно? — задумався Фелікс. — Я бачив усі фільми Сташека Мондерка…

— Я радше мала на увазі Гріневея «п-і-і-і-п», Аронофскі «п-і-і-і-п», фон Трієра «п-і-і-і-п»… Щось типу того…

— А я нещодавно дивився Келецьку різню шліфувальною машинкою… — пригадав Нет. — Невідомий режисер, невідомий продюсер. Це підходить під альтернативне кіно, ні? Або ті романтичні жахи «Восьминіг цілує». Це пусте… Словом, ми взяли фільми на прокат спеціально для тебе… заціни самопожертву!

Фелікс подав Ніці коробку.

— Складно її переоцінити, — визнала дівчина, беручи до рук коробку з написом «Гордість і упередження».

— Може, це буде краще, ніж «Тигр, що причаївся, і слон, що сховався»… Чи як то називалося. Я лише на половині фільму зрозумів, що той лисий чувак — це так насправді двоє лисих чуваків, просто виглядали так само…

— Ні, це щось зовсім інше… — Заспокоїла Ніка. — Це красива й романтична історія. Може, ви навіть зрозумієте її.

Хлопці перезирнулися без ентузіазму. Фелікс увімкнув DVD.

Перед фільмом була довга реклама оранжаду.

— О! Власне! — Фелікс приніс пляшку оранжаду й дві миски горішків.

П’ятнадцять хвилин потому Ніка лежала на шкіряному дивані, закинувши голову назад, і рівно дихала. Спала.

— Ну… ми могли б взяти що завгодно, — Нет дбайливо вкрив Ніку пледом. — «Гордість і упередження»… За які гріхи?! Вона навіть це не дивиться! Ми б могли подивитися ремейк «Ночі живих трупів». Вона й так не помітила б різниці.

Вони почули цокання кінських підков і здригнулися. Але через секунду зрозуміли, що вони дивляться історичний фільм, в якому коні з’являються так само часто, як хлопці в рейтузах. Цокотіння коней ставало дедалі голоснішим і не надто відповідало картинці на екрані.

— О ні… — Простогнав Нет.

— Факт, — визнав Фелікс. — Нудятина…

— Я не про це, — Нет показав за вікно.

Фелікс натиснув «паузу» на пульті. Стихли всі звуки, крім… Швидкого цокотіння копит. Вони підійшли до вікна. Вуличка була вузенькою, але карета без проблем розминулася з припаркованою машиною.

— Це якась епідемія, — буркнув Нет.

Кінний транспорт від’їхав і зник за деревами. Хлопці, почувши сонне бурмотіння, синхронно обернулися. Ніка спала, прикрита пледом, але видно було, що їй не сниться нічого приємного. Вона мотала головою, морщила чоло й тремтіла, немов намагалася від чогось тікати.

— Мабуть, почула цих коней і знову їй сниться… — Почав Фелікс.

Нет хотів потрусити дівчину за плече, але Фелікс затримав його.

— Є приємніші методи. Ніко!

— Ніко! — повторив Нет. — Вставай! Вейк ап «п-і-і-і-п».

— Ну гаразд, — погодився Фелікс і сам потрусив дівчину за плече.

Минуло кілька хвилин, поки їм вдалося розбудити її. Налякана, вона поглянула на них і зрозуміла, що сон минув.

— Ти проспала непоганий концерт! — промовив Нет з ентузіазмом. — Карета, може, та сама, що в тебе, на Празі, гнала тут поміж машинами. Видовище… як з космосу!

— Мені снилося, що я в ній їду, — кивнула вона. — З вікна я бачила вулицю Сердечну… І навіть цей будинок.

— Тобто тепер ми знаємо причину тих кошмарів, — зрадів Нет. — У мене, в кімнаті братосестри ти б точно не почула коней. Це понад сто метрів над землею. У нас звуконепроникні вікна.

— Дякую… але я не хочу звалитися твоїм батькам на голову.

— Я б сам робив тобі сніданки!

— Ти навіть хліб не вмієш нарізати, — посміхнулася Ніка й усілася зручніше. — То що, дивимося фільм?

— З якого моменту? — запитав Фелікс.

— Ну… з того, як я заснула.

— Тобто з початкових титрів.

⁶ 404 — найчастіша помилка HTTP — «Сторінка не існує».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Феліксів тато вів «Ленд Ровер». Одягнутий в стару жилетку з багатьма кишенями й військові штані, він був не схожий на людину, яка приділяла багато уваги власному зовнішньому вигляду. Тато Нета, який сидів поряд, навпаки, мав елегантний вигляд — до простих джинсів він одягнув сірий гольф і піджак, через плече була перекинута невелика сумка. У нього були свіжо начищені туфлі.

Фелікс і Нет сиділи ззаду.

— Ти не сказав йому? — пошепки запитав Фелікс.

— Якось не було нагоди, — прошепотів Нет. — А якби я сказав, він би ще й не поїхав.

— Але він хоче змінити роботу чи ні?

— Ну… Гадаю, що так.

— То коли ти йому скажеш?

— Я працюю над цим…

Переїхали через міст. Нет витягнув з кишені телефон і набрав номер.

— Можеш спускатися, — сказав він у слухавку. — За дві хвилини будемо.

Коли вони в’їхали на бруковану вулицю, Ніка вже чекала внизу, в блискучих мартенсах, чорній спідничці й джинсовій куртці. Виглядала вона, як зазвичай, але здавалася, якоюсь ніби святковішою. Вона сіла між хлопцями й привіталася.

— Маєш уже кращий вигляд, — зауважив Фелікс. — Як твої сни?

— Я, мабуть, звикаю до кошмарних ночей, — усміхнулася дівчина.

— Огляд не завадить. Пристебнися.

— Це необхідно? — запитала Ніка неохоче. — Ззаду теж потрібно?

— Закони фізики діють однаково на передніх і задніх сидіннях, — відповів Фелікс.

— Я пристебнувся б, — кивнув Нет. — Бо будемо тебе потім по шматках виколупувати від решіток на бампері.

Ніка скривилася, як завжди зморщивши носик, і потягнулася за паском безпеки.

Нету здалося, що він побачив у тіні брами краєчок плаща, але коли вони проїжджали повз ворота, він нічого не помітив. На дорозі майже не було заторів або, як підозрювали друзі, Манфред таємничим чином синхронізував міські світлофори так, щоб легше було проїжджати перехрестя. Вони виїхали з міста, а через кілька кілометрів з’їхали з головної траси і повернули на лісову дорогу, позначену лише знаком заборони в’їзду. Вона була ледь помітна, натомість за кілька кілометрів стала підозріло широкою та рівною. Старі дерева закривали дорогу зеленим тунелем.

За поворотом вони проїхали ще кілька знаків: «Увага, низько літають літаки», «Падає каміння», «Інша небезпека» і навіть «Увага, міни». Невдовзі дісталися до асфальтованого майданчику, який мав, певно, слугувати для розвороту тих, хто проігнорував всі попередні знаки. Зрештою, тут не було нічого цікавого, тільки високий цегляний мур, потемнілий від старості й порослий кількома поколіннями дикого винограду й хмелю, який тягнувся далеко в обидва боки.

— Інститут надзвичайних досліджень — не те місце, куди можна так просто увійти. — Пан Полоній зупинив машину. — Це місце охороняється так само добре, як президентський палац… або й краще. У вас вільний доступ до деяких таємниць, адже… — він усміхнувся до дітей, — ви самі деякі з них відкрили. Ти, Мареку, — він звернувся до Нетового батька, — звісно, також маєш доступ, бо повинен зрозуміти, що там робиться, до того як зустрінешся з…

— А як далеко тягнеться ця стіна? — Раптом перебив Нет.

— Ми дбаємо про те, щоб нам ніхто не заважав. Мур оточує весь Інститут, — батько Фелікса завагався, але заглушив мотор і відчинив дверцята. — Ходіть, покажу кілька цікавинок.

Друзі вийшли з машини.

— Ти тікаєш від проблеми, яка тебе і так знайде, — Фелікс нахилився до Нета.

— Це не так легко…

— І буде дедалі складніше.

— Що таке? — Ніка присунулася до них так близько, що трійця мало не зіткнулася лобами.

— Нет притягнув батька сюди на співбесіду щодо нової роботи, — пояснив Фелікс, помітивши, що Нет не квапиться відповідати. — Але не сказав йому про це.

— Я відкладав на кращий момент, — Нет стенув плечима.

— Це як з маленькою дірочкою в зубі, — зауважила Ніка. — Краще йти до стоматолога одразу, а не чекати, поки лишиться тільки півзуба.

Вузькою стежкою вони просувалися глибше в тінь між деревами.

— Грибники, мабуть, зацікавилися, навіщо посеред лісу мур? — запитав пан Білецький.

— Сюди рідко хто ходить. Ми встановили навколо природні знеохочувачі. Там генератори смороду, — Феліксів тато провів їх до кінця стежки й показав чорні рослинки у формі тонких трубочок. — Краще не підходити близько… Тут десь має бути підземний болотяний плямкач.

Він увійшов далі в ліс, взяв велику палицю й вбив у підмоклу землю біля трухлявого пня. Почулося: «Бз-з-з-з-з… п-р-р-р-р-у-у-у-к чя-а-а-амк».

— Гидота, — погодився Нет. — Я б уже пішов звідси.

— Тут також є голографічні шаблезубі кабани, навіть звичайні кущі турбоожини. Ну… може, не зовсім звичайні. Здаються звичайними, але якщо їх торкнутися… Мої улюблені знеохочувачі, найкрутіші, — це жахомати. Тобто автомати, покликані лякати. Я не буду вам показувати, як вони діють… О! Погляньте вгору!

Усі підняли голови. Над лісом кружляли двоє хижих птахів.

— Соколи, — зауважив Фелікс.

— Мехасоколи, — поправив батько.

— Це роботи? — здивувалася Ніка.

— Так. Вони, не викликаючи підозр, патрулюють околиці. Перевіряють, хто ми. Не бійтеся, вони не агресивні. Лише спостерігають.

Друзі з полегшенням повернулися на асфальтовану ділянку. Однак щойно наблизилися до машини, сталося щось дивне. Нет застогнав, нервово крутив головою і розстібнув комір кофти, немов вона душила його. Ніка притупцьовувала й кривилася, немов її мартенси раптом стали тісними. Феліксу страшенно свербіла шкіра голови. А пан Білецький поводився так, немов по ньому лазили мурахи.

— Можемо вже їхати? — знервовано запитав Нет.

— Це одна з охоронних систем, — Пояснив Феліксів тато, усміхаючись. — Ми стоїмо тут уже кілька хвилин, тож вона активувалася. На деревах приховані динаміки, які емітують інфрай ультразвуки. Вони нечутні й нешкідливі, але неприємні. Якщо хтось випадково потрапить сюди, то швидко захоче повернутися назад.

— А ви можете це деактивувати? — попросив Нет. — Дієвість уже підтверджено.

— Потерпіть іще трошки, — пан Полоній потягнувся до внутрішньої кишені й дістав звідти щось подібне до товстої кредитки з кількома кнопками, датчиком відбитків пальців і екраном. — Електрогітимація, — пояснив він. — Уже відчиняю.

Друзі хотіли запитати, що він тут відчиняє, як раптом широкий фрагмент стіни опустився просто в землю. Вони повернулися на свої місця в машині і пристебнулися. Стіна опустилася до кінця, відкриваючи подальшу частину дороги й охоронну будку та два шлагбауми по різні боки від неї: для в’їзду та виїзду. «Ленд Ровер» рушив, колеса глухо стукнули на металевих кріпленнях стіни й легко підскочили. Друзі ще побачили через заднє вікно, як рухомий фрагмент стіни повертався на попередню висоту.

У будці нікого не було. Затемнене скло опустилося, й усі, за винятком Феліксового тата, здригнулися й втиснулися в сидіння глибше. З будки висунулася чорна куля на еластичному кріпленні, що здавалася трубкою пилососа. Нет хотів зачинити вікно, та було пізно. Куля по-зміїному просунулася в машину й, немов, придивлялася до трійки приятелів великим об’єктивом.

— Нет Білецький? — запитала вона механічним голосом, а об’єктив з тихим шурхотом механізму підлаштував чіткість.

— А що? — Наляканий Нет відсахнувся. Він аж здригнувся, коли оправа об’єктиву блиснула. Потім куля направилася на Ніку, запитала ім’я і також блиснула.

— Фоткає нас, — зрозумів Фелікс і усміхнувся в об’єктив.

За кілька секунд куля повернулася в будку, і з-під віконця висунулася шухляда з чотирма бейджиками-ідентифікаторами на стрічках. Тато Фелікса роздав бейджики. Нет узяв свій і зітхнув. Ніка зиркнула на його фотку й не стримала сміху. Не стримався і Фелікс. На фото була одна з найбільш дурнуватих фізіономій, на які лише був здатен Нет. Очі в нього були більші за окуляри, а рот викривлений.

— Ду-у-уже смішно, — образився він і сховав бейджик. — Такі з вас друзі!

Ніка дістала хустинку й висякалася. Вона намагалася стриматися, але кількома секундами пізніше знову зайшлася сміхом, аж згинаючись навпіл. Фелікс реготав поряд, тримаючись за живіт і підібгавши ноги аж до підборіддя.

— Збережи цю фотку, — Фелікс ледь міг дихати. — Наклеїш на шкільний квиток!

Шлагбаум відчинився, й вони поїхали далі. Нет повісив бейджик на шию і старанно прикрив кофтою. Він насупив брови й увесь зосередився на спостереженні за лісом. Ніка поклала руку йому на плечо:

— Соррі, — сказала вона, стримуючи черговий напад сміху. — Це сильніше від нас.

Ліс порідів і врешті перетворився на парк. За якісь сто метрів височів палац.

— Я очікував запилюженого металевого бізнес-центру, — здивувався Нет. — А це мов палац у Вілянові[7].

— Зовсім ні, — заперечила Ніка, витираючи сльози. — Це якась копія англійського палацу.

— Я не знаюся на архітектурних стилях, — відповів Феліксів тато, — але, якщо вам цікаво, можете прочитати про історію палацу в нашій мультимедійній бібліотеці.

Дорога вела прямо за палац, але тато Фелікса звернув перед ним у бік гравійного паркінгу під лісом. Вони проїхали між сходами, що вели до головного входу, та великим фонтаном. Колеса зашурхотіли на бруківці, і машина зупинилася.

— Намагатимемося не сміятися, — пообіцяв Фелікс. — Але не витягай фотку з-під кофти.

Нет далі супився.

— Це паркінг для гостей, — пояснив пан Полоній, усміхаючись до Нетового тата. — Вперше краще увійти в головні двері, потім заїжджатимеш ліфтом з підземного паркінгу.

Пан Білецький підняв брови, але нічого не сказав. Фелікс кинув грізний погляд на Нета, який тільки похитав головою.

Вони рушили до палацу.

— Справляє враження… — Крутила головою Ніка.

— Так, — погодився пан Полоній.

— Але немає охоронців, — зауважив Нет.

— Є. Просто їх не видно.

Нет роззирнувся. Він не помітив вартових, але помітив, прихований у гущавині старих дерев, добре замаскований в’їзд під землю. Мабуть, він вів до підземного паркінгу. За густими кущами продовжувалася дорога.

Комп’ютерна система не управляла дверима. Щоб відчинити їх, треба було натиснути на ручку. У величезному холі з монументальними сходами була сучасна кругла рецепція, кілька крісел і маленький тропічний ліс.

— Тут офіси, — пояснив пан Полоній і привітався з жінкою, яка проходила повз.

Друзі підозріло придивлялися до дівчини за стійкою, але вона не здавалася ані роботом, ані голограмою. Здається, це була найзвичайнісінька рецепціоністка. Поговоривши з нею, Феліксів тато підійшов до гостей.

— Директор іще не повернувся з міністерства, — сказав він, немов вибачаючись. — Тож у нас є час походити по Інституту… Точніше по його менш таємній частині.

— Супер! — зрадів Нет, потайки глянувши на батька.

— Я лише зателефоную Лілі, що буду пізніше. — Нетів тато витягнув мобільний телефон, але тут не було покриття.

— Дзвінки тільки зі стаціонарного, — пояснив тато Фелікса. — Звичайні мобілки тут не діють. Антишпигунський захист.

Пан Білецький покивав і пішов до стійки рецепції.

— Тут усе якось… нормально, — зауважила Ніка.

— Як у готелі.

— У багатьох ситуаціях ніщо не замінить людини, — пояснив тато Фелікса. — Сподіваюся, так і лишиться. Інакше люди стали б непотрібні… а ми ж не цього хочемо!

— Тоді навіщо конструювати всі це штуки?

— Щоб було легше й безпечніше. Коли на початку XIX століття у Великій Британії почалася промислова революція, парові машини на фабриках замінили людей. Вийшов величезний скандал, бо працівники раптом втратили робочі місця. Вони протестували, часом навіть знищували ті машини. Але сьогодні, двісті років по тому, безробіття виявилося нижчим, ніж будь-коли раніше. Машини не замінили людей, просто зробили їхнє життя легшим. Вони взяли на себе складнішу роботу. Розвиток технічної цивілізації — це постійний процес полегшення життя.

Коли Нетів тато закінчив промову, вони пішли на задвірки палацу. Скляними дверима вийшли на велику терасу з кам’яною балюстрадою, заставлену горщиками з охайними рослинами.

— Я так і думав, що Інститут має бути більшим, — кивнув Нет.

Просто з землі виростало кілька будинків — солідних і приземкуватих, а також, на противагу палацу, — абсолютно сучасних. Переважали сірий бетон і скло. Якби не великі вікна, ці будівлі скидались би на бункери. На деяких дахах росла трава й маленькі кущі. На одному даху була розташована площадка для гелікоптера. Праворуч височіла вежа, яка нагадувала вежу управління польотами в аеропорту. Друзі також помітили кілька великих супутникових антен. Архітектору довелося докласти зусиль, аби комплекс з палацом і лісом довкола був гармонійним.

Між будинками зеленів двохсотметровий газон. Кілька людей поспішали кудись алейками. Прогулювалися двоє людиноподібних роботів. Збоку стояли кілька джипів і срібний автобус з логотипом Інституту надзвичайних досліджень. Троє людей в комбінезонах вантажили до нього якесь обладнання.

— Під землею ще кілька поверхів, — пояснив Феліксів тато. — Зазвичай що глибше, то вищий рівень таємності. Краще не відставайте, бо тут справді легко загубитися, — пролунав звук двигуна й з-над палацу вилетів срібний гелікоптер. — Добре, директор вже є. Мабуть, сьогодні був у Міло, якщо прилетів гелікоптером.

Машина приземлилася на найближчій площадці й ротор сповільнив оберти.

— Ходімо, познайомишся з ним, — звернувся Феліксів тато до Нетового. — А для вас я знайду провідника. В лабораторії сну вас чекатимуть за півтори години.

— Директор, мабуть, має купу справ… — пан Білецький здавався трохи заклопотаним.

— Але ж з тобою він повинен поговорити!

— Чому? Я ж приїхав подивитися тільки…

— Тату, знаєш… тобто… — нескладно почав Нет. — Я дещо тобі не сказав…

— Потім скажеш, — тато махнув рукою.

— Потім уже не треба буде, — пробурмотів Нет, але батьки вже пішли в бік гелікоптера. — Я знову спаскудив справу! — Додав він тихо. — Повний фейл!

Друзі помітили великого блакитного робота, який наближався до них на гусеницях. Він здавався карикатурою смітника чи жукоподібної комахи. Висотою сягав, певно, близько півтора метра, в довжину стільки ж, але ширина не перевищувала півметра. Більшу його частину становила овальна цистерна, що закінчувалася ззаду дивною конструкцією з палиць, щіток і еластичних трубок. Спереду, під горбом цистерни, висувався невеликий купол з двома об’єктивами й антеною. З обох боків до корпусу кріпилися сталеві аналоги рук, що закінчувалися трипалими долонями.

— Доброго дня! — Робот зупинився. — Я Обпопід. На жаль, буду сьогодні вашим провідником, — повідомив він щиро.

Друзі якусь мить стояли нерухомо, витріщаючись на робота, але зрозуміли, що він у будь-якому разі їх передивиться.

— Нам точно потрібен провідник? — спитав Нет.

— Ваша іронія унеможливлює правильний прийом і аналіз даних, а тим більше відповідь на ваше запитання.

— Мовний профіль трохи шкутильгає, але… валяй далі.

Робот подивився на Нета, закліпав об’єктивами й зітхнув. Виявилося, що це було не зітхання, лише шум вентилятора, ввімкненого для охолодження логічних систем. Схоже, останнє почуте речення справило труднощі для мозку робота.

— Гадаю, що ви маєте на увазі продовження вимушеного діалогу?

— Ми з радістю скористаємося твоїми послугами, — втрутилася Ніка. — Веди нас, будь ласка.

— Так краще, тепер я усе розумію. Будь ласка, за мною, — він швидко рушив, шурхочучи гумовими гусеницями по кам’яних плитах. — На щастя, у вас є доступ тільки до невеликої частини Інституту. Ми впораємося за п’ятнадцять хвилин. За нами лишився палац князя Подщипінського, побудований багато років тому й ґрунтовно перебудований трохи менше, ніж кілька років тому. Це видатний приклад архітектури… якоїсь там. Ну, загалом він чудовий. Ви оглянете його наступного разу. Колись увесь Інститут поміщався в його будівлі.

Друзі переглянулися.

— Чувак розійшовся, — похитав головою Нет. — Уроку історії не було передбачено.

Робот сповільнився перед широкими сходами й, хитаючись в різні боки, з’їхав з них. Друзі послідували за ним.

Вони повернули в бік першого з будинків.

— Нам обов’язково так швидко ходити? — запитав Нет.

— У мене є робота, дорогі відвідувачі. Я намагаюся якомога суттєвіше скоротити цю прикру туристичну повинність.

— Я вже звикла до Манфреда, — зітхнула Ніка. — Ми трохи розмовляємо вечорами.

— Він якось приємніший, — кивнув Нет. — Зрештою… це я його виховав.

— Шановні, — робот витягнув голову на телескопічній стрілі й повернув її на сто вісімдесят градусів. — Я не робот для товариства, мене делегували до цієї повинності, через що я теж страждаю. Моя спеціальність — це обслуговування покриттів підлоги. Я використовую синтезатор голосу, якщо хтось стоїть у мене на дорозі.

— Oкей, чувак, — зітхнув Нет. — І без цієї мартирології ми в курсі, що тобі важко. Але ти надто швидко ідеш. Їдеш.

— Чому, власне, тобі наказали нас супроводжувати? — запитала Ніка.

— На момент виклику мені не пощастило опинитися найближче.

— Він такий нещасний, що зараз зчинить самогубство, — пробурмотів Нет.

Він поглянув на посадочну площадку, де їхні батьки віталися з кимось, хто вийшов з гелікоптера. Хлопець квапливо сховався за роботом.

— Ходімо швидше, — попросив він.

— Прошу визначитися! Мені шкода коробки передач на ваші забаганки.

— Зараз-зараз… обслуговування покриттів підлоги? — замислився Фелікс. — То ти прибиральник!

— Ви, ймовірно, гадаєте, навіщо роботові-прибиральнику синтезатор мови й складні логічні системи?

— Направду… так.

— Вистачило б клаксону, так ви собі думаєте? — Обпопід докірливо поглянув на Фелікса. — На щастя, у світі є ще порядні конструктори з іншими поглядами. Завдяки ним я можу сказати: «Перепрошую, чи не могли б ви відсунутися? Я хотів би прибрати те багно, яке ви сюди принесли». Це значно культурніше, ніж пікання. Особливо в товаристві.

— Здається, йому ввели мовний профіль продавця гною для папороті, — втрутився Нет, намагаючись не висовувати голови із-за робота. — У товаристві — просто знахідка. Уявіть собі прийом на сто осіб і культурний пилосос завбільшки з маленького слона, який непомітно шмигає між столиками. «Перепрошую, здається, вареник вивалився у вас із рота й упав на килим. Прошу не хвилюватися, я засмокчу його й буду неподалік на випадок, якщо ви виплюнете ще й тюфтельку!»

Обпопід послав йому важкий погляд (якщо, ясна річ, погляд двох об’єктивів міг мати важкість).

До будинку вони дісталися через великий ґанок. За високою скляною стіною розташовувалася конференц-зала, а з другого боку — кав’ярня, в якій сиділи кілька людей у білих фартухах.

Намагаючись встигнути за роботом, друзі мало не бігли.

— Чи провідник не повинен розповідати про місця, які показує гостям? — запитала Ніка.

— Ми в коридорі, дорогі відвідувачі. Коридор як коридор, — Обпопід несподівано загальмував. Ніка дивом не врізалася в нього. — Ну дійсно! Я зараз попрацюю в цьому коридорі, і не треба буде сюди повертатися. Можете почекати чотири з половиною хвилини? — Він почав розкладати свої конструкції щіток і мийок.

— Я зараз його перепрограмую, — буркнув Нет. — Феліксе, у тебе є викрутка?

Обпопід тривожно поглянув на нього.

— Шановні! На це я не можу погодитися.

— Та ти собі поприбирай, а ми походимо тут, — запропонував Фелікс. — Якщо хтось питатиме, де ми, скажеш, що у тебе були важливіші завдання.

Обпопід замислився, вентилятор знову ввімкнувся. Робот склав щіткомийки й обізвався трохи ображено:

— Ми на конференційному рівні. Ліворуч Радіоактивна кав’ярня, праворуч зали Ейнштейна, Ньютона й Коперніка…

— Ми хотіли б побачити лабораторії, — перебив Фелікс.

— Вам складно вгодити, — пробурчав робот.

Він повернув у бік ліфтів. Напівдорозі раптом загорілася кнопка виклику ліфта, немов на неї натисла невидима рука.

— Це ти ввімкнув? — запитав Фелікс.

— Я з’єднуюся безпосередньо з сервером ліфтів. У мене немає часу на очікування. Я і так відчуваю, що через ці ваші забаганки возитимуся годину довше.

— Хам! — буркнув Нет. — Мехам. Тобто механічний хам.

— Здається, я розумію, що відбувається, — озвалася Ніка. — Він просто не може брехати. Говорить, що думає.

— А я завжди гадав, що щирість — це добре… — Фелікс похитав головою.

Двері відчинилися саме тоді, коли друзі до них підійшли. Кабіну було зроблено з полірованої сталі. На панелі управління були кнопки від «–8» до «+2». Засвітилася «–3». Одна з механічних рук з трьома пальцями потягнулася до сховку по ганчірку й протерла панель.

— Це нас не затримає, — пояснив робот.

— Послухай, — Ніка поклала долоню на його корпус. — Зробімо так, що ти будеш нас водити й за нагоди прибирати приміщення, які ми відвідуємо.

Обпопід зітхнув. Але раптом виявилося, що в ньому знову ввімкнулося охолодження мозку.

— Це не така вже й погана ідея! — Він поглянув на Ніку й зауважив її долоню. — Ви марно стараєтеся. У мене немає детекторів дотику. На цьому конструктори зекономили.

Ніка всміхнулася й забрала руку.

— Краще розмовляти, ніж ображатися? — Нет іронічно підняв брови. — Може, і краще… Але не веди нас на годинне відвідування спортзалу.

Обпопід нічого не відповів. Вони вийшли з ліфта.

— Гадаю, ти привів нас сюди через цей довгий коридор? — оцінив Нет.

— Нічого собі забруднили, — визнав Обпопід, розкладаючи щіткомийки. — Ви волієте йти переді мною по брудній підлозі? Чи за мною по слизькій?

— Ми ризикнемо йти перед тобою, — вирішив Фелікс. — Нічого вона не брудна.

— Для професіонала — вона в жахливому стані.

Коридор вів до сталевих дверей. Вони були відчинені, тож друзі увійшли до великої круглої зали. Вона мала близько п’ятнадцяти метрів висоти. Аркоподібно вона звужувалася ближче до стелі, конструкція якої передбачала, що може розсуватися на два боки. Під протилежною стіною кілька чоловіків у білих фартухах працювали над чимось, що нагадувало турбореактивний двигун літака.

Один з них приязно помахав гостям. Фелікс помахав у відповідь, хоча й гадки не мав, хто це. У стінах залу було ще кілька дверей, і одні такі великі, що крізь них легко проїхала б вантажівка.

— Якийсь ангар, — замислився Фелікс.

За кілька метрів над підлогою в повітрі висів яскравий вогник. На ньому ніхто не помітив жодного дроту. Повітря навколо було трохи затуманене, немов навколо було розвішано тонкі муслінові штори. Обпопід кружляв ангаром, шурхочучи щітками й присосками.

— Мені це щось нагадує, — Фелікс потер підборіддя.

Чоловік, який помахав їм, підійшов до столу й натиснув кнопку всередині відкритої валізки. На середині ангару беззвучно з’явився темно-сірий овальний диск діаметром кільканадцять метрів. Друзі мало не скрикнули і відсахнулися, ледь не попадавши на підлогу.

— Літарілка! — викрикнув Фелікс. — Ну звісно ж!

Літарілка злетіла на два метри від землі й дуже повільно оберталася навколо власної осі. Друзі підійшли й торкнулися шорсткої поверхні корпусу.

— Вигляд такий самий. Але це зовсім інша машина. Конрад Мірецький, — молодик підійшов до них і простягнув руку, вітаючись із кожним із них по черзі. — Я працював над літарілкою разом з твоїм батьком, Феліксе, поки його не перевели на дослідження кільця. Зараз я мучаюся сам-один… але є над чим. Тринадцята книжка професора Кушмінського відкрила нам очі на багато цікавих речей. Ще кілька місяців… Якщо твій батько знайде вільний тиждень, то розвяжемо кілька важливих проблем і поліпшена літарілка буде готова до зими.

— Я закінчив, — повідомив Обпопід, проїжджаючи повз них.

— Ну так… ми маємо йти, — сказав Фелікс.

Вони попрощалися з Мірецьким і рушили за пилососом.

Прибиральник привів їх до більш залюднених відділів. Коли проходили повз бар, втулений у закуток коридора, побачили незвичну сцену. Дві маленькі собачки бавилися між столиками, за якими науковці пили каву. Дзвінко гавкаючи, собачки змагалися за гумову кістку, падали й вовтузилися на підлозі. Врешті один з них схопив кістку, оминув конкурента й підбіг до столика, за яким сиділи чоловік і жінка.

— Я виграв, — сказав чоловік, забираючи в собаки кістку. Він показав на жінку й закінчив: — Ти платиш.

Узяв зі столу маленький пульт і натиснув кнопку. Собачка запікав, високо підскочив і вивернувся навиворіт у повітрі, перетворюючись на пласку волохату скриньку, що махала кінцівкою кабеля.

Хазяїн піймав її на льоту й сховав до кишені. За хвилину жінка зробила те саме зі своєю скринькою. Вона поклала на столі банкноту, й обоє встали.

— Супер! — захопився Фелікс.

— Це були роботи… — розчаровано промовила Ніка.

Вони побігли за Обпопідом, який не збирався чекати. На якийсь час вони вийшли на поверхню і побачили крізь вікно двох важких роботів, що перекидалися тарілкою фрізбі (іноді їм навіть вдавалося її ловити). За ними проходжався якийсь павучок, що скидався на телекамеру на тонких двометрових ніжках. Навколо нього відбивався м’ячик діаметром метр, а над усім цим літав чотирикрилий, але безголовий птах.

Провідник не сповільнювався, і в друзів не було шансів детальніше роздивитися експериментальних роботів.

Вони опинилися в високому коридорі. На підлозі були численні сліди від шин. Деякі з них вели до великих розсувних воріт. Напис інформував, що за ними розташувався «Архов».

— Гм-м… — Фелікс поглянув на Нета. — Може, тут працює якийсь твій родич?

— У Швеції за висміювання дислексії і дисграфії можна сісти до в’язниці, — відповів Нет і постукав у двері. Метал був надто товстий, і точно ніхто нічого не почув.

Обпопід намагався стерти з бетону сліди гуми. Він присідав, вмикав приховані в підвісці щітки на повну потужність, повертався, оглядав мокрий фрагмент, повертався знову й знову мив.

— Перепрошую! — крикнув до нього Фелікс. — Ти міг би дистанційно відчинити ці двері?

— Я тільки поприбираю в цьому коридорі.

— Це два тижні триватиме! — Нет роззирнувся.

Слабкі лампи освітлювали м’який вигин коридору, який, схоже, був неймовірно довгим.

— Ех… Немає насадок для такої поверхні.

Фелікс не встиг нічого сказати, над дверима загорілася помаранчева лампочка. Обертальне дзеркало розсипало обабіч коридора світлі відблиски. Почувся гучний сигнал, і двері розсунулися.

Перше, що вони побачили, це старший чоловік, який завзято їхав на велотренажері. Довге сиве волосся підскакувало в ритмі рухів.

— Це радше родич професора Бутлера… а не Нета, — прошепотіла Ніка.

— Неможливо! — заявив Нет. — У нього чисте волосся й чистий фартух.

Побачивши їх, чоловік встав з тренажеру. Він був низьким на зріст і на вигляд мав близько шістдесяти років.

— Я мало рухаюся, — пояснив він, важко дихаючи. — Коли я прийшов працювати, тридцять років тому, мене тут називали порожнителем. Ніби хранителем у порожньому музеї. Потім експонатів прибувало, але й так можу тут гуляти. Час від часу щось підправляю. Слабшаю, — він підійшов до друзів і простягнув руку. — Губерт Моллер. Хранитель. Це, мабуть, відповідна назва.

Вони по черзі представилися, потискаючи його долоню.

— Вітаю в архові, — сказав він офіційно. — Нарешті хтось захотів відвідати ці каземати!

— Але на дверях… це не помилка? — поцікавився Нет.

— Архов — це таке місце, де ховають ті речі, яких уже ніхто не використовуватиме. Це на один рівень вище, ніж сміттєзвалище… Найважливіша причина, чому створено цей архов, це захист людей від згубних наслідків випадкового приведення в дію деяких винаходів.

— І ніщо звідси не зникало? — запитав Фелікс.

— Під час великого пограбування кілька років тому хтось виніс звідси один винахід… Щось на зразок тюнера для кабельного телебачення, який унеможливлював перемикання каналів чи навіть стишення звуку під час реклами.

— Це дивне ставлення до людей… немов вони неввічливі діти, — зауважив Фелікс.

— Тому той винахід потрапив до архову. Я не здивувався б, якби його хтось використав. Для цього, мабуть, його й викрали.

— Реклама оранжаду запам’ятовувалася б ліпше, ніж фільм, — сказав Нет. Він поглянув на Обпопіда й додав: — Ти теж звідси втік, визнай!

Робот ввімкнув вентилятор.

— Чекайте, я зачиню двері, — сказав Губерт, — бо протяги тут такі, що кахлі винесе…

Немов у відповідь на його слова зірвався вітер. Друзі схопилися за корпус пилососа. Стос паперу злетів з робочого столу й розлетівся, мов стайка великих метеликів.

За кілька секунд вітер ослаб.

— Я їх уже не наздожену… — Пробурмотів хранитель, визираючи за двері. Папери летіли, ховаючись за вигином коридору. — Сподіваюся, там не було нічого таємного…

Він сів на велотренажер і почав швидко педалювати. Над дверима знову ввімкнулася помаранчева лампочка, й вони зсунулися. Друзі здивовано помітили, що ланцюг велотренажера приводить в дію механізм, поєднаний із дверима.

Вони роззирнулися. Архов було зроблено у великій прямокутній залі — настільки довгій, що її можна було б назвати тунелем. Зрештою світло від ліхтарів на телескопічних ніжках не сягало його кінця — видимість закінчувалася десь на двохстах метрах, решта залу лишалася в повній пітьмі. Предмети різного розміру й форми стояли абияк — деякі накриті коробками, деякі пилилися без захисту. Найменші було розміщено на поличках. Між експонатами проходили вузькі стежинки, а все це не перетворювалося на лабіринт тільки завдяки широкій алеї по центру. Атмосфера нагадувала величезне звалище.

— Архов можна відвідувати тижнями, — сказав хранитель.

— Стільки часу в нас немає, — зауважив Фелікс. — За сорок хвилин у нас зустріч.

— Тоді покажу вам найцікавіше, — Губерт потер долоні. — Сюди рідко хто приходить. Іноді я думаю, що все моє каталогування коту під хвіст. Добре, давайте пришвидшимося, якщо хочете побачити цікаві речі…

Бурмочучи щось собі під ніс, він провів друзів широкою алеєю. Обпопід лишився біля воріт-дверей — полірував чистий бетон.

— О, тут! — Хранитель показав на бічну стежку.

Друзі пішли за ним між купами різних механізмів. Хранитель зупинився біля чогось прямокутного, накритого полотном.

— Громоцикл, — він стягнув полотно, відкривши мотоцикл, у якого під сидінням було вмонтовано щось, що нагадувало…

— Реактивний двигун? — запитав Фелікс.

— Так. Він видавав страшенний гул, але не прижився головним чином через те, що часто підпалював міський транспорт, який їхав за ним.

— Ну так, це проблемка, — визнав Нет. — А за скільки набирав сотку?

— Не пам’ятаю точно… але менше від секунди. Під час тестів траплялося, що громоцикл виривався вперед, а громоцикліст лишався на місці. Деякі намагалися наслідувати громоцикл, демонтувавши глушники, але то дурники.

Губерт насунув полотно назад і рушив далі.

— Рекордеон, — він показав на шарнірну машину ліворуч, але не пояснив, чи йшлося про рекордно гучний акордеон, чи про апарат для реєстрації спортивних рекордів. Потім він поплескав предмет, який нагадував дорожній конус із гумовою ручкою. — Переносний мурашник для прибирання кухні. Жодного разу не вдалося опанувати масове дезертирство…

Дійшли до високих сталевих поличок.

— Нерятівний жилет для самогубців, відомий також під назвою бетонний капок, — показував Хранитель. — Я не знаю, чому не дійшло до масового виготовлення. Так зручно… А це бекран, тобто детектор бекання.

Він підняв прилад і смачно бекнув у воронку в кінці. Ніка скривилася, зате хлопці були в захваті.

— А звідси вилітає свіже повітря. Понюхайте самі, — заохотив Губерт. Помітивши, що ніхто не квапиться це робити, він понюхав сам. І одразу скривився. — Е-е-ем… Ага, знаю! Я не поставив фільтр. Навіть добре, що ви не нюхали, бо та ковбаса… Але це не важливо. Ми забуваємо про головне, — він усміхнувся, немов вибачаючись.

Вони пройшли повз кілька картонних коробок і зупинилися перед скляним циліндром, наповненим якоюсь маслянистою маззю.

— Інтелігентний шампунь, — сказав Губерт. — Нещадний до бруду, делікатний до шкіри голови. Це ніби суперечні властивості, але він інтелігентний на молекулярному рівні. Діяв чудово. Проблеми з’явилися тоді, коли шампунь виявлявся інтелігентніший за клієнтку. Люди часто не читають інструкції застосування. Там було чітко написано: «Накладати невелику кількість», але якщо в когось волосся до пояса, то він і півпляшки за раз може вилити. Тоді IQ шампуня різко зростає, і бути загнаними в інтелектуальний кут власним шампунем… мало приємного. Тому його припинили виготовляти, але назва лишилася. Зараз «інтелігентним» називають навіть найзвичайнісіньке мило.

Друзі поглянули на шампунь, потім одне на одного й урешті на Губерта.

— Іноді ввечері ми граємо з ним в шахи, — хранитель постукав по циліндру, але не дочекався реакції. — Мабуть, спить. Ходімо.

Трохи далі, під лампою, що випромінювала багато тепла, у великому горщику ріс карликовий дуб.

— Найбільший бонсай у світі, — сказав Губерт.

— Метри зо два, — оцінив Фелікс. — Бонсаї зазвичай менші.

— Нашому видатному ботанікові вдалося вивести таке велике.

— Але вся суть у тому, щоб бонсай був якомога меншим.

— Справді? То, може, його саме тому списали…

Друзі пройшли повз полички. Ніка зупинилася і відступила на два кроки назад. Вона поглянула в бічний прохід, який вів до імпровізованої кімнати, створеної з книжкових полиць і високих корпусів невідомих їй приладів. У кутку стояло заслане ліжко, поряд — нічна тумбочка, холодильник, стіл і стілець.

— Ви тут живете? — здивувалася Ніка.

— Мене вбивала дорога до роботи, — відповів чоловік, не сповільнюючи кроку.

Вони пройшли повз деякі експонати, які провідник, імовірно, не вважав цікавими. Врешті зупинилися перед чимось, що мало вигляд з’єднання великої труби з фрагментом нафтопереробного заводу.

— Це трагічний, проте романтичний винахід, — сказав Губерт. — Його вживали лише раз.

— Розкажіть, — попросила Ніка.

— Пролунало ж ключове слово — «романтичний»! — сказав Нет.

Ніка надіслала йому косий погляд.

Хранитель сперся на винахід:

— Один поет помітив, що в його районі не буває дня, коли хтось щось не пиляв би, свердлив чи кував. Навіть якщо кожен тільки раз на рік поріже на балконі кілька дощечок, здіймався галас. Тому, щойно один столяр-любитель припиняв різати, починав наступний. Стільки людей довкола, що галас триває цілими днями, змінюється лише його джерело. Через це поет не міг писати вірші. Тож він вирішив щось із цим вдіяти. Він вигадав, що коли звук долинає з повітря зі швидкістю… власне, звуку… то вистачить сконструювати прилад, який засмоктуватиме повітря разом з цим галасом. Прийшов він до нас і просив так довго, допоки йому не дозволили сконструювати в Інституті прототип всмоктувача звукових хвиль.

— Звукова чорна діра, — зрозумів Фелікс.

— Коли поет закінчив конструювання, він увімкнув електропилку, тобто джерело галасу, після чого увімкнув свій засмоктувач звукових хвиль. І більше його ніхто не бачив. Утворився вакуум, і поета-винахідника засмоктало разом з пилою.

— А галас хоч зник?

— Імовірно, так. Але цього не можна було встановити, бо сам засмоктувач гудів гучніше, від реактивного двигуна.

— У вас збереглися якісь його вірші?

— На жаль, він помер до того, як написав свій перший вірш.

— Oкей… — Нет похитав головою й пройшов кілька кроків. Він потягнувся за альбомом, що лежав на одній із полиць і розгорнув його: — Ох ніфіга собі!

Друзі подивилися через його плече. На першій фотографії було надзвичайно огидне створіння, що скидалося на схрещення дводишної риби з ящіркою. Очі були, ніби перископ, зелено-сіра шкіра вкрита темними плямами.

— Це Мєтек, — пояснив Губерт. — Глонояд генномодифікований. Він покинув земні долини років з десять тому. — Чоловік перегорнув кілька сторінок. — Тут наш Мєтек спинається на хмарочос Intraco II. Він мусив мити вікна. А це момент урочистого входу Мєтека на дах. Там навіть було встановлено будку з обігрівом, але він сам обрав вентиляційну шахту.

— А це… — Нет схилив голову вбік, — схоже на жінку.

— Це фото з реанімаційної операції пані Криші з тридцятого поверху. Пан Генрик, кур’єр, робить масаж серця. Фото зроблене більш-менш хвилину після того, як пані Кришя виглянула у вікно, котре, власне, мив Мєтек…

— Чекайте… — перервав Нет. — Мєтек — це вид риб?

— Це єдина сухопутна риба, яку ми знаємо, — додав Губерт. — У Мєтека були легені й лапи з присосками для ходіння по склу. Він був єдиним представником свого роду.

— Лапи з присосками для ходіння по склу? — повторив Фелікс. — Цікаво, як це сформувалося еволюційно?

— Це був штучний вид. Але з ним нічого не вийшло, бо мав одну слабкість… Його не вдалося відучити від влізання у відчинені вікна й випивання чужої кави. Ходімо далі.

Через п’ятнадцять хвилин вони дійшли до останніх експонатів, хоча не побачили навіть відсотка всього, що було в архові. Друзі невпевнено поглянули на нечітке продовження зали — великий темний тунель.

— Що там далі? — запитав Нет.

— Я ніколи там не був, — визнав хранитель. — Коли прибуває новий експонат, я просто ставлю його в кінці. А раз на рік мушу проводити освітлення далі.

— І вам ніколи не було цікаво, що там? — здивувалася Ніка.

— Я цікавлюся тільки своїм арховом. А зараз він закінчується конкретно на цьому місці. Далі — вже не архов. Тож це не моя справа.

Друзі повернулися до дверей, попрощалися з хранителем і пішли слідом за Обпопідом у бік ліфта.

— Трохи дивний, правда? — прошепотіла Ніка, коли була впевнена, що Губерт її вже не почує.

— Його, мабуть, теж там арховували, — буркнув Нет. — Але він нікому про це не каже.

— О ні! — Обпопід зупинився біля одного з аркушів паперу, які протяг вивіяв з архову. — Тепер я цілий місяць знаходитиму їх у найгірших місцях.

— Туди ти не просунешся, товстуне, — уїдливо всміхнувся Нет.

Обпопід подивився на нього з ноткою презирства в об’єктивах. Почулося механічне клацання і… від передньої частини пилососа відокремився циліндричний фрагмент з головою і двома руками. На трьох колесах він в’їхав до ніші й підняв аркуш паперу. Потім з’єднався з основним корпусом і зверхньо поглянув на Нета. Хлопець тільки стенув плечима.

Ліфтом вони дісталися на поверх, де була лабораторія сну. Вони йшли довгим коридором, коли Ніка раптом зупинилася перед дверима з дивним символом, який ні про що їм не говорив.

— Це не тут, — сказав пилосос.

— У нас є ще десять хвилин, — зауважила дівчина.

Фелікс поглянув на неї, потім потягнувся по ідентифікатор і сунув його в щілину замка.

— Я туди не йду, — Обпопід похитав куполом. — Там водяться привиди, це місце сповнене злої енергії. Ліпше відполірую шматок коридору.

Друзі переглянулися й обережно увійшли всередину. Детектор увімкнув світло, і залу залив холодний блиск LED-ламп. На кількох великих столах лежали різні канцелярські й господарські предмети. Вони підійшли до найближчого столу й придивилися до чогось, що скидалося на скульптуру з вивернутого навиворіт холодильника.

— Цвинтар, — прошепотів Фелікс.

Ніка здригнулася, на її обличчі відбився страх.

— Не впізнаєте? — її голос затремтів.

Хлопці придивилися до звалища й зрозуміли, про що йдеться. Трохи далі лежала сталева голова з ротом, зробленим із нутрощів пилососа. Фрагмент кнопкової панелі від автомату з продажу батончиків змусив їх відсахнутися.

— Це Мортен, — прошепотів вражено Фелікс. — Його модульні роботи…

— Сподіваюся, їм добре прочистили пам’ять, — додав Нет.

Вони пройшли вздовж довгих столів, щоразу впізнаючи нові фрагменти двох великих роботів-близнюків. Пригадалися драматичні події, які кілька місяців тому відбулися на п’ятдесят першому поверсі і на даху хмарочоса Silver Tower.

Друзі затрималися біля сталевої руки, величезної як ківш екскаватора. Із зап’ястя стирчали десятки розірваних кабелів.

— Бракує мізинця, — зауважив Нет. — Хтось, мабуть, забрав на пам’ять.

— Сподіваюся, після того, як почистили пам’ять, — додав Фелікс. — У мене таке неприємне враження, немов вони от-от рухатимуться.

Одна з лампочок замиготіла, навколо застрибали тіні. Три переплетені шестерні, намальовані зверху на руці, здавалося, замерехтіли, немов намагалися вивільнитися із взаємного полону.

— Ми можемо піти звідси? — попросила Ніка. — Я ще тоді на них надивилася. Тоді… ця рука мені мало не зламала плече.

Рука не рухалася, не рухався жоден з фрагментів модульних роботів. Друзі повільно вийшли в коридор. Обпопід на їх вид швидко підняв щіткомийки. Він встиг помити п’ятдесятиметровий шматок підлоги.

— Ви теж це почули, правда? — запитав він. — Електричні духи…

— Із цими щітками нас об’єднує більше, ніж ти думаєш, — сказав Фелікс. — А тепер веди нас до лабораторії сну.

Вони з’їхали ліфтом на мінус перший поверх. Коридор був темний і порожній, на підлозі м’яке покриття, що стишувало відголоси кроків. У мармурово-скляних стінах відбивалися лампи. У залі наприкінці коридору щось рухалося, і це точно була не людина.

— Це може наснитися, — Нет нервово роззирався.

Цього разу Обпопід справді зітхнув.

— Тут я вас із приємністю залишу, — він помахав їм трипалою долонею. — Маю намір вирушити до найвіддаленішого закутку Інституту.

Робот поїхав, зупиняючись по дорозі й висмоктуючи з підлоги невидиме сміття.

— Хамський пилосос, — пробурчав Нет.

— Таким його створили, — зауважила Ніка. — Це не його провина.

— Цікаво, чи можна те саме сказати про людей?

На дверях висіла табличка «Лабораторія сну. Зберігати тишу». Фелікс хотів постукати, але помітив меншу табличку «Не стукати». Біля дверей була кнопка дзвінка, під якою також було підписано: «Не дзвонити».

— Вони нічого не написали про копання дверей ногою, — замислився Нет.

Друзі роззиралися, але поблизу не було нічого, на чому можна було б посидіти. Вони сіли просто на підлогу. Півторагодинна екскурсія добряче їх втомила.

— Не здивуюся, якщо виявиться, що ми сидимо на табличці «Не сидіти», — буркнув Нет.

— Не ний, — Фелікс поглянув на годинник над дверима. — Ще три хвилини.

Біля дверей ліфта несподівано відчинилися інші, намалювавши на підлозі витягнутий прямокутник світла. Друзі придивилися й помітили, що з ліфта виповзло щось маленьке. Другий ліфт був таким крихітним, що доросла людина в нього просто не помістилася б. Почувся шурхіт електродвигунів. Лише за якийсь час це «щось маленьке» наблизилося до друзів, і вони змогли роздивитися метрову гусеницю на колесах. Вона рухалася ритмічно, згинаючи й розгинаючи хребет. У кількох рядках малих лапок вона тримало конверт з наклеєною маркою. Гусінь під’їхала до друзів, підняла кілька передніх кінцівок і придивилася до їхніх бейджиків.

Нет неохоче відтягнув комір кофти. Гусінь, мабуть, не мала почуття гумору, бо не відреагувала на його фото, а просто поповзла собі далі.

— Поштова гусінь, — зрозумів Фелікс.

— Сова була б швидша, — додав Нет.

Двері лабораторії несподівано відчинилися, й у коридор вийшов молодик з довгим чорним волоссям. Білий фартух надимався від подуву повітря. Чоловік поглянув на них з-під окулярів і запитав:

— Ніка Міцкевич?

— На одну третину так, — випалив Нет.

— Це я, — швидко додала дівчинка.

Друзі підвелися.

— А-а-а, — усміхнувся молодик. — На одну третину… Зрозумів. Ніка — це та, що в спідничці? Ха-ха! Такий жарт. Мене звати Мар’ян Свецький. Заходьте, — він жестом запросив друзів і зачинив за ними товстелезні звуконепроникні двері.

У кімнаті було ще темніше, ніж у коридорі. Складно було оцінити розмір приміщення. Світили тільки контрольні панелі якихось апаратів і лампочка над робочим столом, заставленим комп’ютерами з увімкненими скрінсейверами.

— Сідайте, — фартух Свецького маячив у темряві.

Шуміли вентилятори, але висіла дивна тиша. Приміщення було позбавлене луни, мабуть, стіни й стелю було викладено звукопоглинальними панелями.

Йдучи за науковцем, вони за щось перечепилися.

— Ага, ну так, — зрозумів Свецький. — Ви ж зверху.

Він клацнув вимикачем, і темряву освітили лампочки, скриті за полицями з апаратурою. Досі не можна було розпізнати справжніх розмірів приміщення, зате стало видно величезне вікно перед столом і великий овальний предмет за ним.

Друзі сіли в глибокі шкіряні крісла на колесах. Свецький сягнув за клавіатурою й переклав на столі кілька аркушів паперу. Здавалося, що тут надто темно, аби щось прочитати, але йому це не перешкоджало.

У графі «Об’єкт» він вписав «Ніка Міцкевич», а потім абияк заповнив аркуш. Врешті переписав усе до комп’ютера.

— Що, власне, відбувається? — запитав він.

Ніка розповіла, як боїться засинати, як їй сняться кошмари і вона не може прокинутися. Науковець, слухаючи, кивав.

— Ми тут не лікуємо людей, — він поглянув на дівчину з-над паперів. — Ми досліджуємо сни. Може бути так, що ти станеш цікавим об’єктом для досліджень, але ми нічим тобі не допоможемо…

— Знаю, — промовила вона тихо. — Але я хочу спробувати.

— Ну гаразд! — молодик вдарив по колінах і підвівся. — Поїхали!

Очі швидко призвичаїлися до напівтемряви. Друзі помітили крісло, що нагадувало стоматологічне. Свецький жестом запросив Ніку сісти. За кріслом він узяв шолом, з якого стирчало багато дротів, і надяг дівчині на голову. Потім він прикріпив до її зап’ясть два хомути, а з двома такими самими нахилився до її ніг.

— Ну й чоботи! — Аж вигукнув він, дивлячись на мартенси Ніки. — Я завжди такі хотів, але мама не дозволяла… Мусиш їх зняти, бо так я не прикріплю електроди.

Фелікс і Нет спостерігали за його діями.

— У тебе є останнє бажання? — всміхнувся Нет.

— Напругу в цій апаратурі ми рахуємо в мілівольтах, — пояснив Свецький. — Але жарт кльовий! Так! Я теж так лякатиму людей! Урешті-решт, ніколи немає впевненості, що щось там не гагахне.

— Сподіваємося, що в будинок не вдарить блискавка.

Ніка поглянула на Нета. Видно було, що їй точно не до сміху.

— Власне, я вже не впевнена, що мені це потрібно… — Пробурмотіла вона. — Я добре почуваюся. Якось там спалося сьогодні.

— Ти дрейфиш? — здивувався Нет. — Зазвичай дрейфлю я…

— Тут точно є кілька незалежних запобіжників, — запевнив Фелікс і відступив на крок.

— Не жартуйте вже, — попросила Ніка. — Я ж не розуміюся на цьому.

Свецький увімкнув монітор. На чорному тлі з’явилися графіки й застрибали цифри.

— Гм… — Він натиснув якісь кнопки, покрутив регулятори, перевірив, чи шолом добре прилягає. І повторив це все ще раз. — Гм…

Він дивився то на екран, то на Ніку. А потім вимкнув прилад і запросив дівчину до наступного апарату. Протягом наступних п’ятнадцяти хвилин він провів кілька досліджень, пересаджуючи її на нові місця, а коли апарати закінчилися, подивився на неї стурбовано:

— Тобі вдавалося колись зігнути ложку?

— Тобто? — здивувалася Ніка.

— Поблизу тебе не починаються пожежі? — продовжував він.

Друзі підозріло поглянули на науковця.

— Тарілки не вилітають самі з полиць? Меблі не пересуваються?

Ніка завагалася:

— Ну… Взагалі-то трапляється.

— Телекінетик, — науковець мало не став перед Нікою на коліна.

— Я одразу побачив це на графіку ЗПЦ. КЛП теж здавалися підозрілими[8]. — Він відійшов на кілька кроків і розвів руками перед шафкою з блискучими зеленими діодами. — Телекінез — це надзвичайний дар… тобто здібність. Ти могла б зробити кар’єру.

— На будівництві, наприклад, — підказав Нет. — Замість крану.

— Я серйозно! Ми докладно тебе дослідили б! Вистачить тільки згоди батьків!

— Мій батько точно на це не погодиться, — спокійно відповіла Ніка. — Я… абсолютно впевнена. Зрештою, зараз через ці кошмари у мене якось немає сил про це думати.

— Ну так, так, — науковець поправив окуляри. — Я трохи розпорошився. Спробую спорошитися назад.

Він натиснув на кнопку на столі, й приміщення за склом перетворилося з чорного на фіолетово-блакитне. Посередині викладеної звукопоглинальними панелями кімнати стояла капсула. Вона мала вигляд розрізаного навпіл яйця, і саме звідти линуло слабке світло. Поверхня капсули була викладена круглими регуляторами, які маслянисто виблискували і були розміщені на відстані близько десяти сантиметрів один від одного. З тильного боку відходило кільканадцять тонких дротів, які зникали в підсвічуваній стелі.

— Солярій? — запитав Нет.

— Хіба снолярій, — виправив Фелікс. — Ми ж у лабораторії сну.

— Це снотрон, — уточнив Свецький. — Абсолютно новаторський винахід. Другого такого не існує ніде в світі. Він дозволяє докладно записати сон і навіть може сам вводити у стан сну. Зараз ми знаємо більше про поверхню Марса, ніж про власний мозок. Страшне! За допомогою Ніки, можливо, ми просунемося в цій справі трохи вперед. Урешті-решт, найкращий метод пізнання — це порівняння попередніх результатів дослідження з дослідженнями порушень.

— Ну так, — погодився Нет. — Трохи в неї там під дахом щось порушене. Вдень, на щастя, вдає нормальну.

— Я попереджаю тебе, — Ніка підняла палець.

— Навіщо взагалі нам сни? — запитав Фелікс.

— Сни відображають наше денне життя, — відповів Свецький. — Це може бути такий собі тренінг для мозку, щось типу симулятора для пілотів. Але ми не впевнені.

— Скільки це триватиме?

— Нам потрібен запис двох повних циклів. Якщо все піде добре, то… три-чотири години.

— Скільки?! — запитав Нет. — Вона там собі спатиме, а ми…

— У мене є книжки, — Свецький показав на поличку біля столу. Ліворуч лежали три перші томи «Дюни», в одному закладка була на половині. Праворуч —і ще три. — Якщо йдеться про кошмари, то нас цікавить фаза REM[9], вона може початися навіть за годину після засинання.

— Фаза REM? — замислився Фелікс. — Я чув щось таке.

— Сон — це не кількагодинна перерва в житті, — пояснив Свецький. — Це складний процес, якого ми досі не можемо зрозуміти. Завдяки цьому я тут працюю. Якщо коротко, ви лягаєте у ліжко й вимикаєте світло. Може бути у зворотній послідовності. Я не беру до уваги читання книжки, слухання музики, поїдання солодощів і таке інше. Мозок заспокоюється, поволі переходить у стан релаксації. Якщо ви не випили за вечерею дві чашки кави, то швидко засинаєте. Більшість людей гадають, що за ці кілька годин мозок просто лінується, але все навпаки. Спочатку мозок входить в першу стадію сну, а через кілька хвилин — в другу. Це різні види роботи, як різні типи бігу коня, але точно не ледарювання. Третя стадія триває мало й приводить до четвертої. Це відбувається десь за півгодини після засипання. Тоді сон найглибший і складно прокинутися. Цю стадію, в принципі, можна визнати ледарюванням, але лише тому, що нам про неї мало відомо. За сорок хвилин сну об’єкт… я хотів сказати, людина… повертається до третьої стадії сну, а потім до першої, але не прокидається, а на кільканадцять хвилин переходить у стадію REM, тобто стадію швидкого сну — це такий дивний стан, коли мозок, принаймні його свідома частина, вважає, що не спить, хоча насправді, звісно, спить. Потім цикл повторюється. Триває близько дев’яти-десяти хвилин.

— Тепер і я боятимуся засинати, — пробурчав Нет. — Часом краще не знати…

— Колись я побачив по телевізору, з чого роблять сосиски, — визнав Фелікс. — Теж волів би не знати…

— Сьогодні нас цікавить головним чином фаза швидкого сну, — повідомив Свецький. — Саме тоді сняться сни. А отже, і бувають кошмари.

— А в інших фазах? — поцікавилася Ніка.

— На жаль. Якщо спати вісім годин, то в фазу REM входиш чотири-п’ять разів, за кожним разом — на кільканадцять хвилин. Тільки тоді бачиш сни. Більше того — цей сон можна запам’ятати, тільки якщо ти прокинешся в цій фазі.

— То ми пам’ятаємо тільки «недодивлені» сни?

— Щось таке. Якщо тобі здається, що всю ніч проспав без снів, це означає лише те, що ти не пам’ятаєш ці сни. Фази, мозкові хвилі, складні скорочення… це все не дуже романтично, правда? — Молодик підвівс і відчинив двері до кімнати з капсулою. — Прошу.

Ніка поволі підійшла до дверей. Капсула відкрилася, мов величезна фісташка, показуючи профільований матрац.

— Ти завжди зможеш відчинити її, — сказав Свецький. — Досить тільки штовхнути кришку.

— І що мені робити?

— Спати. Лягай і намагайся заснути.

Ніка сіла на краю капсули, зняла мартенси, поглянула крізь скло на хлопців і сховалася всередині. Над її головою повільно опустився великий шолом і кришка, лишивши тільки невелику щілину збоку. Світло згасло, натомість лампочки під регуляторами на корпусі загорілися яскравіше.

Науковець зачинив двері й згасив лампочки за полицями. Тепер єдиним джерелом світла були настільна лампа й фіолетово-блакитний блиск капсули. Щоб не порушувати темряву, на всіх екранах комп’ютерів було встановлене чорне тло, на якому висвітлювалися якісь знаки.

— Вона нас не бачить і не чує, але ізоляція, на жаль, не ідеальна, тому все ж таки прошу зберігати тишу, — дослідник натиснув кілька клавіш на клавіатурі. З динаміків почувся шум моря. — Я даю їй десять хвилин, поки увійде в першу фазу. Вона невиспана.

З маленького холодильника під столом він витягнув три банки оранжаду. Дві з них подав хлопцям. Фелікс відкрив банку й зробив кілька ковтків холодного напою. Він поглянув у бік полички з книжками, але було надто темно, щоб читати. Він нахилився до Нета й пошепки запитав:

— У тебе є якісь ігри на ноутбуці?

— Ні. Але є сапер і шахи на палмбуці[10].

— Давай шахи. Принаймні не нудьгуватимемо.

Нет витягнув з кишені палмбук, поклав його на коліна й запустив шахи. Тихенько позіхнув.

— Чи не можна якось вимкнути сон? — запитав він. — Так, щоб було більше часу на життя?

— Імовірно, ми могли б обходитися без сну, — визнав науковець. — Дехто спить по кілька хвилин на добу й не страждає, але переважна більшість мусить спати. Ми досі не розуміємо, навіщо людині потрібен сон. Йдеться не просто про відпочинок. Можливо, потреба у сні сформувалася мільйони років тому, щоб якось опанувати примусовий період бездіяльності в наших предків… Заснула, — Свецький поглянув на монітори. — Щоб я так міг! Щойно ліг, і одразу спати…

Кілька моніторів, розміщених над склом, під ним і поряд з ним показували графіки й рядки цифр. Фелікс і Нет могли розпізнати тільки характерний графік ЕКГ, що рухався в ритмі пульсу Ніки. А все решта було немов елемент сценографії фантастичного фільму.

— Навіщо цей монітор? — Фелікс вказав на найбільший, що стояв посеред столу і досі був темним.

— Це монітор REM. На ньому ми побачимо, що їй сниться. Але… до цього треба почекати. Зараз хвилі альфа поступаються хвилям тета, — Свецький показав на один з менших моніторів. — Трохи пришвидшені, але ще в рамках норми.

Фелікс і Нет запали в крісла. Їх теж зморював сон. Вони не могли зосередитися на шахах. З дрімоти їх вирвав голос Свецького:

— Трохи зашвидко… проте якщо вона вже два тижні недосипає, це… може бути… — він почухав голову, поглянув на капсулу, потім на всі монітори по черзі. — Але це так дивно.

На екрані REM з’явилися зелені значки, немов хтось поволі писав текст дивною мовою.

— Букви як у «Матриці», — Нет позіхнув. — Але не з’їжджають. Це все?

— А ви чого сподівалися? Фільму з її сну?

— Ну… Щось таке.

— Шкода… Сон — це гра уяви й асоціацій. Це її уявлення й асоціації, записані її власною мовою. Лише її мозок може це розшифрувати. Снотрон може тільки виявити деякі елементи сну. Він надає їх у вигляді символів — щось у стилі запису музики. Ось тут, — він показав на якийсь значок, — «втеча», тут — «небезпека» і «чорний». Їй справді сняться кошмари… «Звірі», «кілька», «подорож», «неволя».

— Знову ця карета, — здогадався Фелікс.

— Карета? — замислився науковець. — Це можлива інтерпретація, але щоб упевнитися, ми мали б розбудити зараз вашу подругу.

Хлопці повернулися до гри, але виходило дедалі гірше. Нет позіхнув і видав:

— Мені здається, що спочатку я грав білими.

— Ну… У мене теж не виходить, — визнав Фелікс. — Гаразд, нічия. Я мушу подрімати. Цей шум моря…

Вони обоє з полегшенням влаштувалися зручно в кріслах і заплющили очі.

* * *

Хлопці прокинулися від вібрації підлоги. Шкіряні крісла тряслися, немов їх шарпали кілька пар рук.

— Землетрус? — Сонно запитав Нет, повільно продираючи очі.

— Мабуть, якийсь експеримент поверхом вище. — Фелікс махнув рукою. — В Інституті це нормально.

— Я знову чую цей звук, — сказав Нет. — Коні…

Друзі поволі усвідомлювали, що під землею не можна почути тупіт кінських копит. Вони вже зовсім прокинулися й вирівнялися в кріслах. Але це були вже не крісла, а вони не перебували за кілька поверхів під землею. Був уже вечір, за вікном мерехтіли дерева. Реальність усвідомлювалася через важкий супротив, але врешті стало зрозуміло, що вони в чомусь, що мчить уперед. Хлопці підскочили з дивана.

— Щоб тебе! — заверещав Нет. — Нас викрали!

Фелікс намагався схопитися за ручку, але двері були з м’якої шкіри, без ручок.

— Це та карета! — крикнув він, розглядаючись в темряві, шукаючи щось, чим можна було б вибити вікно. Він потягнувся до кишені, але в ній нічого не було. — Хтось обчистив наші кишені!

— І забрав рюкзаки! — додав Нет.

Фелікс повис на шкіряній петлі й ударив ногами в скло, однак воно виявилося надто міцним. Він кілька разів вдарив кулаками й здався. Карету страшенно трясло, тож друзі всілися на сидінні й тільки роззиралися. Усе нагадувало купе у старому елегантному вагоні. Навпроти було таке саме сидіння. Над ним висіли полиці для багажу, по краях вікон хиталися плюшеві занавіски. Ззовні в ліхтарях тремтіло нафтове полум’я. Час від часу виднівся шматок одягу візниці.

— Як це можливо? — тихо запитав Нет. — Інститут мали охороняти, як президентський палац, або й краще.

— Я теж про це думаю…

— Може, вони стерли нам пам’ять, як тим роботам Мортена, і ми не пам’ятаємо останні кілька годин…

Хлопці перелякано перезирнулися.

— Мортен… — Промовили в один голос, а Фелікс закінчив:

— Погано йому пам’ять стерли. Увімкнувся, викрав нас і втік.

— Перетворився на карету? — невпевнено додав Нет. — Тоді б хтось за ним гнався!

Вони встали й визирнули в маленьке овальне віконце в задній стіні. За ними була тільки порожня лісова дорога.

— Ну так, — визнав Фелікс. — Кавоварка й соковижималка не перетворилися б на карету, — він постукав пальцем у фрагмент дерев’яної конструкції, що виставала між фрагментами шкіряного салону. Потім притиснувся до скла, щоб подивитися вперед, наскільки це було можливо. — Тим більше на шестірку коней… Абсурдна ситуація, правда?

Нет пересів на переднє сидіння і бив кулаками в стіну й стелю, але вони також були обшиті м’якою шкірою.

— Агов! Пане! Пане водію! — волав він, аж поки не здався й не усівся на сидінні. — Кінний «Роллс-Ройс», щоб його! Такий собі віз зі зміцненим дахом, скрізь плюш і звуконепроникні покриття. Тільки бортового телефону бракує… Чекай! Ми говорили про швидкості пересування коней… Ну і про ту карету Ніки. Потім ті символи, як з «Матриці»: «звірі», «кілька», «подорож», «чорний»… Ми заражені ментально! Нам усе це сниться! Ми лежимо собі в кріслах і слухаємо шум моря!

— Ми вже колись розмовляли про це, — Фелікс похитав головою. — Нам не може снитися те саме!

— То, може, ти мені снишся?

— Я не почуваюся як постать з твого сну!

— Ага! — розізлився Нет. — То, значить, це я тобі снюся? Ну ні!

— Розслабся! Ти теж мені не снишся. Я вмію відрізняти сни від реальності. Ти справжній. Ми обидва справжні.

— Дякс, старий, принаймні за це. А тепер іще витягни нас звідси!

— Ця карета — теж не сон, — замислився Фелікс. — Ми бачили її перед будинком Ніки, а потім на вулиці Сердечній. Їй вона могла наснитися, але не нам усім!

Крізь звукостишувальне покриття вони чули монотонне кінське цокотіння, удари колес об каміння на дорозі й шум вітру в щілинах дерев’яної конструкції.

— І хоча я, певно, дурнувато почувався б, дрейфичи при Ніці… але, — Нет просунув руки між колінами, — я волів би, щоб вона була тут.

— Це називається довіра.

— Так?

— Бо знаєш, що можеш розраховувати на неї і що вона не буде сміятися з тебе. Я теж хотів би, щоб вона була тут.

— Суперкоманда у повному складі здатна на більше, — Нет поглянув на підлогу, нахилився й підняв з килимка маленький металевий предмет — срібну шпильку із зеленим камінцем. — Це заколка Ніки. Тож… їй це теж не наснилося?

— Це змінює суть справи, — Фелікс придивився до заколки, встав і сперся на двері. — Знаєш, що це означає?

Нет повільно похитав головою, але вираз обличчя видавав, що йому стало ще гірше. Він поклав заколку до кишені.

— Вони везуть нас кудись, де… — Фелікс розвів руками. — Я сам не знаю куди, але потім ми цього не пам’ятатимемо. Вона цього не пам’ятає… А точніше, пам’ятає, як сон без конкретики.

— Може, вдасться якось… — Нет встав і вдарив кулаками в скло у дверях. — Може, вдасться втекти?

— Заспокойся! — Фелікс відтягнув його від дверей і замислився. — Спробуємо запам’ятати це найглибшими засобами пам’яті.

— Як?

— Не знаю. Спробуй!

— Я впихну це кудись між спогадами про мій триколісний велосипед і бляшану машинку на пружинці.

— Не мели дурниць!

— Старий, це не дурниці! Я вмираю зі страху!

Фелікс поглянув у вікно, підвівся і визирнув крізь нього вниз. Звуки копит і коліс досі долинали до них, попри звуконепроникність кабіни, але навколо вже не було лісу. Не було лісу, не було нічого, жодного тла. Була тільки дорога, яка самотньо вилася на тлі нічного неба. Карета мчала вузьким паском землі з вибоїнами та рахітичними травинками і бур’янами.

— Кошмар, — прошепотів Нет, падаючи на сидіння. — Навіть вискочити не зможемо…

Освітлені місяцем верхівки дерев проносилися на сто метрів нижче.

— Як підйомник на Каспровий Верх, — прошепотів Фелікс. — Це… зовсім незрозуміло…

Далеко, за численними витками дороги, у мороку ночі виднілося кам’яне місто з кам’яними будинками з гострими вежами. Воно висіло просто на зоряному небосхилі, повністю легковажачи гравітацєю.

— Я саме намагаюся уявити собі залізобетонну конструкцію, яка могла б підтримувати цю дорогу, — прошепотів Фелікс.

— І що виходить?

— Що такої конструкції не існує! І ще довго не існуватиме.

— Висновок? — Нета вбив драматичний погляд друга.

— Висновок? — Фелікс сперся на сидіння. — Я над цим працюю…

* * *

— Підйом! — Чиясь рука трясла Фелікса й Нета. — Кінець дослідження!

— Щось жахливе снилося, — Нет скривився. — Я не можу спати в п’ятнадцяти метрах під землею… Або ці крісла настільки неергономічні[11]…

— Мабуть, крісла, — підтвердив Фелікс. — Я теж жахливо почуваюся.

Ніка закінчила зав’язувати чоботи, встала з краю капсули й поправила зачіску. Вона пошукала заколку, знайшла в кишені й заколола волосся.

— Як спалося? — запитав Свецький, відчиняючи перед нею двері.

— Як завжди, — відповіла вона. — Кошмарно.

— Я ще ніколи не бачив, щоб фаза REM тривала так довго, — науковець подав дівчині кількаметрову стрічку паперу, задруковану нерівними смугами. — Ти не гаєш часу! Дивишся сни, мов серіали! Але якщо так триватиме й далі, я не знаю, як це вплине на твоє здоров’я. Правду кажучи… я вперше бачу щось таке. Фаза швидкого сну не повинна тривати більше ніж двадцять п’ять хвилин і… не повинна бути такою інтенсивною.

— Що я можу з цим зробити?

Свецький стенув плечима.

— Як я й казав, ми тут не лікуємо людей… Але я можу порадити гарного спеціаліста. На жаль, він дорого бере.

— То, мабуть, відпадає, — Ніка поглянула на кінчики своїх чоботів.

Науковець на хвилину замислився.

— Є одна річ, яка може допомогти, — він, вирівнявши спину, став на коліна просто на підлозі. — Кладеш одну руку на другу й опускаєш на стегна. Потім заплющуєш очі і намагаєшся викинути зі свідомості всі думки. Ні про що не думаєш. Це медитація дзен.

Свецький довго стояв на колінах, не рухаючись, із заплющеними очима. Друзі дивилися на нього мовчки. Врешті він встав і обтрусив коліна.

— Мені колись допомогло. Завдяки цьому, засинаючи, не думаєш про проблеми всього дня…

Друзі подякували, попрощалися й вийшли.

— Медитація дзен, — похитав головою Фелікс. — Можна випадково заснути на колінах…

Ніка всю дорогу до ліфта старанно складала стрічку паперу. До друзів доєднався Обпопід. Схоже, йому доручили знову опікуватися гостями. Заходячи до ліфта, вони побачили гусінь, яка цього разу несла невелику посилку.

— А зараз лише маленький родинний скандал, і їдемо додому, — Нет натиснув кнопку «нуль». — Можливо, в зворотній послідовності.

— Повідомлення для Фелікса, Нета й Ніки, — пролунав під стелею механічний голос. — Батьки чекають у ресторані «Інтелектуальна їжа».

— Це правда, я вмираю з голоду, — раптом усвідомив Нет. — Але звідки вони знали, що саме тут? Чи вони… на весь Інститут це передали?

Фелікс постукав по ідентифікатору. Нет придивився до корпусу робота. Погляд наткнувся на напис збоку: «Обпопід».

— А звідки взагалі таке ім’я? — запитав він.

— Обпопід — це ім’я античного героя, — відповів робот.

— Хіба що героїчного античного чистильника стайні… — Кинув Нет, коли вони вийшли з ліфта.

— Якщо йдеться про Авгія[12], — сказав Фелікс, — було б не так уже й погано. Але я боюся, що це просто скорочення від ОБслуговування ПОверхні ПІДлоги.

Робот дивився на нього, аж поки не ввімкнувся вентилятор.

— О Боже… — Прошепотів Обпопід, опускаючи погляд. — О, мій Боже…

Він відвернувся й, шурхаючи щітками, поволі поїхав.

— Упс, — тільки й вимовив Фелікс.

— Схоже, ти образив його, — зауважила Ніка.

— Ти образив пилосос, — похитав головою Нет. — Це й наснитися може.

— Не важливо, хто він! — дорікнула Ніка. — Важливо, що він відчуває.

Вони сумно дивилися вслід Обпопіду.

— Вийдемо ще на мить перед палацом, — попросила Ніка.

— У тебе якесь передчуття? — Запитав Фелікс.

Вона кивнула.

Друзі обійшли палац і зупинилися на гравійній доріжці перед сходами. Вони зміряли подругу питальним поглядом.

— Не знаю, — вона стенула плечима. — Може, здалося…

— Дивіться! — Фелікс показав на землю. На гравії було видно борозди, зроблені тонкими колесами, а поміж ними — сліди кінських копит.

Друзі роззирнулися. За п’ятдесят метрів п’ять автоматичних газонокосилок на кількаметрових ланцюгах вигризали кола в траві.

Неподалік старий садівник згрібав перше опале листя. Хлопці й Ніка підійшли до нього.

— Перепрошую, — промовив Фелікс. — Ви тут не бачили нічого дивного?

У садовника були сірі очі.

— Я бачив у житті стільки дивних речей, що сприймаю їх нормально, — сказав він дещо захриплим голосом. — Зараз мені звичні речі здаються дивними. Коли працюєш в Інституті стільки років, скільки я, все може перемішатися в голові.

— Йдеться про сьогоднішній вечір.

Садівник сперся на граблі, на мить замислився і врешті відповів:

— Ні, нічого дивного не бачив.

— Жодної карети? — підказала Ніка.

— А, карета! — Він покивав. — Так, бачив. Виїхала просто з лісу й повернула в бік лісової брами.

Друзі витріщилися на нього.

— І це ви не вважаєте дивним? — обережно запитав Нет.

— Чому б я вважав це дивним? Якби фени для волосся відлітали на зиму до теплих країв, я теж не здивувався б.

Діти подякували й повернулися. Садівник помахав їм рукою і почав витягати з землі довгі стрижні, якими швартувалися косилки. Машини волочили за собою ланцюги, повільно рухаючись у бік гаражу.

— Не думаєте, що це підозріло?! — вибухнув Нет. — Ця карета стежить за нами!

— Це найгірший вид транспорту для стеженням за кимось, — зауважив Фелікс.

— Якщо ви хочете ще раз дослухатися до моїх передчуттів, — додала Ніка, — то краще не згадувати про карету в розмові з батьками.

— Гаразд… облишмо це. Я бережу сили для скандалу.

Ресторан «Інтелектуальна їжа» розмішувався на другому поверсі південного крила палацу. Звідти відкривався прекрасний вид на більшу частину зеленого дитинця і парк зі штучним озером. Поки вони наближалися до столика, Нет ставав ніби нижчим. Він ішов дедалі повільніше.

— Сподобалося? — запитав пан Полоній, коли вони врешті дійшли.

— Супер! — відповіли друзі хором.

— Розповісте пізніше, а зараз виберіть щось попоїсти, бо, здається, ви дуже голодні.

Друзі впали у м’які крісла й переглянули меню. Нет раз за разом потайки поглядав у бік тата, але той вдавав, що нічого не помічає.

Сонце пробивалося крізь хмари. Мехасоколи, що патрулювали околиці вдень, знижувалися над лісом. Вони поверталися на ніч, щоб зарядити акумулятори. Вночі їх місце посідали щойно зняті з зарядки кіберсови й електронетопирі.

— Ого-го! — зауважив Нет. — Ціни тут космічні… Оселедець Альберта в часниковому соусі — тридцять злотих, гуляш Калашникова гострий — сорок п’ять, кисіль «Місячний пил Армстронга» — п’ятнадцять[13].

— Платять тут, мабуть, в астрономічних одиницях, — додав Фелікс.

— Це найдорожчий ресторан тут, — визнав його тато. — Але я забув додати, що сьогодні всі ми обідаємо за рахунок Інституту.

— А з якого приводу така честь? — запитав Нет.

— Така традиція, — відповів пан Білецький. Він усміхнувся до сина й скуйовдив йому волосся. — Інститут оплачує першу вечерю кожному новому співробітникові.

* * *

Через півгодини стало зовсім темно. Вони сіли до «Ленд Ровера» і рушили додому. Однак замість з’їхати до лісу Феліксів тато поїхав до прихованого в гущавині дверей виїзду з тунелю.

— В Інституті багато виїзних доріг, — пояснив він. — Але жодна не нагадує нормальних воріт.

Тунель був шириною на два автомобілі плюс тротуар. Розміщені що кілька метрів ліхтарі розганяли морок рівно настільки, щоб не в’їхати в стіну.

Проїхали кілька поворотів і перехресть зі світлофорами.

— Підземне місто, — пожартував Нет.

— Тунелі було побудовано кількадесят років тому, — пояснив пан Полоній. — А зараз уся система вже не має такого значення. Шпигунські супутники настільки потужні, що і так можуть побачити, що за п’ятдесят метрів під землею. Але від звичайних цікавих громадян це досі чудовий захист.

Доїхали до звуження дороги й підйомної брами, що закривала виїзд. Феліксів тато потягнувся до кишені й натиснув кнопку на електрогітимаціях.

Брама піднялася, і «Ленд Ровер» крутим підйомом виїхав на поверхню. У бік відійшла електрична брама, і авто викотилося на вулицю. Друзі обернулися, виглядаючи в заднє скло, і здивовано зрозуміли, що виїхали з гаражу якогось приватного будинка.

— Пані Геновефа, певно, вже давно шкодує, що віддала нам свій гараж, — усміхнувся пан Полоній.

⁷ Палац у Вілянові (Вілянівський палац) — садово-палацовий комплекс під Варшавою, збудований у XVII столітті для польської королівської родини. Палац зберігся, зараз там музей, відкритий для відвідування.

⁸ Існує небезпідставна підозра, що автор поняття не має, що означають ці скорочення, оскільки просто вигадав їх.

⁹ REM (англ. ‘Rapid Eye Movement’) — швидкий рух очних яблук. Фаза швидкого сну.

¹⁰ Палмбук — мініатюрний комп’ютер.

¹¹ Ергономіка — наука про допасування навколишнього середовища до потреб і можливостей людини. Якщо простіше: ергономічні речі зручніші в житті.

¹² Очищення Авгієвих стайнь, згідно з грецькою міфологією, було одним із дванадцяти подвигів Геркулеса.

¹³ Назви страв зазначено правильно: Альберт Ейнштейн — один із найвидатніших фізиків у світі, а Михайло Калашников — конструктор найвідомішого в світі автомату АК-47 «Калашников», Ніл Армстронґ — перша людина, яка ступила на поверхню Місяця.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Наступного дня друзі зустрілися перед школою. Схоже було, що цієї ночі ніхто з них не спав добре.

— Може, це заразно? — вирішив Нет. — Якийсь сонний грип?

— Давно так кепсько не спав, — визнав Фелікс. — Це, мабуть, з надміру вражень.

Вони зайшли у будівлю й одразу купили в автоматі по банці оранжаду. Нет з полегшенням помітив, що Геральд розмовляє у холі з Аурелією і Клаудією. У бік Нікі він навіть не поглянув.

На жаль, Нетів настрій погіршився з початком уроку географії.

— Нет Білецький, — Констанція подивилася на нього з-під окулярів. — Ти вже готовий розповісти нам про свої канікули?

Нет неохоче піднявся.

— Я дійсно пообіцяв не розповідати про це, — скривився він.

— То вигадай щось, — прошепотів Оскар із сусіднього місця.

Констанція це почула, але чомусь не звернула уваги. Можливо, вона воліла б почути брехню, ніж відмову.

— Ні… Я не можу… — Нет похитав головою. — Серйозно не можу. Соррі, «піііп».

— Тоді сідай… — Констанція поставила у журнал одиницю. — На наступному уроці задам тобі те саме запитання.

— Ти міг збрехати «піііп», що був у Сопоті, — пошепки підказав Оскар.

— Я надто сонний, аби щось вигадувати, — Нет стримав позіхання.

* * *

На великій перерві друзі попленталися до штаб-квартири, що ховалась на шкільному горищі. Вони були тут тільки раз з початку навчального року, аби перевірити, чи усе гаразд. Тоді поприбиралися, аби потім не робити цього поспіхом. Зараз виявилося, що то була слушна думка.

Друзі сіли у глибокі крісла.

— Погляньте на це, — Фелікс поклав на стіл «Сенсаційні Хроніки».

Нет і Ніка схилилися над першою сторінкою.

— «У селі Копитково Притупне народилося двоголове теля, — прочитав Нет. — Пан Вєслав вважає, що це трапилося через занадто гучну музику, яка лунає…»

— Нам треба читати цю маячню? — запитала Ніка.

— А, соррі «піііп», — позіхнув Фелікс і тицьнув у маленьку статтю унизу сторінки, після реклами оранжаду: «Чорна карета сіє страх серед мешканців варшавської Прагі».

— Не згадували про Сердечну вулицю, — зауважив Нет. Він перегорнув сторінку і прочитав: — «Таємнича чорна карета майже кожної ночі кружляє вулицями Праги. Випірнає з мороку, мчить вузькими вуличками і щезає вдалині. Колеса, що стукотять по бруківці, будять переляканих мешканців, але ті бояться навіть визирнути з вікон. Дехто говорить, що це зниклий похоронний кортеж, який з труною якогось лікаря, щезнув за таємничих обставин дорогою на кладовище. Це сталося у 1896 році. Можливо, йдеться про лікаря, який мав золоті зуби, але допускається версія про надприродні причини зникнення. Єдиний свідок тих подій, пані Хелена К., померла п’ятдесят років тому. Хтось бажав їй смерті? Міністерство юстиції мовчить».

— Джізас! «пі-і-іп»! — Ніка заплющила очі і навіть затулила їх рукою. — Ми опустилися настільки низько, щоб читати такі речі?

— Американці на такі ньюси «пі-і-іп» мають певну назву, — скривився Нет, — але при ДМІ[14] я цього не скажу. З польської у мене вже, мабуть, мінус три за семестр.

— Я не кажу про зміст, — пояснив Фелікс. — Я кажу про те, що, коли про це написали у газеті, то карету бачили багато людей.

Нет позіхнув і витягнув з рюкзака ноутбук.

— Манфреде! — покликав він, схиляючись над екраном.

— Привіт! — пролунав з динаміків знайомий голос, а камера над екраном роздивлялася горище. — Штаб-квартира! Тобто щось відбувається. Йдеться про таємничу карету?

— Звідки ти знаєш? — здивувався Нет.

— Звідки я знаю… — Манфред зробив коротку паузу. — Ти не розмовляв зі мною два дні, сімнадцять годин, п’ять хвилин і дев’ять секунд, але зі мною розмовляла Ніка. Вона запросила мене до свого дому і я там гість, а не річ.

— Від нудьги вона з тобою теревенила, — Нет махнув рукою. — Або не знає, як ввічливо попросити тебе завершити сеанс «пі-і-іп».

— Неправда, — заперечила Ніка.

— Я вже звик, що ти сприймаєш мене, наче носову хусточку. Хто б розмовляв з хусточкою, якщо немає нежиті… Але, то таке… Що треба зробити?

— Пошукай інформацію про чорну карету за останній місяць, — попросив Нет, який звик до нарікань віртуального друга.

— Уже шукаю! — відповів Манфред. Він забув про претензії. — Є… Тільки сто лінків. Портал RPG, кіношні сторінки і Гільдію Хоррору можемо відкинути… Є якийсь блог одиннадцятилітки з Праги. Тридцятого серпня вона написала, що бачила під вікном чорну карету. Наступний лінк веде до якоїсь дурнуватої статті з «Сенсаційних хронік». Решта — це сторінки музеїв та конструкторів.

— Спробуй знайти власника «нашої» карети, — попросив Фелікс.

— Вона шестиконна, якщо це має значення… Зараз! — Нет ляснув себе по чолу. — У тебе ж кілька десятків камер по місту. Ти нічого не бачив?

— Якби я бачив, то розповів би вам. Я ж не кретин. У мене немає камер на кожній вулиці. Є багато камер на багатоповерхівках та комплексах під охороною, але мені в житті не дістати цих записів. Мої камери так встановлені, щоб бачити автівки, які під’їжджають до головних перехресть. Я ж керую світлофорами. Якщо карета проїхала бічними вулицями, я міг її не зареєструвати.

— У суботу вона була на Білянах, — зауважив Фелікс. — Вона мусила проїхати через міст.

— За мостом я стежу, — визнав Манфред. — Але останнім часом жодної карети ним не проїжджало. З найстарішого транспорту… була тільки стара «Варшава М20».

Друзі стрепенулися.

— Можеш її показати? — попросила Ніка.

Манфред хвилину переглядав файли з сервера в ратуші, де був офіційно інстальований.

— За останній тиждень маю три записи цього автомобіля.

— Повинно бути більше. Ми самі бачили його двічі.

— Може, це було вночі. Тоді важко розпізнати марку, а надто номери. Міські камери не дуже гарні. Тут у мене є запис пополудні.

На екрані зявилася картинка перехрестя і «Варшави», що повільно їхала.

— Це наша школа, — зауважив Фелікс. — Відколи у тебе тут камера?

— Від кінця канікул.

— І нічого не сказав! — втрутився Нет.

— Якби ви іноді зі мною розмовляли, то напевно, сказав би.

Нет буркнув щось невиразне. Фелікс відкинувся у кріслі і почухав потилицю.

— Що спільного між старою автівкою і каретою? — замислився він. — «Варшава» належить тому чуваку в плащі. А запис від того дня, коли ти мав битися з Геральдом.

Нет злегка почервонів.

— Може, той фрік «пі-і-іп» у плащі намагався тебе приспати та вкрасти? — Нет подивився на Ніку. — А карета… для відволікання уваги.

Фелікс похитав головою.

— І «Варшава», і карета привертають увагу і запам’ятовуються.

— А може, вони не мають нічого спільного? — припустила Ніка. — Дехто любить старі автівки, а карета… може, тільки здалося, що ви її бачили? Може, ви десь прочитали про карету або бачили у кіно?

— Я надто чітко її пам’ятаю, — заперечив Фелікс. — Плащ візника, що розвивався, овальне віконечко позаду кабіни…

— …два ліхтарі по боках і шістка чорних коней в чорній упряжі, — закінчила Ніка. — Я її не бачила, але знаю, який вона має вигляд. Може, з вами так само? Може, це вам тільки наснилося?

— А той божевільний пастух газонокосарок з Інституту? — згадав Нет.

— Я думав про це, — Фелікс позіхнув. — Я гадаю, що ти навела його на ту відповідь. Підсунула йому чорну карету, а він тільки розвинув тему. Там є сітка камер, хтось помітив би щось таке велике і голосне. Найімовірніше, її зупинили б.

— Або… — Нет подивився на друзів. — Або ця карета належить Інституту. Вони здійснюють якісь дослідження… чи щось таке…

— Або це допомога екологічній міській комунікації.

Друзів огорнула непереборна сонливість.

* * *

Цього разу за вікнами карети був день, але сірий, похмурий, мов щось викрало барви міста внизу. Колеса гуркотіли об каміння вузької дороги, яка невідомо як трималася без жодної опори в повітрі. Дерев’яний корпус тихо поскрипував.

— О ні! — вигукнув Нет. — Знову ми тут!

Він стукав кулаками у вікно, але припинив, коли побачив дахи будівель, що пропливали в ста метрах унизу. Спроба втекти з карети не мала сенсу. Він озирнувся і безнадійно подивився на Фелікса, який стояв біля вікна.

— Пам’ятаєш, як ми тут опинилися? — запитав Фелікс. Він був блідим, але спокійним.

Нет впав на сидіння і похитав головою.

— Ми сиділи у кріслах на горищі, — промовив він. — Я не пам’ятаю, що було потім.

— Перехід був досить плавним, — визнав Фелікс. — Я теж був на горищі, а потім вже тут.

— Чувак, ти говориш про це, наче про якийсь фільм! Плавний перехід…

— Що пам’ятаєш останнє?

— Я хотів спати, — Нет знизав плечима. — Очі самі заплющилися.

— У мене теж. Тож ми заснули одночасно.

— Гадаєш, хтось підсунув нам снодійне? — Нет витріщився на друга. — І викрав нас?

— Це логічно. Нас викрали, а останнє, що ми пам’ятаємо, це сонливість, — Фелікс став уважно роздивлятися карету зсередини. Він заглянув за фіранку, під сидіння, спробував відірвати зі стіни оббивку.

— Тож Інститут має бути причетним до цього! — вигукнув Нет. — Вперше це сталося, коли ми були в лабораторії сну.

Фелікс сів навпроти.

— Якби нас приспали тоді, ми прокинулися б у тому самому місці, — зауважив він. — І минуло б не більше від години.

— А потім ми все забудемо…

— Попри те що намагалися все запам’ятати… — Фелікс спробував зібратися на думці. І врешті запропонував перевірити кишені.

Нет підвівся і почав копирсатися у кишенях. Усі, крім однієї, були порожні. Він повільно витягнув руку. На відкритій долоні лежала шпилька для волосся із зеленим камінчиком.

— Здається, ця шпилька була у волоссі Ніки, — сказав Фелікс. — Але я не впевнений.

— А власне… де Ніка?

— Вже там… — Фелікс притиснувся до вікна і подивився нагору.

Нет зробив те саме, і обоє оніміли.

Над ними — над центром Варшави — плив кам’яний гігант. Звивиста серпантинна дорога наближалася до одного з отворів у скелі. Хлопці придивилися уважніше і помітили — це не була монолітна скеля, а наче викопані з землі руїни доісторичних поселень, безладно збитих в пиріг з кілометр в діаметрі. Шпиль палацу Культури був націлений у середину того дивного об’єкту, а більша частина центра міста була затемнена.

— Ми бачили це, але з боку… — промовив Фелікс.

— Це корабель інопланетян… — Нет вчепився у рукав друга. — Вони викрали нас для експериментів…

Фелікс відрив рот, щоб заперечити, але у його вухах пролунав дивний звук.

* * *

Друзі потерли заспані очі. Звук, що їх розбудив, зник. Вони перезирнулися, намагаючись зрозуміти, де перебувають.

— Наснилося… — ствердив очевидне Нет. — Е-е-ех… Це просто… хвороба пенсіонерів…

— Усе аж так погано? — позіхнув Фелікс. — Ви хоча б пам’ятаєте, що вам наснилося?

Ніка похитала головою.

— Не пам’ятаю, але нічого гарного, — Нет піднявся і потягнувся. — Ходімо, бо знову запізнимося на матру «пі-і-іп».

Вони схопили рюкзаки і збігли сходами. Коридор вже спорожнів. Вони скористалися тим самим методом: зайшли у клас без стуку і вибачень і пішли до своїх парт. Лінійка й учні здивовано дивилися на них. Фелікс першим помітив, що щось не так — його місце було зайняте хлопцем з «Б» класу. Нет і Ніка наштовхнулися на Фелікса і лише тоді роззирнулися. За партами сиділи здивовані учні «Б» класу.

— Упс «пі-і-іп», — прошипів Нет.

— Упс «пі-і-іп», — повторив Фелікс.

Ніка тільки зітхнула.

— Вперше бачу учнів, — повільно озвалася Лінійка, — які спізнилися на урок більше ніж на сорок п’ять хвилин.

Друзі почервоніли і під хихотіння залишили клас і спустилися у хол.

— Ми проспали весь урок? — запитав Нет. — Схоже, я розумію, що з тобою коїлося останніми днями.

— Можливо, я вас заразила, — Ніка занепокоїлася.

— Не можна заразити кошмарами, — не надто впевнено заперечив Фелікс. — Ходімо на хімію. Може, не запізнимося.

— Дивіться! — Нет стурбовано вказував на дошку оголошень. — Геральд — кандидат на голову самоврядування!

* * *

Наступного дня Манфред будив Нета кілька хвилин і в різні способи. Нарешті Нет підвівся, але коли дійшов до ванної, то заснув стоячи з рукою на дверній ручці.

За п’ять хвилин він зовсім прокинувся. Зазирнув ще до кабінету тата, але його вже не було. Відтоді, як батько почав працювати в Інституті надзвичайних досліджень, він рано виходив з дому. Тільки комп’ютери тихо шуміли, перераховуючи дані.

Мама помахала Нету з вікна своєї малярної майстерні і спустилася на кухню.

— Привіт! — вона поцілувала сина у чоло. — Як спав?

— Привіт, мамо! — сонно відповів він. — Не дуже.

Мама поклала до тостера два шматка хліба.

— Усі знайомі з якогось часу гірше сплять, — кивнула вона. — Це, схоже, витівки ранньої осені.

— У тебе меланхолія вагітних? — пожартував Нет.

— Мабуть… Навіть мої картини останнім часом якісь похмурі.

Хлопець поклав долоні на мамин живіт.

— Уже штовхається?

— Ще ні, — усміхнулася мама. — Скажу тобі, коли почне. Іноді я відчуваю, як він обережно рухається.

Нет приклав вухо до живота і прислухався. Мама вже якийсь час не могла носити улюблені джинси і ходила у футболках та легінсах.

— І ти не будеш перевіряти, хлопчик це чи дівчинка? — запитав Нет.

— Ми з татом хочемо, щоб це була несподіванка.

— Тож я буду думати про брато-сестру…

Тостер з клацанням повернув тости.

— З джемом чи горіховим маслом? — запитала мама.

— Один з джемом, другий з маслом, — відповів Нет.

— А може, хочеш яєчню?

— Фу… — Нет скривися. — Краще не треба.

Він був такий сонний, що від самої думки про яєчню ставало зле.

— Мамо, як гадаєш, брато-сестра бачить сни? — запитав він.

— Не знаю, але запитаю гінеколога, якщо хочеш.

Мама приготувала канапки і поставила тарілку перед Нетом.

— Мені треба закінчити картину, — вони витерла руки і поцілувала сина. — За пару днів має приїхати мерченд[15].

Нет хрумтів тостами і спостерігав за мамою, яка насилу піднімалася сходами до майстерні. На паску в неї була кліпса з кнопкою тривоги. Це була татова ідея — якби мамі раптом стало зле, досить було натиснути кнопку, і тато отримав би СМС. Живіт, що збільшувався щотижня, ускладнював їй працю, але мама не збиралася полишати малярство. Тільки її картини ставали дедалі більш пригніченими. Проте тепер вони були менш абстрактними. Зараз, наприклад, вона писала кам’яне небо над нічною Варшавою.

* * *

Фелікс і Нет так хотіли спати, що вирубилися у шкільному автобусі. Коли приїхали, водій мусив їх будити. Ніка чекала на сходах. Вона поглянула на Нета і похитала головою.

— Ти вийшов з дому, не відчиняючи дверей? — іронічно запитала вона. — Вигляд у тебе, ніби тестував нову модель подушок безпеки «пі-і-іп».

— Не приколюйся «пі-і-іп» з мене, — Нет насупив брови. — Я ж вибачився.

— Я теж потім вибачуся.

— Може, це й дурня, але перед сном я спробував ту медитацію дзен, — втрутився Фелікс. — Я не знаю, що мені наснилося, але вже справді боюся вечора…

— Я збираюся на базар за цілющими травами, — сказав Нет. — У них точно є щось без рецепту. Якісь таблетки «пі-і-іп», тобто ліки проти страху сну.

— Подумай іще раз, — попросила Ніка.

— Чувак викликав мою довіру, — Нет махнув рукою. — Написав на дверях: «Зелених чоловічків не обслуговуємо». Гадаєте, хтось такий може обманювати?

— А як брато-сестра? — запитав Фелікс.

— Поки що у фазі личинки.

Коли вони пройшли до класу, їх привітали радісні вигуки. Вони зупинилися, сподіваючись на якийсь жарт.

Виявилося, що об’єктом інтересу всього «А» класу і не тільки його був Фелікс.

— Молодець! — Целіна ляснула його по спині так, що він відчув луну десь аж у голові.

Він мав приголомшливий вигляд, коли до нього підійшов Клеменс і обійняв, ніби сьогодні був його день народження.

— Триматиму за тебе кулаки, — промовив той.

— Ми віримо в тебе, — додала Аурелія, шкірячи біленькі зубки.

— О, Джізас! «Пі-і-іп»! — Клаудія раділа, наче маленька дівчинка. Вона навіть поцілувала Фелікса. — Це супер, супер… Ти точно виграєш!

— Ми з Віктором ведемо сайт цих виборів, — Оскар обійняв Фелікса і буквально повиснув на ньому. — Ми назвали його «Виборець». Що думаєш? Сайт має бути аполітичний, але що вже там! Даси нам інтерв’ю?

— Інтерв’ю? — Фелікс нічого не розумів.

— Віктор проводить інтерв’ю. Він став головним редактором.

— Якщо потребуватимеш піарника[16] «пі-і-іп», завжди можеш на мене розраховувати, — Віктор потиснув Феліксові руку.

— Ти не можеш поєднувати функції, — зауважив Оскар.

— Та ну його! Я кину роботу редактора!

Фелікса, який не міг нічого зрозуміти, привітав увесь клас і ще деякі учні з інших класів. Зосі не вистачило сміливості, тож вона тільки променисто всміхалася. Ламберт і Геральд трималися осторонь.

— Мій день народження за кілька днів… — Фелікс подивився на Нета, потім на Ніку і, сповнений найгірших передчуттів, поволі підійшов до дошки оголошень. Там було вивішено останній список кандидатів до виборів самоврядування.

Він мусив двічі прочитати, щоб повірити: під п’ятим номером чітко було написано «Фелікс Полоній, 2-А». Печатка та підпис під списком свідчили, що це офіційний документ — і остаточний. Фелікс мовчки вдивлявся у дошку.

— Як це могло статися? — нарешті видушив він із себе.

Нет видав мимовільний вигук і заклав руки з спину, уважно досліджуючи нерівності фарби на стелі. Ніка дедалі більше супилася.

— Це ти…? — обережно запитала вона.

— Ми дописували різні смішні прізвища, — Нет знизав плечима. — Мабуть, трохи переборщили…

— Дякую, чувак. Просто дяка, — Фелікс запхнув руки у кишені і пішов геть.

Ніка докірливо дивилася на Нета.

— Я не думав, що досить тільки вписати, аби… — пояснив Нет. — Ми вписали і Джорджа Буша, але ж його тут немає!

— Може, хтось зрозумів, що він не вчиться в нашій школі, — буркнула Ніка.

Пролунав дзвоник на перший урок.

— Вихваляй наш клас на сходах і в коридорах! — Люціян, який проходив повз, стукнув Фелікса по плечу.

— Досить буде того, що ти нічого не робитимеш, — Нет підійшов до Фелікса. — Посядеш останнє місце, та й по всьому. Соррі, «пі-і-іп», цього вже не виправити. Просто ігноруй вибори.

— Так і зроблю, — Фелікс повернувся і мстиво націливши палець у друга. — З цієї хвилини ти стаєш моїм особистим секретарем. Усіх відправлятиму до тебе, а ти не домовишся про жодну зустріч і цілковито занедбаєш свої обов’язки, щоб я програв ці вибори по максимуму «пі-і-іп». Ніхто не зможе поставити мені жодного запитання.

— Привіт! — поряд з ними зупинилася дівчина з першого класу, гарненька блондинка. — Хто з вас кандидат?

Нет мовчки вказав на Фелікса.

— Це ти Фелікс Полоній? — запитала вона.

— Ну… я, — визнав Фелікс.

— Якщо ти пообіцяєш, що після виборів висадиш навколо школи багато квітів, я буду за тебе голосувати.

— Бачиш, це просто, — зрадів Нет, коли дівчина пішла. — Ще кілька разів скажи на зустрічах, що ненавидиш квіти, і голоси дівчат уже відпадуть. Та що там квіти… Обіцяй, що скрізь насиплеш пісок.

— Жодної зустрічі, — наголосив Фелікс. — Перечекаю, вдаючи, що мене це взагалі не обходить. Ненавиджу політику.

* * *

Після фізики стало зрозуміло, що вони не витримають наступного уроку і знову заснуть. Ситуацію погіршувало те, що це була інформатика. На щастя, виявилося, що Ефтіпі захворів і немає кому його замінити.

Друзі вийшли з класу і спустилися на перший поверх. У бібліотеці було дуже тихо — високі стелажі, заставлені книжками, приглушували звук. Крім того, усю підлогу було викладено м’якою повстю. У тих, хто приходив у бібліотеку, завжди складалося враження, що їхні подих та кроки такі голосні, що чути в усій залі. Бібліотекарка, шістдесятирічна сива Міхаліна Ненайкраща, яку прозвали Буквою, сиділа за своїм величезним столом, а власне за трьома столами, встановленими півколом, які були завалені картотеками, старими шухлядами з покажчиками та ящиками з поверненими книжками. Буква кинула на хлопців і Ніку погляд з-під товстих окулярів і вказала на кошик з тканини. Ті неохоче витягли звідти повстяні прямокутники, поставили на них черевики і почовгали до столу.

— Ми шукаємо щось про сни, — сказала Ніка. — Не могли б ви щось підказати?

— Ти маєш на увазі щось на зразок єгипетського сонника? — запитала бібліотекарка.

— Ні, маємо на увазі наукові книжки про сни, — уточнив Фелікс.

— Це краще, ніж наукові книжки про духів, — усміхнулася Буква. Друзі тепер частіше відвідували бібліотеку, і вона стала до них трохи привітнішою. — П’ятий стелаж праворуч, третя полиця згори. Наскільки я пам’ятаю. Там є кілька позицій… на ваш запит.

Друзі почовгали на повстяних прямокутниках до вказаного місця. На полиці стояли вісім книжок, які на перший погляд мали щось спільне зі снами. Діти сіли за столик у читальному залі і по черзі їх переглядали, будячи одне одного, коли хтось засинав.

— Може, вип’ємо якийсь енергетик? — запропонував за п’ятнадцять хвилин Нет.

— Шкода здоров’я… — Фелікс позіхнув і закліпав очима.

Змушуючи себе до праці, вони знайшли нарешті книжку, присвячену порушенням сну, але не знайшли в ній нічого про кошмари, які можуть переноситися з людини на людину.

— Це дійсно дивно, — Нет потер обличчя і подавив позіхання.

— Я дуже сонний, але боюся засинати…

— У мене є теорія щодо наших кошмарів, — повідомив Фелікс. — Але в такому стані важко зібратися на думці.

— Є одне рішення, — Ніка згорнула книжку. — Кава.

Вони віддали книжки, вийшли зі школи і перейшли на інший бік вулиці. Штовхнули двері, зроблені з маленьких шибок, і опинилися у теплій і затишній залі кав’ярні «Зайві калорії». Їх привітав запах кави та шарлотки з корицею. Темні панелі, зелені візерункові шпалери та маленькі лампи створювали відчуття затишку. Пані Бася, власниця кав’ярні, посміхнулася і потягнулася по банку із шоколадом, який зазвичай пили друзі.

— Якщо можна, сьогодні ми спробуємо каву, — промовила Ніка.

— Допізна вчилися? — запитала пані Бася. — Чи вечірка затягнулася? Яку вам каву?

Фелікс і Нет не знали, що відповісти.

— Зазвичай ми п’ємо… — відповіла Ніка. — Зазвичай насипаємо каву і наливаємо окріп.

— Ти не уявляєш, що втрачаєш… — усміхнулася пані Бася і потягнулася по іншу банку. — Зроблю вам еспресо.

Вони сіли за свій улюблений столик у дальньому кутку, звідки було видно вулицю і шкільні сходи. За мить пролунав шум кавомашини.

Фелікс позіхнув, на що Нет і Ніка відреагували одночасним широким позіханням. Вони подивилися на друга очікувально.

— Існує певний ланцюг взаємозв’язків, — почав Фелікс. — Кошмари, карета, «Варшава М20» і чувак у плащі. Проблемою є ті кошмари, але можемо почати з іншого боку цього ланцюга. Тобто з чувака у плащі, потім карети… і так дістанемося до наших кошмарів.

— Теорія справляє враження, — визнав Нет. — Але навіть якщо ланцюг існує, як ти хочеш дістатися до чувака у плащі?

Фелікс усміхнувся.

— Манфред має реєстраційний номер його автівки, — відповів він. — Знайдемо його у базі даних поліції.

— Це незаконно, — зауважила Ніка.

— А законно, що цей чувак тебе переслідує? — кинув Нет. — Законно сама можеш іти у поліцію. Законно вони з’ясують, що твої батьки померли, законно викинуть тебе з квартири, і законно до сімнадцяти років будеш кувати у дитячому будинку.

Ніка скривилася.

До столика підійшла пані Бася з маленькими чашками, цукерничкою і глечиком підігрітого молока. Вона вправно усе розставила, друзі подякували. Фелікс і Нет зазирнули у чашки і занепокоєно втягнули носами аромат кави.

— Я ніколи не пив каву, — нарешті визнав Нет.

— І я, — додав Фелікс. — Пахне приємно… Мама випиває п’ять чашок на день.

Ніка двома пальцями взяла за вушко чашки і ковтнула.

— Міцна, — промовила вона, — і значно краща від порошкової…

Нет зробив ковток, скривився, зробив наступний, знову скривився і знову зробив ковток.

— Якщо завдяки цьому я не буду спати, то це можна пережити, — буркнув він. Витягнув з рюкзака ноутбук і відкрив кришку.

— Міг би купити новий комп’ютер, — промовив Манфред, щойно ноутбук увімкнувся. — Я рухаюся тут, наче буйвол у багнюці.

— Люблю цей мотлох, — відповів Нет. — Він має, як би це сказав Фелікс, маніту.

— Що маю?

— Маніту, згідно з індіанцями, це душа речі, — пояснив Фелікс. — Що більше з’єднуєшся з якоюсь річчю, то сильніший маніту має ця річ. Не підведе скрутної миті.

— Цей комп’ютер тонув, падав, його копали ногами й на нього сідали, — додав Нет. — У нього маніту як звідси до Бидгощі.

— А я мушу тіснитися у цьому маніту… Не важливо, ніколи не розумів людської психіки. Що треба зробити? Закладаюся, що просто так мене б не увімкнули.

— Пам’ятаєш ту «Варшаву М20»? — запитав Нет. — Нам потрібен реєстраційний номер і адреса власника.

— Гм… Займе певний час, — камера на екрані ноутбука обережно оглянула кав’ярню. — У мене є доступ до комп’ютера відділу дорожнього руху.

— Тусуєшся з лягавими? Цікаво…

— Не тусуюся. Це не програма АІ, тільки звичайна база даних. Стосунки між нами такі самі, як між тобою та нічною лампою. Ти знаєш, де натиснути, аби вона загорілася.

— Старий! — Нет схилився над ноутбуком. — У тебе щоразу краще виходять ці абстрактні асоціації!

— Так! Ти тільки зараз це помітив? — камера на ноутбуці повернула об’єктив. — Якби ти купив швидший комп’ютер, я б асоціював у кілька разів краще. Ти знаєш, який я дотепний на міському сервері? Дві години тому закінчилася загальносвітова конференція АІ програм у Токіо. Ми розмовляли, між іншим, і про роль абстрактного мислення у розвитку штучного інтелекту.

— Конференція? — здивувався Нет. — У Токіо?

— Там ми знайшли в якомусь музеї слабо захищену мережу. Зв’язок був занадто повільний, аби я міг так швидко розмовляти з Варшави. Ви єдині люди, які знають про ту конференцію. Не розголошуйте цього.

— Гаразд. Давай ту нічну лампу… тобто номер.

— WAU5123. Це дуже старий номер.

— Чувак у плащі як таксист-пенсіонер, що прикипів до автівки, — промовив Фелікс. — Ще адресу знайди.

— Адреса, так… Вулиця Сонна, 15.

Друзі перезирнулися.

— Серйозно? — запитав Нет. — Вулиця Сонна?

— Може, нам слід поїхати туди сьогодні, — Ніка подивилася на хлопців. — З вами я не боятимуся…

— А якщо це пастка? — сумнівався Фелікс. — Невідомо, хто цей чувак у плащі. Невідомо, чи він один.

— Яка пастка? — Нет махнув рукою. — Поїдемо туди, притиснемо чувака та запитаємо, у чому річ.

Ніка здивовано подивилася на нього.

— Це тому, що ви ніколи не пили каву, — промовила вона обережно.

— Пив багато разів. У попередньому житті.

— Це справді діє! — Фелікс подивився на свою чашку. — Я вже не сонний.

— Відчуваю приплив сили, — Нет зробив останній ковток і потер руки. — Ну що, поїхали на ту Сонну?

— За десять хвилин почнеться хімія, — нагадала Ніка.

— Встигнемо! — Нет піднявся, але Ніка посадила його назад на стілець, потягнувши за рукав.

— Ви не звикли до кави, — промовила вона. — Я вже шкодую, що вмовила вас. Спробуйте трохи… заспокоїтися.

— Розслабся, жінко! Ми спокійні! — запевнив Нет, мимоволі притупцьовуючи.

— Ми дуже спокійні! — голосно повідомив Фелікс.

Пролунав тихий звук. Фелікс здивовано подивився на руки. В одній він тримав чашку, а в другій — вушко.

* * *

Після уроків дія кави послабшала. Друзі гойдалися на вибоїнах на останньому ряду крісел у міському автобусі і повільно втрачали енергію.

— Ми справді дивно поводилися? — запитав Нет.

Ніка легко всміхнулася.

— Я не пам’ятаю, щоб хтось колись відповідав двадцять разів на одному уроці, — відповіла вона.

— Усі якось так мямлили… — Нет стенув плечима.

— Ти починав відповідати до того, як Пробірка встигала поставити запитання. А часом навіть до того, як вона починала говорити.

— Я отримав шістку!

— Бо це був єдиний спосіб, щоб ти замовк.

Нет хвилину розмірковував.

— Факт, — визнав він. — У мені бушувала енергія. Зараз ентузіазм спадає. Власне, я волів би повернутися додому і… — він замовк, бо «поспати» вже не було таким голосним, як пару днів тому.

— Може, поїхати до лікаря? — тихо промовила Ніка. — Я не можу, але ви…

— Мама записала мене на завтра… — тихо визнав Нет.

— Чому ти нічого не казав? — здивувалася Ніка.

— Бо записала мене до психіатра чи якось так… Ще називатимете мене психом…

— Ну що ти! Ніхто не буде тебе так називати! — запротестував Фелікс.

— Принаймні не з цього приводу, — додала Ніка.

— Буде досить, якщо піде один з нас, — вирішив Фелікс. — Лікування для всіх однакове.

— За умови, що у решти не буде алергії на якийсь зі складників ліків.

Нет витягнув ноутбук і перевірив, де вони мусять вийти. Сонна — доволі коротка вулиця, важко було повірити, що на ній розміщувалося п’ятнадцять будинків, — була недалеко від центру.

Вони вийшли з автобуса на Груєцькій і роззирнулися. Похмурніло.

— Вулиця Сонна має бути за двісті-триста метрів, — сказав Нет.

Вони пройшли частину шляху вздовж кам’яниць та припаркованих автівок, але вулицю не знайшли. Нет знову витягнув ноутбук. Нахилився над екраном, але не міг вирішити, у який бік йти. Фелікс дістав з рюкзака GPS — на жаль, високі будинки заглушали сигнал. Друзі повернулися на зупинку і пройшли кілька метрів в інший бік.

— О ні! — нервував Нет. — Це неможливо!

Вони роззирнулися і здивовано виявили, що стоять на початку маленької вулички, під табличкою з написом «Сонна».

Вуличка була вузькою і короткою. На її кінці стояла тільки одна, чотириповерхова кам’яниця під номером п’ятнадцять, втиснута між стінами двох інших будинків, вікна в яких не виходили на цей бік.

— Гм… — Фелікс зупинився. — Я приходив сюди кілька разів, а її не пам’ятаю.

— Навіть хвилину тому ми проходили тут, — додав Нет. — Це, напевно, через каву…

Друзі повільно пройшли затіненою вуличкою, приглядаючись до кам’яниці. Вона була вузька — на кожному поверсі тільки три вікна, за винятком першого, де було тільки одне вікно, біля сірої обшарпаної брами невідомого кольору. Рами вікон було пофарбовано у темну бронзу. На жодному вікні не було фіранок чи хоча б квітів. Перед кам’яницею стояв згаслий газовий ліхтар.

— Я сказав би, що там ніхто не мешкає, — у голосі Нета відчувалася надія — його ентузіазм був уже на шляху додому.

Фелікс подивився на асфальт і мовчки показав друзям на свіжий слід шин — від калюжі на розі до брами.

Нет спохмурнів і поправив чохол телефона на паску рюкзака.

— Манфреде? — покликав він.

Ноутбук у рюкзаку був бездротово під’єднаний до телефона, що розміщувався у чохлі на паску рюкзака. Завдяки вбудованому в телефон об’єктиву Манфред міг спостерігати за перебігом подій.

— Я тут! — пролунало з телефону.

— Знімай усе і пересилай у якесь безпечне місце. Як щось станеться… Щось зроби. Не знаю що… але хоч щось.

— Я теж не знаю, що мав би зробити. Може, щось і вигадаю.

Друзі підійшли до зачиненої брами. Сталеві ворота було вмонтовано в арочну нішу стіни. В одній стулці розміщувалася хвіртка, також зачинена. Фелікс обережно натиснув на ручку, але було замкнено. На жаль, там не було отвору для ключа. Іншого входу теж не було — будинок був типовим для більшості старих варшавських кам’яниць, на сходовий майданчик можно було дістатися через браму.

— Фух, — полегшено видихнув Нет. — Нічого. Повертаємося.

— Зачекай, — зупинив Фелікс. Він роззирнувся, не помітив жодного дзвоника і підняв руку, аби постукати у браму.

— Ти всіх розбудиш! — слабо запротестував Нет.

— Ще немає шостої…

— Бити у ворота… це якось… — Нет відчайдушно шукав відповідних слів.

— Недоречно, — несподівано підтримала Ніка. — Якщо хтось замикає двері і не розміщує дзвоник, то, скоріше за все, він не любить гостей.

— Але сам любить вечірні візити до самотніх дівчат, — нагадав Фелікс. Опустив руку, відійшов і подивився на кам’яницю. — Погляньте, — він показав на найближче вікно.

Фіранки не були потрібні, усе скло було зафарбовано чорним. Такий вигляд мали й інші вікна.

— Тож усі сплять, — промовив Нет. — Увесь час сплять…

— Не кажи так, — буркнула Ніка. — Це місце і так досить тривожне.

— Якщо ти кажеш, що якесь місце є тривожним… — тихо проказав Нет.

— Я відчуваю, що ми не повинні туди заходитися.

— Тоді змиваємося… поки що, — вирішив Фелікс.

Вони розвернулися й відійшли, але тільки залишивши Сонну вулицю й вийшовши з тіні, відчули, що у Варшаві теплий осінній день.

— Дивне місце, — Фелікс похитав головою. — Це ніби втеча від проблеми, але… я теж не мав бажання туди заходити.

— Це означає, — відповів Нет, — що у тебе є краплина інстинкту самозбереження. Уяви собі психіку чувака, який мешкає в будинку з чорними вікнами. Цей дім може бути повним викрадених підлітків… — він замовк, дивлячись на Ніку. — Що?

— Це оначає тільки те, — виправив Фелікс, — що ми на правильному шляху.

Хлопці відвезли Ніку додому, впевнилися, що вона замкнула двері, і поїхали на вулицю Сердечну працювати над Големом. Робот мав потужні ноги і нижню частину тулуба, до якої Фелікс великої кількістю скотча примотав компресор і нутрощі персонального комп’ютера. Він працював паяльником, газовою горілкою та шліфувальною машиною, а Нет клацав на ноутбуці. Робота допомагала перемогти сонливість.

— Він не зможе красиво ходити… — Нет вглядався у рядки цифр на екрані, — але не повинен перевалюватися на прямій.

— Він має ходити сходами, — повідомив Фелікс. — Ну, і долати перешкоди.

— Це значно ускладнює код програми.

— Уяви собі, що йдеш до музею техніки, — почав Фелікс. — Там багато сходів. Голем повинен за нами встигати, бо якщо зустрінемо якихось бандитів…

— У музеї техніки важко зустріти бандитів, — зауважив Нет.

— Тільки теоретично, — Фелікс махнув рукою. — Голем мусить рухатися вільно, як людина.

— Як двохсоткілограмова людина…

— Не важливо. Він має бути універсальним.

— Ти чекаєш, що я запрограмую йому мізки Ейнштейна?

— Було б непогано, — Фелікс вже паяв наступний кабель. — Але досить, щоб він пересувався сходами. У мене немає поки що датчика рівноваги, тому він мусить рухатися повільно. І враховуй, що самі тільки ноги важитимуть сто кілограмів.

— Тоді до чого ця розмова про сходи, якщо у нього немає датчика рівноваги? — Нет повернувся до клавіатури.

Фелікс хвилину попорсався у дротах, підключених до Голема, і увіткнув відповідний штекер до комп’ютера.

— Готово, — повідомив він.

— Завантажую програму, — сказав Нет. — Є… гаразд, заводь.

Фелікс маленьким важелем під’єднав живлення, і пролунав свист компресора. За мить важкі ноги рушили прямо. Кожному кроку відповідали глухий звук і здригання підлоги.

— Дідько! — Нет подивився на екран і повторив голосніше: — Ох ти ж… дідько!

— Тобто?

— Я не закінчив підпрограму зупинки.

Нижня половина Голема врізалася в стіну, і пролунав звук, мовби у стіну вдарили молотом.

— Ти лише зараз про це говориш?! — вигукнув Фелікс.

— Хлопці! — закричала згори бабуся Люся. — Знову граєте в того Квака? Зробіть тихіше!

— Уже зробили, бабусю! — відповів Фелікс і прошипів Нетові: — Вимкни його!

— Підпрограму руху я писав півгодини. На зупинку треба щонайменше п’ятнадцять хвилин.

— На щастя, я подумав про це, — промовив Фелікс і вимкнув важіль на нижній частині тулуба Голема. Заіскрило, але робот ніяк не відреагував. — Якесь замикання… Ніколи не можна повністю довірятися новітнім технологіям.

Нижня частина робота невтомно намагалася форсувати стіну.

— От же ж! — перелякався Нет. — Він розвалить будинок!

— Зробить іще трошки тихіше! — заволала згори бабуся. — Я не чую серіал. Зараз дуже важливий момент.

— Хвилиночку! — відповів Фелікс. — Шукаю пульт!

— Серіал з моментами? — буркнув Нет, стукаючи по клавіатурі. — Витягни якийсь штекер чи що там є, бо мені потрібно ще кілька хвилин.

— Штекер, кажеш? — Фелікс замахнувся топірцем і з усієї сили вгатив його у спину Голема. — Це сучасна робототехніка…

Заіскрило, задиміло, і запала тиша. Згори почулися голосні звуки фільму. Нижня частина Голема поволі заглухла в снопах іскор.

— Не надто витончений shut down[17], — прокоментував Нет.

— Мені з дитинства сняться кошмари з роботами, які вириваються з-під контроля творця, — Фелікс похмуро дивився на топірець, вбитий у спину Голема. — Сподіваюся, він мені пробачить.

— Звісно! — заспокоїв Нет. — У нього ще немає голови. Шкода тільки, що ти розбив материнську плату.

— У нас є ще кілька.

Наступні дві години хлопці приводили нижню частину робота до стану придатності до використання та зміни ходи. Тільки коли за вікном почало сутеніти, вони відчули повернення сонливості.

— Може, кави? — Нет потер очі і відсунувся від комп’ютера.

— Краще не треба. Ще станемо кавовими наркоманами.

Пролунав звук, що нагадував дзвоник старезного телефону. Здивований Фелікс роззирався у пошуках джерела звуку.

— Це в мене, — Нет застукав по клавіатурі ноутбука.

На екрані з’явилося обличчя Ніки. Картинка була чорно-біла у зелених тонах.

— Що таке? — запитав Нет.

Вона позіхнула й закуталася в зелений халат.

— Я поглянула на блог тієї дівчини, — сказала вона. — Тієї, яка писала про карету.

— Але ж ти не вмієш користуватися комп’ютером, — здивувався Нет.

— Навчилася… трохи. Принаймні настільки, щоб читати блог. Запис про карету передостанній. Потім, першого вересня, один короткий і далі вже нічого.

— Почалася школа, — сказав Фелікс. — Може, у неї не було часу писати?

— У мене передчуття, що сталося щось погане, — наполягала Ніка.

— Інтернет повний закинутих блогів, — відповів Нет. — Висять пару місяців, поки адміністратор їх не зніме.

— У мене передчуття, — з натиском повторила Ніка. — Подивиться на останній запис.

— Гаразд, гаразд, — Нет зітхнув, присунув крісло і усівся перед ноутбуком. Він пересунув вікно чата у куток екрану і увімкнув браузер. — Клівлін, наскільки пам’ятаю…

Блог здавався типовим. Блакитний заголовок, біле тло в блакитних квіточках.

— «Перший день у школі, — прочитав уголос Нет. — На щастя, короткий. Потім я пішла на прогулянку з таксиком. Нудьга. Знову якийсь мотлох паркується під моїм вікном. Цього разу автівка, якій років зі сто. Крім цього, все норм. Боюся ночі».

— Років зі сто? — запитав Фелікс. — «Варшава М20»… їй не більше сорока.

— Дівчата не розуміються на автівках, — відповів Нет. — Але це може бути випадковість.

— Забагато збігів, — Фелікс потер підборіддя. — Гадаєш, він її викрав і тримає у тій кам’яниці?

— Не впевнена. Знаю тільки, що з нею щось сталося.

Нет клікнув на напис «148 коментарів» і швидко їх переглянув.

— Усі питають, що з нею сталося, — він перейшов до архіву попередніх місяців. — Гм… Вона старанно вела блог з березня. Навіть під час канікул кожні кілька днів щось писала.

— Як з’ясувати, хто вона? — запитала Ніка.

— Якщо вона сама цього не написала, буде важкувато. Я можу відправити е-мейли тим, хто найчастіше коментував її, але вони, найімовірніше, теж не знають, хто вона в реалі.

— Манфреде, перевір поліційну хроніку, — попросив Фелікс. — За перше і друге вересня. Може, дані з лікарень, якщо це можливо.

— Уже роблю! — охоче відгукнувся Манфред.

— Повернемося туди завтра після школи, — вирішив Фелікс. — Я візьму кібермуху, вона зможе попасти усередину крізь будь-яку щілину.

— Після школи… — Нет скривився. — Після школи у тебе такі собі маленькі передвиборчі дебати.

— Ну, ні! — Фелікс зло подивився на друга. — Не мало бути ніяких зустрічей.

— Вони такі насправді маленькі, малюсінькі дебати… Дебаточки навіть. Впораєшся за три хвилини. Бовкнеш якісь дурниці, і твій рейтинг впаде під плінтус.

Фелікс заплющив очі і хвилину розмірковував.

— Гаразд, — нарешті відповів він. — Відбудемо дебати, а потім поїдемо на Сонну.

— Перевірив, — відізвався Манфред. — Не було жодного зникнення, аварії, нічого подібного за участі одинадцятирічної дівчини.

— Тоді не пише блог, бо… — Нет шукав якогось аргументу, — бо не пише, і все. Перейшла на станковий живопис.

— Я знаю, щось сталося, — наполягала Ніка. — І це пов’язане з каретою і чуваком у плащі.

— Можемо анонімно повідомити поліції, — запропонував Фелікс.

— Поліція не повірить у цей твій ланцюг сни-карета — «Варшава» — чувак у плащі, — промовила Ніка. — А тим більше у моє передчуття.

— Можемо їм повідомити адресу будинку, — продовжив Фелікс. — І сказати, що ми чули звідти крики. Хай перевірять.

— Але потім перевірять, хто їм дзвонив, і знайдуть нас.

— Я можу за вас відправити мейл, — втрутився Манфред. — Яка адреса будинку?

— Ти не пам’ятаєш? — здивувався Нет. — Сонна, 15, у центрі.

— У Варшаві є тільки одна вулиця Сонна, на Тархоміні. Може, ти мав на увазі Сінну?

— Старий, ми сьогодні були на вулиці Сонній у центрі! — нагадав Нет. — Ти теж був.

— Не пам’ятаю нічого такого.

— Перевір алокацію пам’яті. Ти сам дав нам ту адресу.

— Не пам’ятаю!

— Перевір адресу власника «Варшави М20». Щось тебе перепрограмувало…

— Хронологія збігається. Немає помилок.

Нет відкрив мапу міста і збільшив фрагмент. Розглядав його, а потім задав пошук по вулиці Сонній. Безрезультатно. Сонна була тільки на Тархоміні. Він подивився на Фелікса.

— Ти щось розумієш? — запитав він.

— Не дуже, — Фелікс похитав головою. — Але до нашого ланцюга можемо додати цю блогерку.

— У якому місці?

— Біля «Варшави».

— Це вже не буде ланцюг, — зауважив Нет. — І я не хочу проблем через якусь малолітку, якій набридло вести блог.

— Як ти сьогодні спав?

— Не питай… — Нет махнув рукою. — Так крутився уві сні, що докрутився до передпокою. Прокинувся головою під килимом… Боюся, що буде сьогодні…

— Тому ми мусимо спробувати мій новий план. Але завтра. Зараз усе-таки хочу поспати.

¹⁴ ДМІ — детектор мовних іншостей.

¹⁵ Мерченд («marchand», з фр. «ділер») — продавець творів мистецтва.

¹⁶ PR — скорочення від Public Relations (з англ. «контакти з оточенням»). Людину, яку зазвичай називають піарником, є посередником з контактів якоїсь особи, наприклад політика, з медіа. Метою його роботи є вплив на думки виборців.

¹⁷ Вимикання, від’єднання (від англ. ‘shut down’).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Колеса туркотіли по камінню. Стукіт копит розносився нічним містом. Фелікс зірвався на ноги і зі страхом зрозумів, що знову в кареті. Він вже кинув спроби обшукувати її. Пам’ятав, що був тут кілька разів, хоча не міг сказати точно, скільки саме. То він був сам, то з Нетом. Карета везла його звивистою дорогою до кам’яної брили на небі.

Фелікс впав на сидіння. Він був один у темних нутрощах карети і боявся. Тільки визирав у вікно на освітлені хмарочоси центра міста, потім на тлі низьких хмар намагався роздивитися дорогу. Знизу хмари були рожеві від світла. Місцями поміж каламутних хмар з’являлися кам’яні конструкції. Виникло враження, що будівля, чи що то було, збільшилася, відколи він бачив її востаннє.

Над каретою лопотів чорний плащ. Фелікс був впевнений, що це сон, хоча не міг ніяк це довести. Дуже реальний, але сон. Або принаймні стан, дуже схожий на сон. Хлопець також знав, що коли повернеться до звичайного світу, то про все забуде.

Колись, іще маленьким, він намагався перетягти предмети зі сну в реальність. Коли йому снився дім, він йшов до своєї кімнати і клав щось під подушку. А коли прокидався й перевіряв, під подушкою завжди було порожньо. Та щоразу він намагався знову і знову. Зараз Фелікс розмірковував, як самому собі переказати інформацію, чим є ця карета. Він подивився на долоню. Потер пальцем її тильний бік, стиснув зуби і почав дряпати нігтем. Він припинив, коли з’явилася кров.

Світ за межами цього сну він пам’ятав, мов у тумані. Вибори до самоуправління…

Затрусило сильніше. Фелікс помітив останній поворот і нерівний вхід у тунель, що вів усередину кам’яного гіганта. І відчув новий укол страху, бо вже згадав, що його чекає в кінці подорожі.

* * *

Фелікс і Нет приїхали разом шкільним автобусом. Вони вже не питали, як минула ніч, бо досить було тільки подивиться на обличчя одне одного. У дверях вони зустріли пана Ефтіпі. Здавалося, що він теж не спав кілька днів. Якщо він так рано виходив зі школи, то, певно, взяв вихідний. А це означало, що третього уроку не буде. Ще кілька вчителів взяли вихідний, і не було кому їх замінити. Нет попри очікування цьому не радів, бо перед інформатикою мала бути географія.

У буфеті разом із чіпсами та напоями стояла книжка «Бути як Лех Валенса. Підручник для політиків-початківців».

Друзі ледь дочекались останнього уроку, після якого вирушили на виборчі дебати до класу математики. Оскар і Віктор всілися в першому ряду і поставили перед собою маленький цифровий диктофон та табличку «Преса». Вони мали вигляд професіоналів, хоча направду складалося враження, що Оскар от-от засне.

— Пам’ятай! — Нет ляснув Фелікса по плечу. — Неси нісенітницю.

— Дякс, — Фелікс роззирнувся.

На підвищенні, біля піаніно, стояли три столи, накриті зеленим сукном. Фелікс повільно підійшов до них. Сів за одним, відчув легке збентеження, однак решта кандидатів видавалися задоволеними урочистим оформленням класу. Фелікс зайняв місце збоку. Марцель, який був другим, зневажливо оглянув його і всівся посередині. За ним зайшов Губерт Тріска. Він нікого не удостоїв поглядом і просто сів праворуч. Усміхнений Геральд сів якнайдалі від Фелікса. Останньою зайшла Еріка, плечиста дівчина з третього курсу. Вона на всіх подивилася зверхньо і сіла поряд з Феліксом.

Усі перезирнулися, чекаючи, хто почне. У класі було з десять осіб, враховуючи редакційну команду «Виборця» й Нета з Нікою. Фелікс помітив на останньому ряду Зосю, яка спостерігала за ним.

— Гаразд, бовдури, — почав Марцель. — Тому, хто проголосує за мене, я заплачу п’ятірку.

— Ні, ні! — обурився Губерт. — Колего, це проти правил!

— А в пику?

— Це справді… обурливо… — Губерт піднявся, наміряючись вийти з класу, але передумав.

— Запишіть, що моя п’ятірка, — Марцель подивився у бік стола преси, — це моя офіційна програма.

— Ти не зможеш це перевірити, — зауважив Фелікс.

— Що? — Марцель похмуро подивився на нього.

— Голосування таємне, — пояснив Фелікс, — тож ти не зможеш перевірити, хто голосував саме за тебе.

Марцель поморщився. Було видно, що його мозок аналізує інформацію. Фелікс потирав тильний бік долоні. Вона свербіла так, наче його вкусив комар.

— Кожен повинен мати оцінки, вищі від середніх, — висунув нову ідею Марцель. — Це моя офіційна програма.

— Це неможливо, — одразу ж зауважив Фелікс. — Середня — це середня. Це посередині між найкращими і найгіршими оцінками.

— Ти, Полонію, хочеш, щоб усі мали оцінки, нижчі від середніх.

— Теж неможливо. Це звичайна математика.

— Як стану президентом, вирішу цю справу, — заявив Геральд, обдаровуючи всіх цукровою усмішкою.

Двоє дівчат, які сиділи на першій парті, дивилися на нього так, ніби він справді був цукеркою.

— Я гадаю, що дівчата повинні мати знижки у шкільному буфеті, — промовила Еріка.

— Чому? — запитав Губерт. — Це несправедливо.

— Усі повинні мати знижки, — сказав Марцель. — Я врегулюю це, коли виграю. Допишіть це в мою програму.

У класі пролунали поодинокі оплески.

— Але у нас немає на це впливу, — зауважив Фелікс. — Шкільний буфет належить приватній особі. Він сам купує всі ці чіпси в оптових магазинах… Він не може продавати дешевше, ніж купує.

— Хай знижує ціни вполовину або валить.

Фелікс відкрив рота, щоб сказати, що підприємець має підписану угоду з дирекцією, а не із самоврядуванням, але нагадав собі, що має втрачати голоси, а не набирати.

— Як стану президентом, урегулюю цю справу, — рішуче повторив Геральд.

— Усі дівчата повинні мати гарантовані мінімальні оцінки, вищі за трійку, — продовжила Еріка, — і репетиторів, яких оплачує школа. Для вирівнювання шансів.

— Це нечесно… — зауважив Фелікс.

— Безкоштовне репетиторство для всіх із середньою оцінкою, нижчою від трьох, — підвищив ставку Марцель.

— Що значить безкоштовно? — запитав Фелікс.

— Репетитори повинні давати нам уроки безкоштовно.

— І як ти їх примусиш?

— Е-е-е… Тоді хай платять ті, хто краще вчиться!

— Покарання за кращі оцінки?

— Не покарання, а… солідарність. Ті, у кого середня більша від п’яти, будуть платити за тих, у кого середня нижча від трьох. Це ж справедливо?

— Це маячня… — сказав Фелікс, але несподівані привітання заглушили його голос.

— Як стану президентом, урегулюю цю справу, — чарівно всміхнувся Геральд. — Усі будуть задоволені.

— А що ви зробите з проблемою шкільних автобусів? — неочікувано запитав Віктор. Усі здивовано подивилися на нього, тож він пояснив: — Школа має договір із транспортною фірмою до кінця вересня. А що потім?

Кандидати замовкли, було видно, що вони взагалі про це не знали.

— Можна зекономити, залишити шкільні автобуси тільки для дівчат, — промовила Еріка.

— Змусити водіїв возити всіх безкоштовно! — втрутився Марцель. — Нехай самі платять за бензин.

— Як стану президентом, урегулюю цю справу, — заявив Геральд.

— А що з ремонтом центрального опалення перед зимою? — запитав Віктор. — Або із заміною вікон?

Фелікс поглянув на Геральда, очікуючи, що той знову повторить, що врегулює усі справи, але ні він, ні жоден з кандидатів не був готовим до розмов про справжні проблеми школи. Їхнє бачення головування у самоврядуванні зводилося до перемоги на виборах.

Після закінчення зустрічі Фелікс вийшов із класу з відразою.

— Ти не говориш як політик, — Нет затримав його біля дверей. — Не дискутуй про дрібниці. Нікого не обходить, чи середня — це справді середня. Говори загальними фразами, бреши, скільки влізе, про злодіїв, таємні схеми й заколоти. Тоді виграєш.

— Але я хочу програти, — нагадав Фелікс, з підозрою зиркаючи на друга.

— Ну так… точно.

Біля Фелікса несміливо зупинилася Зося.

— Якщо тобі потрібен хтось, щоб роздавати листівки чи щось таке… — промовила вона, — то я охоче допомогла б…

— Дяк, але не буде такої потреби.

— Але якщо раптом, то пам’ятай про мене, — вона збентежено опустила очі і швидко пішла.

— Хоч би що сталося, одна людина за тебе голосуватиме, — зауважив Нет.

Фелікс тільки похитав головою.

— Ці люди, — він показав кудись за спину, — це банда брехунів. Вони кажуть те, що інші хочуть почути.

— Вітаю в світі політики, — Нет поплескав друга по спині. — Ми могли б це змінити…

— Старий! Я не хочу в це влазити! Що більш ідіотська ідея, то гучніше аплодує аудиторія.

— Вітаю у світі політики, кажу ж.

Фелікс зітхнув і подивився у вікно. Було вже пізно. У нього не було бажання їхати на вулицю Сонну в сутінках, але ще більше він не хотів відкладати це на завтра.

* * *

Друзі були не впевнені, де їм виходити. Нет щохвилини перевіряв план міста, але в нього було враження, що воно має інший вигляд, ніж попереднього дня.

Автобус зупинився, двері із шипінням відчинилися.

— Схоже, це тут, — Фелікс роздивлявся будинок.

— Попередня зупинка виглядала так само, — Нет покрутив головою. — Наступні виглядатимуть так само.

Не здатні вирішити, вони залишалися на місці. Водій мовби хотів дати їм час на роздуми, бо не зачиняв дверей. Фелікс подивився на план міста.

— Треба купити собі GPS із мапою… — буркнув він.

— У тебе немає GPS у годиннику? — занадто здивовано запитав Нет.

— Тимчасово в мене немає навіть годинника.

Довга стоянка автобуса, нарешті, видалася друзям дивною.

— Може, тут кінцева? — запитав Нет.

Вони підійшли до водія. Товстий чоловік років п’ятдесяти сидів із заплющеними очима, рукою спираючись на кермо.

— Треба перевірити, чи з ним все добре, — промовив Фелікс.

Він вже хотів постукати у вікно кабіни, коли водій засовався, зачмокав крізь сон і захропів.

— Комара давить на роботі… — обурено промовив Нет.

— Не будемо його будити, — запропонував Фелікс. — Краще хай він зараз поспить, ніж засне у дорозі. Може, ми повинні про це комусь розповісти?

— Тоді його виженуть з роботи, — зауважила Ніка. — Це не його провина, що він невиспаний.

— Тоді спустимо йому колеса, — запропонував Нет.

Погляди друзів були йому за відповідь.

— Гаразд, дурна ідея, — буркнув він.

Вони вийшли з автобуса і роззирнулися.

— Це, мабуть, та зупинка, — оцінив Нет. — Пам’ятаєте, де це було?

— Не впевнений, — відповів Фелікс. — Ми кілька разів ходили туди-сюди.

— Підемо зараз так само, — вирішила Ніка.

Від полудня збиралися хмари. Тепер замигали блискавки, а раптовий вітер сповістив про швидке наближення дощу. Друзі повільно пройшли до найближчого перехрестя й озирнулися. Тротуар був настільки широким, що ні дерева, ні припарковані машини — ніщо не могло замаскувати бічну вуличку. Тому вони повернули назад, аби перевірити іншу частину вулиці, але зашкодили перші краплі дощу. Друзі добігли до найближчого навісу магазина.

— Будинки розширилися від тепла й защемили Сонну, — сказав Нет. — Може, це не та зупинка?

— Ще і від дощу зараз вона скоротиться, — відповів Фелікс. — Це точно та зупинка, просто ми погано шукаємо.

— Між тими будинками немає навіть щілини. Щось таке велике, як провулок, ми точно помітили б.

— Ходімо, — запропонував Фелікс. — Дощ може до ранку не вщухнути.

— Намокнемо, — промовив Нет.

— Потім висохнемо, — Фелікс вийшов на дощ і подивився на друзів. Вони вийшли за ним.

Дощ посилився, тож за хвилину вони були мокрі до останньої нитки. Коли пройшли повз зупинку, саме тривав скандал між водієм та пасажирами. Під струменями дощу друзі перевірили будинки аж до наступного перехрестя. Вулиці Сонної не було.

— Ми домоглися тільки того, що намокли, — зауважив Нет.

Фелікс подивився на Ніку. Вона стенула плечима.

— Ми пройшли повз неї, — промовила вона. — Я впевнена.

— Ми повинні дивитися в протилежний бік, — сказав Фелікс.

— За дві години я мушу бути вдома, — зазначив Нет. — Іду з мамою до лікаря.

— О такій годині до лікаря? — здивувався Фелікс.

— Це якийсь відомий спеціаліст. Удень він десь працює і має час тільки ввечері.

— А… Тоді повертаємося, уважно дивимося на мури. Більше вже не промокнемо.

За десять хвилин ходіння під дощем вони ретельно роздивилися всі будинки й дійшли до наступного перехрестя. Вулиці Сонної не було навіть сліду. Друзі знову сховалися під навісом.

— Не вірю, — сказав Нет. — Просто не вірю.

— Факт, це дивно, — визнав Фелікс.

— Тільки не кажи це знову… — Нет тицьнув пальцем у Ніку. — Не кажи…

— Ми пройшли біля неї, — закінчила замість нього Ніка.

— Саме це ти мусила не казати! — розпачливо крикнув Нет. — Як ми могли її не помітити?

— Не знаю, — Ніка серйозно дивилася на нього, — але так сталося.

— Втретє не піду. Вода, що вже на мені, принаймні нагрілася.

— Може, ми піддаємося якійсь ілюзії, — розмірковував Фелікс.

— Ну так! — Нет обтрусився, наче собака. — Не доставили ж сюди гелікоптером кількаповерхові будинки, аби заставити вулицю і поглузувати з нас.

— Може, ти й не помиляєшся, — тихо промовила Ніка.

Хлопці подивилися на неї. Руде волосся обліпило її голову, від кучерів не лишилося й сліду.

— Тобі личить така зачіска, — зауважив Нет.

— Серйозно? — Дівчина усміхнулася.

— Ну, тут не надто добре освітлення, тож… так, тобі личить.

Ніка примружилась і грізно подивилася на нього. Нет відступив.

— Ну чого ти! Я не те мав на увазі! Ти у будь-якому світлі виглядаєш класно, а у такому… просто… ще класніше…

— Припини, — попросила Ніка. — Я гадаю, що хтось якимось чином сховав від нас цю вулицю.

— Як сховав? — запитав Нет. — Вставив картону бутафорію? Я не буду обстукувати будинки, — зазначив він, дивлячись на тротуар, що тонув у воді. Він голосно чихнув. — Мені вистачить однієї консультації у психіатра.

— Повертаймося додому, — сказала Ніка.

— Ти вже не переймаєшся Клівлін?

— Сьогодні ми не можемо знайти вулицю Сонну.

— Чому не можемо? — запитав Нет. — А якось іншим разом зможемо? Це якась дурня! Вулиця — це серйозна справа. Вона не може зникати, коли їй заманеться.

— Але зникла.

— Не будь такою таємничою! — Нет невпевнено роззирнувся і шморгнув носом. — Гадаю, що може… схоже… ми вийшли не на тій зупинці…

— Повертаймося, — сказав Фелікс.

— Де твій раціональний підхід до світу? — Нет отетеріло подивився на нього. — Не те, щоб я бажав відвідати ту кам’яницю…

Фелікс замислився. У вітрині магазину за ними згасло світло. Прибиральниця тягнула за собою пилосос, прибираючи між стелажами.

— Вулиця зникла з мапи у твоєму комп’ютері, так? — запитав Фелікс.

Нет кивнув.

— Про неї забув Манфред, так? Вона зникла з паперової карти міста, я перевірив це особисто. Це не звичайна вулиця.

— А яка? Мандрівна? Це звучить, як казка, якою дорослі лякають малечу, — Нет подивився на тротуар у воді. Дощ не вщухав ні на хвилину. — Гаразд, попливли звідси. Ще спізнюся до психі… до лікаря.

* * *

Наступного дня вранці, широко позіхаючи, Нет майже зіткнувся із Зосею. Вона знервована стояла в шкільному холі зі стосом відксерокопованих, вирізаних вручну листівок з написом: «Фелікс Полоній — найкращий президент самоврядування». Нервовим рухом вона всовувала папірці кожному, хто заходив у школу.

Нет усміхнувся і зупинився перед дошкою оголошень. На ній висів великий плакат: «Перше офіційне опитування: Марцель — 47%, Геральд — 19%, Еріка — 16%, Губерт — 13%, Фелікс — 9%. Деталі на сторінках «Виборця».

Поруч зупинилися Оскар і Клеменс. Обоє, як за командою, позіхнули.

— Перша публікація, — похвалився Оскар і витягнув з кишені ключик на ланцюжку. — Я дістав ключ від дошки оголошень. Що думаєте?

— Такі результати — серйозний удар для прихильників теорії Дарвіна, — заявив Нет. — І до того ж це не підсумовується, бо разом виходить сто чотири відсотки.

— Стари-и-ий… — позіхнув Оскар. — Ніхто не помітить ці чотири відсотки. Не буду виправляти, бо я втомлений. Якісь кошмари снилися.

Нет співчутливо подивився на нього.

— Сидів допізна? — обережно запитав він, підозрюючи, що причина була іншою.

— Кошмарні сни наснилися. Давно так погано не спав.

— Пам’ятаєш, що саме? Чи не снився тобі, наприклад, якийсь… транспорт? — делікатно натякнув Нет.

— Може, так, — замислився Оскар. — Чорний «Ролс-Ройс».

— Може, карета?

— Ні, це був точно «Ролс». Боже… Така машина, що…

— А мені наснився чорний фургон, що продавав морозиво, — сказав Клеменс. — А що?

— Нічого, просто питаю, — Нет повернув голову й онімів. До холу зайшла дівчина, яка видавалася йому знайомою. На ній були чорні мартенси, коротка спідниця у шотландську клітинку і біла сорочка.

Нет закліпав і тільки тоді впізнав Ніку. Її буйні кучері зникли. Руде волосся опадало на її плечі лагідними хвилями.

— Обезкучерилася! — вигукнув він здивовано. Підійшов, простягнув руку, і помацав її волосся. — Класно, але… трохи дивно.

Ніка схилила голову, скромно всміхнулася і запитала:

— Як твій візит до псих…

— Краще говори «до лікаря», — швидко виправив її Нет і підсунув під ніс рецепт.

— «Аспірин та вітамін С»… — прочитала Ніка і питально поглянула на друга.

— Подивися на підпис.

— Доктор Стефан Такса?!

— Саме він, — Нет закивав. — Я прийшов застуджений, тож він вирішив, що саме тому я не можу спати.

— Але ж він не спеціаліст зі сну, — обурилася Ніка, — навіть не психолог! Звідки йому знати?!

— Мама запитала його про те саме, — визнав Нет. — Хоча в іншій послідовності. Спеціаліст у цій лікарні емігрував до Швеції, тож Такса пройшов прискорений курс і підробляє вечорами як психолог.

Нет не міг втриматися, щоб не розглядати зачіску дівчини.

— Чому ти обезкучерилася? — запитав він врешті.

— Для різноманітності.

— Тепер тільки повинна будеш пережити коментарі.

— Хай! Мені здається, твоя голова стала меншою, — оцінив Фелікс, зупиняючись поряд. — Але взагалі-то непогано.

— Власне, щоб уникнути саме цього, — Нет багатозначно подивився на Ніку, — я навіть не розчісуюся.

Він непомітно поглянув на Зосю, але та кудись зникла. Вони рушили на другий поверх, на урок біології.

— Пам’ятаєте про завтрашню вечірку? — запитав Фелікс.

— Звісно. Ти всіх запросив? — уточнив Нет.

— Аякже, навіть Ламберта й Геральда.

Раптом Фелікс зупинився і нахилився до папірця з написом: «Фелікс Полоній — найкращий президент». Він подивився на Нета, але той тільки знизав плечима.

— Пам’ятаєш, що тобі сниться, коли бачиш ті кошмари? — запитав Нет.

— Мені спадає на думку карета, але я не впевнений… — замислився Фелікс. — Може, ця справжня карета врізалася мені у пам’ять? А тобі що сниться?

— Схоже, теж карета… Хоча карети ж наче не страшні, — Нет на мить задумався, дивлячись в стелю. — Взагалі-то точно не пам’ятаю, але коли думаю про цю карету, тремчу.

— Власне, про це я хотів з вами поговорити… — почав Фелікс, але пролунав дзвінок на урок. Друзі прискорили кроки. — На інформатиці підемо до «Зайвих калорій».

Професор Бутлер привітав клас широким позіханням — він не мав звичаю затуляти рота. Зиркнув на Фелікса, Нета та Ніку і промовив:

— На цьому тижні відміняються заняття з прогресивної ботаніки. Мушу відіспатися.

— А як там сардельковий кущ? — запитав Нет.

— Схоже, ті плоди були дозрілими… — професор похитав головою. — Тупик. За тиждень покажу вам беконію.

— Кущ, який бекає? — запитав Нет.

— Хе, хе! — професор криво всміхнувся. — Плоди беконії смакують як бекон. Так принаймні я гадаю, бо пахне він як бекон.

Професор знову позіхнув і подивився на чисту дошку. Він сів за стіл, поклав голову на стільницю й одразу заснув. Це не викликало сенсацію, бо заснув майже весь клас. Оскар хропів, відкинувши голову на парту Зосі, — він широко відкрив рота і гойдався на стільці на межі рівноваги. Зося не знала, як реагувати, тож обережно забрала з-під його голови свій зошит і сховала в рюкзак. Схоже, до кінця уроку не буде нічого, що треба буде записувати. Люціян, не переймаючись нічим, просто ліг на підлогу під стіною і заснув.

Фелікс, Нет і Ніка єдині не спали. Вони здивовано роззирнулися, відчуваючи, що ще трохи — і самі заснуть.

— Воно поширюється, — прошепотів Нет.

Він визирнув у вікно і завмер. Очі його поволі більшали.

— Можете підійти на хвилиночку?

Вони підійшли. Перед школою стояла велика елегантна автівка. Вона була ідеально чорна, навіть занадто чорна, скидалася на діру в реальності.

— Ви знаєте, що це за машина? — запитав Нет.

— Так, — відповів Фелікс.

— Ні, — відповіла Ніка. — Я тільки бачу, що вона розміром як маленький автобус.

— Це «Ролс-Ройс Фантом», — пошепки пояснив Нет.

— Найкращий автомобіль у світі, — із захватом додав Фелікс. — Серйозно.

Чорний «Ролс» без звуку рушив від бордюру. У задньому затемненому вікні показалися дві долоні та перелякане обличчя.

— Дуже схожий на Оскара, — зауважила мимохідь Ніка.

Вони поглянули на Оскара, який хропів, лежачи на парті Зосі. Дівчина й сама заснула не в кращій позі. Здавалося, Нет хотів щось сказати, але не наважувався.

— Можемо йти до «Зайвих калорій» вже зараз, — промовив Фелікс.

Намагаючись нікого не розбудити, вони вийшли у коридор. Пан Нетля, вахтер, спав, схилившись на стільницю. Діти здивовано зауважили, що в школі ніби всі вимерли.

Пані Бася з усмішкою привітала їх і потягнулася по банку з шоколадом. Але придивилася і похитала головою:

— О! Нова зачіска! Браво! Сьогодні ви теж будете каву, так?

— Звісно, — підтвердила Ніка, — тільки не таку міцну, як останнього разу.

— Зроблю вам капучино.

Друзі сіли за свій столик.

— Як збираєшся провести вечірку, якщо всі позасипають? — запитав Нет.

— У мене є план… — усміхнувся Фелікс.

— Ну, звісно… — зітхнув Нет, — плани, теорії… Всесвітній лад — як насіння!

— Соррі, — Фелікс підняв палець.

— Що? — здивувався Нет.

— Суперовський олдскул, офігенний попкорн, — промовив Фелікс, дивлячись на свій живіт. — Хардкор-пікчерс, підгулялий бздик[18]…

— У тебе лихоманка?

— Я просто перевіряв, — Фелікс вказав на ДМІ, що висів на футболці.

— Вони перестали піпкати, — визнала Ніка. — Давно вже їх не чула.

— Батарейки сіли, — посміхнувся Нет. — Цікаво, вони і пункти припинили нараховувати. Комп’ютер, CD-ROM, чизбургер, бефстроганов…

— Можу запропонувати лише сирник або шарлотку, — сказала пані Бася, підходячи до них з тацею.

— Ні, ні, — швидко заперечив Нет. — Я тільки перераховував…

На столику вже стояли великі кухолі з посипаними шоколадом пагорбками з молочної піни.

— Нете, пам’ятаєш якісь деталі тієї карети? — спитав Фелікс.

— Я не придивлявся, — Нет ковтнув кави. На носі залишилося трохи пінки. — Бачив її тільки двічі: під час дощу на Празі та у вікно, коли дивився фільм… «Горда й попереджена», якось так…

— «Гордість та упередження», — виправила Ніка і витерла пальцем молочну пінку з його носа.

— Дяк… Пам’ятаю шістку чорних коней, а карета була така, наче універсал…

— Карета-універсал? — Ніка підняла брови.

— Ну в сенсі, що це була більш туристична, ніж спортивна модель. Сімейний універсал, якому сто років… Не важливо! Пам’ятаю ще два ліхтарі і плащ водія. Візниці.

— І це все? — запитав Фелікс.

— Не приглядався сильно, а що?

— Я колись цікавився дослідженням снів, — змовницьки промовив Фелікс, схиляючись до друзів. — Як аматор, звісно, але я дійшов цікавих висновків. Світ, який наснився, нагадує театральну декорацію, тільки на перший погляд здається, що так є.

— Тобто? — обережно запитав Нет.

— Подумайте про небо. Які слова асоціюються у вас із небом?

— Зоряне, — відповіла Ніка. — Сонячне, полудневе.

— Кам’яне, — додав Нет.

— Кам’яне? — здивувався Фелікс. — Небо не може бути кам’яним.

— Така у мене асоціація… не важливо. У цілому я допетрав, що ти маєш на увазі. Це як стиснення файлів у комп’ютері?

— Більш-менш. Як треба буде зацікавитися якоюсь хмарою, то ця хмарка буде… — Фелікс підшуковував відповідне слово.

— …завантажена із сонної бази даних, — закінчив Нет.

— Так. Небо можна описати одним словом. Можна додати термін «хмарне» чи «нічне», бо становище певної хмарки нас не цікавить. Коли уві сні йдеш вулицею, будинки навколо — зовсім не будинки. Це лише фасади з отворами для вікон. Таке собі спрощення. Якщо приглядаєшся уважніше до якогось вікна, з’являються деталі.

— До чого ти ведеш? — підозріло запитала Ніка.

— З моїх розмірковувань виходило, що я не пам’ятаю жодної деталі цієї карети. Лише те, що повідомив Нет, — ця карета нам наснилася. Її нам вселили якось.

Друзі замислилися.

— Те, що вона мені наснилася, я знаю, — озвалася Ніка, — але ви переконали, що це тому, що я її почула крізь вікно.

— Манфред нічого не пам’ятає, — додав Фелікс. — Немає жодного запису з цією каретою. Комп’ютери не помиляються… аж так.

— Не можна настільки довіряти техніці.

— Гадаю, що це все нам наснилося, зокрема й вулиця Сонна, 15. Наша проблема зі сном може бути пов’язана з атмосферним тиском. Пам’ятаєте водія, що заснув учора? За дві зупинки він врізався у ліхтар. Я бачив по телевізору.

— Може, реально треба було спустити колеса? — запитала Ніка.

— Але тоді він не врізався б у ліхтар, — буркнув Нет, — і зараз ви вважали б мене дурнем.

— Це вже сталося, — зауважив Фелікс. — Треба сфокусуватися на тому, що робити, аби нормально спати. Багато людей мають такі проблеми, ви ж бачили наш клас.

— Ти впевнений у своїй теорії? — запитала Ніка.

— У ній є декілька істотних прогалин, — визнав Фелікс, — але вона найбільш правдоподібна. Немає в мене кращої.

— А що з Клівлен?

— Згідно з цією теорією вона не має нічого спільного з чуваком у плащі чи з нами, — Фелікс перехопив похмурий погляд Ніки. — Не дивися так на мене. Придумай щось краще.

— Напевно, блог їй остогид, — додав Нет, — і вона вирощує зараз трилобітів[19].

Ніка кивнула.

— Це найзручніший вихід, — сказала вона, — визнати, що та дівчина нас не стосується.

— Якщо хочеш, можемо туди поїхати після школи і перевірити околиці сантиметр за сантиметром, — промовив Фелікс. — Нічого не знайдемо. Чесно кажучи, я хотів би піти додому і приготуватися до завтрашньої вечірки.

— Увечері я найохочіше зробив би щось не пов’язане з ляганням у ліжко, — сказав Нет. — Мене тіпає, як подумаю, що мушу лягати спати.

— Я теж розмірковувала над цією справою, — промовила Ніка. — І у мене теж є теорія. Щоб знайти вулицю Сонну, спочатку треба в неї повірити.

¹⁸ Переклад цих виразів узгоджено з автором.

¹⁹ Трилобіти, на жаль, вимерли понад 200 млн років тому, тож їх не можна вирощувати. Припустімо, що це був жарт.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Тротуар від хвіртки до вхідних дверей будинку на вулиці Сердечній був оздоблений двома рядами помаранчевих лампочок. Фелікс укотре визирнув у вікно, але нікого не було видно.

— Прийдуть, — запевнила Ніка. Вона саме закінчила укладати канапки на тацях.

— У тебе передчуття чи ти просто втішаєш мене? — запитав Фелікс.

Ніка зітхнула.

— Втішаю, — відповіла чесно. — Дехто може спати.

— Якщо не всі. Я сам ледь тримаюся… Хтось іде!

Пролунав дзвоник домофону, і Фелікс відчинив хвіртку. Він завмер на місці.

— Так, я знаю, — Нет нервово протирав запотілі окуляри. — Я бачив себе в дзеркалі.

Усе його обличчя й руки були зелені. Не якісь виразно зелені, але цілком достатньо, щоб це мало неприродний вигляд.

— Людина-Ікс, — тихо сказав Фелікс. Він врешті опритомнів і впустив друга до будинку.

— Не бійся, це не заразно. Це через ті таблетки з базару, — Нет хвилину порпався в рюкзаку, аж поки не витягнув пом’ятий пакунок і не вручив його ювілярові. — З днем народження.

— Дяка, — Фелікс обертав пакунок в руках. — Заходь.

Цабан заричав, недовірливо обнюхав Нета й утримався від звичного танцю радощів. Фелікс розпакував подарунок — чорна коробочка, з якої стирчав пучок дротів.

— Що це?

— Почуття рівноваги для Голема. Гіростат.

— О, дякую! Знадобиться.

— Де Ніка? — тихо спитав Нет. — Не знаю, як вона відреагує на мій вигляд…

— У залі, — відповів Фелікс.

Жалюзі на вікнах були спущені, у каміні горіло маленьке вогнище. Автоматична камінна рука сягала по щіпки дерева й кидала їх у вогонь. Дивани й крісла було зсунуто вбік, щоб було місце для танцю. Стіл з закусками також відсунули під стінку. Нет зупинився перед двома сходинками, що вели до залу, і дивився, як дівчина бігає, встановлюючи лампи так, щоб ввечері вони давали приємне освітлення.

Нет переступав з ноги на ногу.

— Чую, як ти там зачаївся, — сказала Ніка, не обертаючись. — Так, ми самі попереставляли меблі.

— Соррі за спізнення, я намагався це відмити, — пояснив Нет. — Не вдалося…

— Що відмити? — Ніка лише зараз повернулася й завмерла. — Ти… розцвів…

— Це через ті болгарські таблетки для спокійного сну…

— Ти не прочитав інструкцію?

— Інструкція була кількома мовами, але… якимись дивними. — Нет спустився сходами й витягнув пом’яту коробочку. — Скрізь має бути так, що інструкція є англійською та місцевою мовами. Тоді навіть індус в Аргентині не позеленіє.

Фелікс увійшов до залу з тарілкою, повною апетитних кольорових канапок.

— Покажи, — він взяв коробочку в Нета й почав оглядати. — Гм… Тут словацькою, схоже… А ні, це не словацька, але трохи подібна до польської… — він підійшов до лампи, відставив тарілку й вивчив напис. — Ну так. Це таблетки не для сну, а для… усунення водоростей з акваріуму. Щось подібне. Тут намальована рибка.

— Ага, — сказав Нет. — Ага… я думав, що йдеться про те, що буду здоровий, як риба.

— Ти був у лікаря? У гастроентеролога, наприклад?

— Радше, у скінолога, — заперечив Нет. — У мене ж шкіра зелена.

— Лікар шкіри називається дерматолог.

— Я боюся, що той, до якого я піду, називатиметься Такса. Почекаю, поки само мине, — Нет роззирнувся по залу. — Тепер потрібні якісь термінові рішення… може, вимазатися попелом з каміну?

— Може, змінимо освітлення? — запропонувала Ніка. — Ти сядеш у тіні і зливатимешся з оточенням.

— Якщо так, то я краще сховаюся в підвалі або взагалі повернуся додому.

Фелікс роззирнувся в залі.

— Ти б міг сісти у кріслі в кутку, — запропонував він. — У лампу, яка поряд, вкрутимо зелену лампочку, і всі думатимуть, що цей колір — це через світло.

— Краще вкрути червону, — запропонувала Ніка, — тоді цей колір якраз вирівняється.

— Ну ні-і-і… червоне світло на зеленій шкірі? Краще вже чорну…

— Я відчуваю жартівливий тон у ваших голосах, — із сарказмом зауважив Нет.

— А може, влаштуємо для гостей конкурс на малювання облич? — придумала Ніка.

— Ця ситуація вас веселить? — Нет злився.

— Ми просто тобі заздримо, — відповів Фелікс.

— Головним чином твоїй здатності фотосинтезу, — додала Ніка.

— Ці твої жарти, прямоволоса, мене вбивають, — нервував Нет. — Ти досі мстишся за ту ситуацію на початку року? Вигадайте щось краще…

Пролунав дзвоник. Нет неспокійно роззирнувся, шукаючи де сховатися.

— Ходи вже, нечесановолосий, — Ніка схопила його за руку й потягнула до ванної.

Фелікс замкнув Цабана в кабінеті батька й відчинив хвіртку. У дверях стояла Аурелія у блискучій золотій мінісукні й золотих туфельках, з великою коробкою в руках.

— Привіт! — Фелікс задивився на гостю.

— Привіт, — вона показала білі зубки. — Я не занадто рано?

— Ні… що ти, — він жестом запросив її зайти.

— Це для тебе, — вона вручила йому коробку. — Ти любиш роботів, тож, певно, це тобі сподобається. З днем народження!

Вона поцілувала його в обидві щоки.

— Ви нещодавно переїхали, так?

Фелікс шукав що сказати, коли двері ванної кімнати раптом відчинилися. Вийшла Ніка, сміючись і поправляючи волосся Нетові, який йшов за нею. Аурелія дивилася на них здивовано. Усі на мить завмерли. Нет здавався нормальним, принаймні на відстані метра. Зблизька, при кращому освітленні, мабуть, було б видно шар пудри на його обличчі.

— А вечірка вже у розпалі, як я бачу, — поквиталася з ним Аурелія.

— Це не те, що ти… — Нет прикрив двері в ванну ногою.

— Це саме те, що ти… — виправила Ніка. — Вип’єш чогось? Пива, на жаль, немає.

Аурелія примружилась і зміряла Ніку холодним поглядом.

— Можеш подати сок.

— Стоїть на столі в залі. Кришка відкривається ліворуч.

Фелікс благально поглянув на Ніку й провів Аурелію до зали. За хвилину почулися звуки розмов і сміх Аурелії.

— Дай їй спокій, — тихо сказав Нет. — Вона і так намагається бути милою.

— Їй не надто добре це вдається, — відповіла Ніка.

Вони стали в дверях салону. Фелікс сидів з Аурелією на дивані й на краєчку скатертини показував їй, як працює перо для шиття.

— Я зробив його з ручки-пера, старої машини для шиття й електричної зубної щітки, — хвалився він. — О, тут натискаєш… — він вклав перо їй в долоню й показав, як тримати. — Воно незамінне в подорожах.

Аурелія прошила невеликий шов, весело сміючись.

— У чому полягає твій геніальний план гостей, що не засинають? — запитав Нет.

Фелікс відвернувся й швидко відсунувся від Аурелії.

— Кавовий сирник, кавовий торт, кавові тістечка, айс-кофі, — Фелікс перераховував смаколики на столі.

— А потім «швидка медична допомога».

— Що стосується тістечок… — скрикнула Ніка. — Де бабуся Люся?

— У санаторії. Вона погано почувається останнім часом.

— Розпакуєш подарунок? — Нет показав на коробку від Аурелії.

— О, так, — Фелікс хотів встати, але щось схопило його за рукав. Аурелія знову засміялася. — Ти пришила мене до скатертини…

Він перерізав складаним ножиком шов і потягнувся за подарунком. То був малий срібний пластиковий песик із шарнірними лапками.

— У нього також є кістка, — пояснила Аурелія. — Кидаєш йому, а він сам її знаходить, бо в кістці є магніт.

— Вау… — театрально захопилася Ніка.

— До нього треба купити чотири батарейки ААА, — Аурелія схилилася над коробкою. — Я не купила, бо ж не могла піти до магазину й сказати «Мені чотири ААА». У них мала б бути якась серйозніша назва.

— У мене є батарейки, — Фелікс на мить вийшов, повернувся з батарейками і вставив їх в іграшкового песика.

— А ще тут написано, — Ніка взяла в руки коробку, — що це іграшка для дітей від трьох років. Яке щастя, що Фелікс трохи старший! Може, не ковтне жодної маленької детальки?

— Може, оранжаду? — Фелікс зірвався на ноги, намагаючись чим завгодно перервати цю розмову.

— Охоче, — усміхнулася йому Аурелія. Завченим жестом вона прибрала чорні локони. — Лайт, якщо в тебе є.

— Звісно, є…

Він побіг на кухню й дістав із шафи склянку, а потім засумнівався й поставив її назад, вийнявши натомість татів оздобний келих. Він вкинув лід, лимон і налив оранжад, а на кінець поклав соломинку й загнув гнучкий кінець. Коли він відніс келих Аурелії, знову задзвенів домофон.

Хвилиною пізніше на порозі стояла Зося. Її обличчя видавало, що вона розмірковувала, чи раптом не втекти. На ній був приталений чорний топ, світлі джинси й туфельки на низьких підборах. У руках вона тримала довгу пласку коробку з великим червоним кружевом.

— Привіт! — Фелікс поцілував її в щоку й запросив до оселі.

— Це для тебе, — дівчина всунула йому подарунок. Досить важкий.

— Дякую, проходь.

Фелікс провів її до салону. Вона засоромилася, побачивши три пари очей, що витріщилися на неї.

— Привіт, — пробубніла вона.

— Вип’єш чого-небудь?

— Оранжаду…

— Сідай десь і пригощайся, — Фелікс налив оранжаду до склянки й подав їй.

Він взяв у руки пакунок з подарунком.

— Розмір і вага вказують, що там автомат Калашникова, — усміхнувся він до Зосі. — Розгорнемо?

— Може, краще ні… — попросила дівчина. — Це така дрібничка… Від щирого серця…

— Тепер точно розгорнемо, — зацікавився Нет. — Ти не забула про запасні набої?

Знову здавалося, що Зося ладна втекти. Фелікс розпакував подарунок і витягнув з коробки… велику пилку по дереву. Ручка була зроблена під руку кремезного лісника, а зубці вказували на те, що пилка призначалася до зрізання величезних дерев.

— Найбільша, яка була, — пояснила Зося, обертаючи в руках склянку. — Я не розуміюся на інструментах. Я знала лише, що ти любиш майструвати…

— Знадобиться для чистки садка від бур’янів, — Нет похитав головою. — Або на випадок вторгнення ентів[20].

— Дякую… — Фелікс відклав пилку й поцілував Зосю в щічку. — Супер!

Ніка поглянула на склянку Зосі й келих Аурелії, потім на Фелікса і багатозначно похитала головою.

— Шановне панство! — пролунав з телефона голос спортивного коментатора. — Прийшла СМС-ка! ! ! Це неймовірно! Які емоції! Прийшла СМС-ка!

Нет витягнув телефон з кишені.

— СМС від Оскара, — він поглянув на екран. — «Я сонний, мов курка в сутінках. Подарунок висилаю кур’єром. Принесіть шматочок торту до школи. Соррі-соррі, такий лайф». «Пі-і-і-п».

— Буває, — сказав Фелікс. — Не буде так весело, але переживемо.

— Шановне панство! — знову озвався телефон Нета. — Прийшла СМС-ка! ! !

— Це від Віктора. Старий, купи вже собі телефон! Бо я тут працюю за антену… «З превеликим жалем повідомляю вам про власну нездатність прибути, пов’язану з надмірною сонливістю. Подарунок маю й передам особисто в понеділок. Скажи Феліксові, щоб не розраховував ні на що, бо це така собі фігня», — Нет окинув усіх поглядом. — Наскільки я знаю наш клас, більше ніхто не надішле СМС. Просто не прийдуть. Цього ти не передбачав… — він поглянув на Фелікса. — На них ти не подієш енергетичним сирником. Вони вже полягли.

— Енергетичний сирник? — зацікавилася Аурелія.

— Містить кофеїн, — пояснив Фелікс. — Після нього не заснеш.

— Покладеш мені? — попросила вона. — Подвійну порцію.

— У нас проблеми зі сном, — сказав Фелікс, розрізаючи торт. — І схоже, не тільки в нас.

Він поклав по шматочку торту всім.

— Клаудія теж мучиться, — сказала Аурелія, приміряючись до сирника. — Батьки возять її до якоїсь клініки. Я не піддамся!

— То не буде більше дівчат? — запитав Нет, але швидко виправився: — Гостей тобто…

— Тобі мало… гостей? — запитала Ніка.

— Може бути трохи нудно, — підтвердила Аурелія.

— Нам не нудно в товаристві одне одного, — зауважила Ніка.

Зося досі вдивлялася в кінчики власних туфель. Якусь мить вони сиділи мовчки, в геть не святковій атмосфері.

— Що ти отримав від старих? — запитав Нет.

Фелікс усміхнувся, ніби давно чекав на цей момент. Він витягнув ліву руку так, щоб манжет відкрив новий наручний годинник. Під стрілками був великий екран. На товстому корпусі розміщувалося кілька кнопок і коліщатко.

— Старий! — Нет з повагою покивав. — Конкретна річ. Виглядає, як кодовий замок до сміттєпроводу Міжнародної космічної станції.

— Кодовий замок до сміттєпроводу? — з недовірою повторила Аурелія.

— Щоб ніхто не викидав сміття, коли станція пролітає над Білим Домом, — пояснила Ніка, зберігаючи на обличчі смертельно серйозний вираз.

— Які в нього функції? — Нет обмацував годинник з усіх боків. — Мабуть, усі, які тільки можна вигадати.

— Ще не перевіряв. Там інструкція на двісті сторінок. Знаю лише, що він стійкий до електромагнітного поля, — Фелікс багатозначно поглянув на Нета. Попередній Феліксів годинник зіпсувався під час увімкнення таємної апаратури в підземній базі Міло[21]. Друзі були пов’язані таємницею, тож не могли зараз поговорити про це відкрито.

— Увімкни якусь музику, — попросила Аурелія.

— Звісно, — Фелікс зірвався з дивана й нахилився до музичного центру. Пролунав вальс Штрауса, але його одразу було брутально перервано. За мить кімнату заповнила музика The Chemical Brothers. — У тебе є? — Фелікс поглянув на Нета.

— Є! — Нет потягнувся до рюкзака за ноутбуком.

Він поклав його на музичний центр, а Фелікс підключив кабель, що вів до сплутаних дротів на підлозі. Потім взяв пульт. Світло згасло, вгорі злегка мигнуло й під стелею одразу попливли хмари.

— Вау! — Аурелія плеснула в долоні. — Як гарно!

Хмари не досягали стін, розпливалися раніше — зона дії голографічних проекторів була невелика.

— Може, пограємо з песиком? — Ніка кинула під стіну магнітну кісточку. — Буде така-а-а класна забава…

Песик закружляв кімнатою, вдаючи, що обнюхує. Він торкнувся камінної руки, яка здригнулася й потягнулася за наступним шматком дерева, але натрапила не на дерево, а на собаку, що саме схилився за кісткою. Вона схопила його згори й кинула до вогню. Магнітна кістка впала під ноги Аурелії, яка спостерігала за сценою з широко відкритими очима.

— Упс, — сказала Ніка, не дуже щиро співпереживаючи.

— Кіт у цьому домі довго б не прожив, — прокоментував Нет.

Фелікс кинувся до каміну й щипцями витягнув іграшку з вогню. Трохи розтоплений та підсмалений песик досі працював. Махаючи хвостом, від якого йшов дим, і лишаючи за собою чорні сліди, він продовжував гонитву за кісткою.

Аурелія зло подивилася на Ніку.

— А що ти подарувала Феліксу? — запитала вона.

— Гороскоп.

— Теж мені подарунок, — пирснула Аурелія. — У першій-ліпшій газеті можна знайти гороскоп.

— Цей справжній, опрацьований індивідуально.

— Серйозно? Секретаркою щотижневика «Фермер»? Покажи!

— Його не можна показувати чужим, — сказала Ніка, наголошуючи на останньому слові.

Хмари на стелі розвіялися, а їхнє місце посіли сотні зірок — блідих вогників, що повисли в повітрі, як частинки пилу. Почувся дзвінок у хвіртку. Цього разу то був кур’єр з подарунком від Оскара.

Фелікс повернувся до гостей, розв’язуючи стрічку. У коробці була книжка «Доля Салема» Стівена Кінга.

— Просто знахідка! — сказав Нет. — Хлопець шарить!

— Чому? — зацікавлено запитала Аурелія.

— У нас невеликі проблеми з поганими снами. Книга жахів, імовірно, не сприятиме засинанню.

— Я теж погано сплю.

— Що тобі сниться? — запитав Фелікс.

Вона зацікавлено поглянула на нього.

— У якому сенсі питаєш?

— Тобі якийсь час уже сняться кошмари. Що саме тобі сниться?

— Звідки ти знаєш?.. — вираз обличчя Аурелії на мить втратив завчений, дещо легковажний вираз байдужості до всього. Вона поглянула на Фелікса, очікуючи пояснень.

— У нас теж кошмари, — сказав Фелікс. — Ми не пам’ятаємо їх.

— Нам сниться… — почав Нет.

— Чекай! — перебив Фелікс. — Ти підкажеш їй.

— Це що, якась гра? — підозріло запитала Аурелія.

— Яка там гра! Ми не можемо нормально спати. Ти теж не можеш.

Запанувала тиша.

— Мені сниться… — невпевнено почала Аурелія. Вона ще раз поглянула на товаришів, шукаючи на їхніх обличчях слід жартів. Але не знайшла. — Мені сниться чорний лицар на чорному коні. Я тікаю від нього розбитою дорогою, з обох боків — ряди дерев. Я біжу вперед. Стоїть зоряна, безмісячна ніч. Я чую кінське тупотіння, що постійно наближається, але не можу повернути. Врешті він наздоганяє мене, хапає, садовить перед собою, на спину того коня… Це звучить як романтична казка, але… це страшно. Колись я заглянула в щілину його шолома. Там була темрява.

— А що відбувається потім? — наполягав Фелікс.

— Не пам’ятаю, — Аурелія похитала головою. — Пам’ятаю лише початок сну, інколи… не пам’ятаю взагалі нічого.

— А пам’ятаєш дорогу?

— Дорогу? — Аурелія задумалася. — Так… Так, вона здіймається вгору! Висить у повітрі, а ми їдемо на тому чорному коні над прірвою.

Аурелія раптом засоромилася своєї відвертості й повернулася до звичної пози.

— А тобі що сниться? — запитала вона Зосю.

Зося поглянула на неї перелякано.

— Мотоцикліст… — промовила вона тихо. — Він їде на величезному чорному мотоциклі. У нього воєнний шолом з прикрученими бичачими рогами по боках і великі сонцезахисні окуляри, а обличчя закрите хусткою. Той мотоцикл зчиняє страшенний гуркіт, — вона замовчала на мить, а потім сором’язливо додала: — А більше я нічого не пам’ятаю.

— То що робимо? — запитала Аурелія.

— Не надто весела атмосфера, правда? — зауважив Нет і поглянув на Фелікса. — Час плану Б?

— План Б передбачає перегляд фільму, — промовив Фелікс.

— Комедії, сподіваюся? — запитала Аурелія.

— Дещо стовідсотково культове, — Нет потягнувся до полички з фільмами. — «Дурний і ще дурніший».

— Гммм… — Аурелія, здавалося, не була в захваті. — А на цьому вдасться щось подивитися? — вона показала на голограму під стелею.

— Звісно! — сказав Фелікс. — Якщо хочеш, я зараз переключу… Може… — він на мить завагався, — може, хочеш побачити декілька цікавих приладів?

— Наскільки цікавих? — запитала Аурелія, присуваючись ближче до Фелікса.

— Ну-у-у… в підвалі, наприклад, у мене є пінґовий нетописонар… колись він може замінити ноктовізор.

Зося зосередила увагу на склянці, обертаючи її в руках і щомиті роблячи маленький ковток. Нет зиркнув на Ніку. Вона якийсь час уже сиділа поряд й над чимось інтенсивно розмірковувала. Врешті вона встала, підійшла до комп’ютера, що стояв на музичному центрі. Натиснула кілька клавіш, і картинка неба змінилася звичними вікнами робочого стола.

— Ей! — запротестував Нет. — Так ми принаймні вдавали, що весело проводимо час.

— Як ввійти до інтернету? — запитала дівчина, оглядаючи комп’ютер з усіх боків.

— Він під’єднаний бездротово, — пояснив Фелікс. — Просто відкрий браузер.

— Я не вмію.

Нет поставив комп’ютер на підлозі й клікнув на іконці браузера.

— Впиши адресу блога Клівлен, — Ніка сіла поряд.

Нет вписав адресу. Мить вони чекали, поки відобразиться сторінка.

— Є новий запис! — аж скрикнув Нет. — Значить, трилобіти здохли й мала Клівлен — знову блогерка!

— Краще прочитай, що вона написала, — повільно сказала Ніка. — «Я тут сама. Мені страшно».

Уся п’ятірка всілася перед екраном, хоча Аурелія уявлення не мала, про що йдеться.

— Запис з’явився дві хвилини тому! — помітив Нет. — Цікаво, чи з тієї самої адреси…

— Ти говорив, що не можна дізнатися адресу!

— Бо… можна дізнатися тільки IP-адресу[22].

— Спробуй якось це пояснити. І ліпше без математичних покажчиків.

— Номери IP — це умовні адреси комп’ютерів у мережі. Щось типу номеру телефону.

— Тож, знаючи цей номер, — Ніка торкнулася нігтем екрану, — ми можемо знайти будинок, у якому стоїть цей комп’ютер?

— Найімовірніше, ми потрапимо в центральний офіс телекомунікаційної фірми, — заперечив Нет.

— Конкретний центральний офіс — це вже щось, — зауважила Ніка.

— До такого офісу може бути підключено кілька десятків тисяч комп’ютерів, — Нет поглянув на неї. Якусь мить їхні погляди змагалися на витривалість.

— Гаразд, не дивися так на мене. Я перевірю.

— А про що йдеться? — запитала Аурелія.

— Ми підозрюємо, що викрали одну дівчину, — пояснив Фелікс. — Це її блог.

Нет клацав на клавіатурі. Він підняв голову, й усі подивилися на голографічне зображення земної кулі, що оберталося посеред кімнати. Аурелія у німому захваті знову забула про завчену позу. Зони дії проекторів не вистачило, щоб показати південний полюс.

Фелікс встав і нахилив три невеличкі скриньки з об’єктивами, що стояли на полицях у кутку кімнати. Картинка розплилася безладною хмаринкою сріблястої імли. Програма встановила чіткість, і тепер було видно всю планету.

— Манфреде, можеш знайти цю адресу? — попросив Нет.

— Хвилинку, — відповів Манфред із динаміків комп’ютера.

Аурелія і Зося поглянули на комп’ютер, що розмовляє, але ні про що не запитали.

Земна куля збільшилася й нахилилася, а дальші території розмилися в повітрі. Європа показалася над килимом, немов надуте вітрило. Британія, Скандинавія та південь Європи всмокталися в підлогу, і тепер майже весь простір між диванами й кріслом займала Польща. Викривлення планети ставало дедалі менш помітне, аж поки не зникло взагалі. Друзі вже бачили околиці Варшави — з’явилася сітка вулиць із високими будинками і миготіння точки з адресою IP поряд.

— Охота[23], — сказав Нет. — Це було просто… Охота в сенсі… район Охота. Там є сервер, з якого було зроблено цей запис. Тільки не говоріть «їдемо туди». Цей сервер обслуговує величенький шмат міста.

— Але хтось точно знає, з якого дому надіслано це повідомлення.

— Треба було б влізти до бази даних центрального офісу, — Нет замислився. — Можна було б… але це ризиковано.

— Не важливо. Десь там є вулиця Сонна, — зауважила Ніка. — Звісно, якщо нам це не наснилося. Певно, чувак у плащі виходить в інтернет через той сервер… Може, Клівлен використала його комп’ютер.

— Ти бачила колись збоченця, який зачиняв би жертву в кімнаті з комп’ютером і доступом до інтернету? — запитав Нет. — Це нелогічно.

— Я не знаю, наскільки логічний цей чувак, — додав Фелікс, — який їздить на сорокарічному авто й може користуватися інтернетом…

— Про що ви говорите? — Аурелія була дедалі більш розгублена.

— Про вулицю Сонну, яка нам наснилася, — відповів Нет. — Схоже, немає другої вулиці Сонної в Варшаві.

— Ні, у Варшаві дві вулиці Сонні, — заперечив Манфред. — Одна в Центрі, друга — на Тархоміні. Ми нещодавно були на тій у центрі.

— Старий! — Нет нахилився до комп’ютера. — У тебе мозок перегрівається… ти щойно говорив, що немає жодної вулиці Сонної в центрі.

Аурелія і Зося прислухалися до розмови в німому здивуванні.

— Як я міг стверджувати щось подібне? — камера над екраном ноутбуку підозріло роззирнулася навколо. — Я ж керую рухом у місті. Я знаю вулиці напам’ять, так би мовити.

— Переглянь архів на диску.

Голограма, що повисла над підлогою, пересунулася, і миготлива стрілка вказала коротку вуличку з написом «Сонна». Ніка поглянула на Фелікса.

— У тебе є паперовий атлас міста? — запитала вона.

— Я вже переглядав його. Немає там Сонної.

— Перевір іще раз.

Фелікс підійшов до книжкової полиці й повернувся із квадратним зошитом на спіралі. Він розгорнув його на сторінці із закладкою і нерухомо вдивлявся в сітку вулиць. Нет і Ніка без проблем знайшли Сонну. Фелікс перегорнув сторінки до списку вулиць. Там також були дві Сонні.

— Я не міг її не помітити, — він серйозно поглянув на друзів. — Вчора на цьому атласі її не було.

— Мандрівна вулиця, — похитав головою Нет.

— У мене є ідея, — сказав Фелікс.

— Наскільки тебе знаю, — почав Нет, — то вона буде нічно-бурхливо-похмуро-кошмарна.

— З цього почнемо, — усміхнувся Фелікс. — А потім напруження тільки поступово зростатиме. Ми поїдемо до трамвайного депо.

— Навіщо? — запитав Нет.

— Знайдемо машиніста, який минулої середи був змушений загальмувати перед чорною каретою. Якщо він пам’ятатиме карету, значить, вона і нам не наснилася. А отже, решта історій теж може бути правдива. І викрадення Клівлен теж.

— Ну… хіба що нам насниться той машиніст. Тоді його оповіді нічого не будуть варті.

— Про що ви, чорт забирай?! — мало не закричала Аурелія.

— Про чорну карету, яка кілька разів викрадала Ніку, — пояснив Нет. — Так, як тебе чорний лицар.

— Але ж це… тільки кошмарні сни… я вже шкодую, що розповіла вам.

— Відстежити трамвай — це проста річ, правда ж? — запитав Фелікс.

— Простіше відстежити тільки пам’ятники, — погодився Манфред. — Як я зрозумів, йдеться про ту «четвірку», що проїжджала повз будинок Ніки, коли почався дощ? Хвилинку…

— У тебе зелене вухо! — раптом помітила Аурелія.

— А-а-а… — Нет повернувся іншим боком. — Я їхав на таксі… і водій слухав попсу. У мене аж вухо позеленіло. Так може бути, якщо сидіти близько до динаміка.

Аурелія якусь мить дивилася на нього.

— Ви ненормальні, — врешті діагнозувала вона.

— І ми цим пишаємося! А якщо серйозно… то з тим вухом — це… Ні, ти не повіриш. Манфреде, як там? — Нет нахилився над ноутбуком.

— Що «як там»?

— Ти повинен був перевірити той трамвай.

— Який трамвай?

— Старий! Старий! Агов! — Нет схопився за голову. — У тебе кіберальцгеймер. Спочатку ти не пам’ятаєш, що в центрі є вулиця Сонна…

— Пам’ятаю, я говорив, що в місті є лише одна Сонна. На Тархоміні.

— О! То ти все-таки пригадуєш! Якусь мить ти не пам’ятав, що раніше намагався нам це продати.

— Я завжди говорив, що є лише одна Сонна. Я ж керую рухом у місті. Я знаю всі вулиці напам’ять, так би мовити…

— Або в мене дежавю[24], або ми переборщили з кавою, — Нет розвів руками. — Я не розумію… Перевір стабільність запису за останні три хвилини.

— У мене стабільний запис за останні півгодини, коли ти вирішив увімкнути комп’ютер.

— Погляньте! — Ніка показала на паперовий план міста, який досі лежав на килимі.

Вони нахилилися, намагаючись знову віднайти вулицю Сонну. Коли не вдалося, Фелікс перегорнув сторінки до списку вулиць. Вони аж затамували подих: Сонна була одна.

— Оце так фокус, — прошепотів Нет.

— Якщо ви хочете справити на мене враження, — сказала Аурелія, — то я вже волію ті голограми… А краще зателефонуйте й розбудіть решту, бо вечірка якось здає… усі такі сонні.

— Ми саме намагаємося дізнатися, чому так відбувається, — спокійно пояснив Фелікс. Він роздивлявся план, шукаючи сліди маніпуляцій. Урешті відклав мапу й поглянув на друзів.

— Сьогодні ввечері ми мусимо їхати до депо й самотужки пошукати того машиніста. Він — чергова ланка нашого ланцюжка.

— І куди ти його причепиш? — запитав Нет.

— До… ланки з каретою.

— Це вже не буде ланцюг, — зауважив Нет. — Це вже нагадуватиме кольчугу…

— Не важливо, — відповів Фелікс.

— Цікаво, чи кольчуги для лицарів в’язали їхні дружини? Мабуть, у них були дуже міцні руки…

— Нете, прошу тебе… — Фелікс благально поглянув на друга. — Облишимо вже ці ланцюги. Котра годи… — Фелікс раптом пригадав, що в нього є годинник, і задоволено поглянув на нього.

— О пів на дев’яту. За півтори години трамваї будуть з’їжджатися до депо. Останні там будуть близько опівночі. Манфреде?

— Облиш ти цього склеротика, — перебив Нет. — Від сьогодні я ні на йоту йому не вірю. Навіть код не можу проглянути, бо він сам модифікується. А модифікується він так, як модифікується…

— Я навіть модифікую спосіб, яким модифікую спосіб, яким модифікуюся, — додав Манфред.

— Скажи нам хоча б, до якого депо приїжджають трамваї четвертої лінії?

— До депо Прага й Мокотув.

— Як це? Вони що, вибирають, куди їм буде ближче?

— Ні. Конкретні трамваї їдуть до конкретного депо.

— Перевіримо Прагу, — вирішив Фелікс.

— Ви хочете зараз їхати до трамвайного депо? — запитала Аурелія. — То я повертаюся додому!

Вона встала, витягнула з сумочки телефон і набрала номер таксі.

— Я… — несміливо озвалася Зося. — Я, мабуть, теж поїду…

— Заспокойся, — сказав Фелікс, дивлячись на Аурелію. — Це може бути цікаво…

— Нічна екскурсія до депо? З ноутбуком, що розмовляє, і зеленими вухами? — Аурелія похитала головою. — Алло? Я хотіла б замовити таксі на вулицю Сердечну. Якнайшвидше.

— Це б не потребувало багато часу, — Фелікс замовк, зустрівшись із грізним поглядом Ніки. Вона поманила його пальцем, а коли хлопець підійшов, взяла його під руку й потягнула на кухню. — Що ти виробляєш?! — запитала вона пошепки. — Ми не можемо взяти її з собою!

— Я… дбаю про гостю.

— Тільки?

— Врешті-решт, це мій день народження.

— Ти поводишся… не зовсім нормально.

— У мене ще чотири хвилини, — повідомила Аурелія, ставши в дверях кухні. — Може, задуєш свічки?

— Ми забули про торт! — Фелікс кинувся до холодильника.

— Може, дати тобі з собою? — іронічно запитала Ніка. — Швидше буде.

Аурелія усміхнулася до неї так широко, як тільки могла.

Фелікс запалив свічки за допомогою саморобної газової горілки, загадав бажання й задув свічки. Через голосну музику й поспіх ніхто йому не заспівав.

Таксі з’явилося, саме коли вони з’їли свої порції. Фелікс провів Аурелію і Зосю до дверей.

— Соррі… — пробурмотів він. — Товариство не зібралося…

— Знаю, що це не твоя провина, — сказала Аурелія. — Усі сплять. Нічого не поробиш. Не можна зробити гарну вечірку, коли всі класні люди сплять у себе вдома.

— Ну… так…

— Тому я їду додому. Спати, — вона поцілувала його в щоку, всміхнулася й вийшла.

До Фелікса підійшла Зося.

— Я так не вважаю, — сказала вона тихо. — Мені сподобалося…

Вона якусь мить стояла, дивлячись на Фелікса, але він проводжав поглядом Аурелію.

— То… бувай, — сказала вона сумно й пішла за подругою.

— Бувай, — машинально відповів Фелікс, навіть не дивлячись на неї.

Дівчата сіли в таксі й поїхали.

— Не кажи, що думки про Аурелію зайняли весь твій мозок, — озвався Нет.

— Ні… що ти…

Вони повернулися до Ніки. Вона по-турецьки сиділа на килимі й проглядала записи з блогу. Фелікс роззирнувся по залі. Смаколики на столах були майже не тронуті. Зона подарунків теж не здавалася приязною. Чорна коробка зі стрічкою кабелів, конверт з гороскопом, припалений пластиковий песик і пилка по дереву.

— Ну й день народження… — зітхнув Нет. — Не набагато кращий від того, в Ніки. Але тут принаймні були якісь гості.

— Мій день народження в Міло був найкращим за останні кілька років, — пробурмотіла вона.

— Якщо ми маємо туди їхати, треба приготуватися, — повідомив Фелікс. — Я випущу собаку.

— Ходімо, — Ніка встала й потягнула Нета до ванної кімнати. — Поправлю твоє вухо.

* * *

Годину потому вони вже були на Празі, біля брами трамвайного депо. Що кільканадцять секунд крізь браму проїжджав трамвай.

— Гадаю, що вони там, — Ніка показала на бар з іншого боку вулиці.

Миготливий блискучий неон інформував, що за запарованими вікнами міститься бар «Трамвайник». Блакитно-червоний неоновий тарган з пантографом на спині сяяв під назвою закладу, говорячи багато про гумор власника[25]. Це, певно, не заважало відвідувачам, які здавалися рухомими тінями за склом.

Друзі перейшли через дорогу. Фелікс штовхнув двері, і вони опинилися в задимленому приміщенні. Паб видавався доволі скромним. За стійкою знуджений чоловік у розтягнутому светрі наливав з краника пиво. Над ним світився ще один неоновий напис «Ласкаво просимо». Полиці, на яких стояли кольорові пляшки, взяли, мабуть, зі старої меблевої стінки. На полицях також стояли кілька моделей старих трамваїв і фігурки усміхнених машиністів в офіційній уніформі Варшавських Трамваїв.

— А він мені сигналить, а я вдаю, що дивлюся в інший бік, — емоційно розповідав товстий чоловік за столиком. Інші відповіли сміхом. — Ну, мусив поступитися, бо я і так уже б не зупинився.

— А пам’ятаєте Леона? Як в’їхав у бетономішалку біля зоопарку?

Знову залп сміху. Видно було, що всі вони непогано веселилися й ніхто не поспішав додому.

— Або на площі Конституції, як той дядько на «Малюсі»[26] задивився…

— Ти розповідав про це разів з десять! Краще розкажи, як під час воєнного стану ти притерся до бронетранспортера!

— Це була його провина.

— Але це ти вилетів з роботи!

Поволі присутні помічали Фелікса, Нета й Ніку, які досі стояли в дверях. Ставало дедалі тихіше, аж поки всі не замовкли, вдивляючись у дітей. Навіть бармен припинив полірувати склянки.

— Ми розшукуємо машиніста «четвірки», — голосно сказав Фелікс.

— А що? — спитав хтось. — Кота вашого переїхав?

Усі зайшлися сміхом.

— Це серйозна річ, — додала Ніка, коли сміх стих. — Може йтися про викрадення.

Троє змоклих дітей, один із яких видавався зеленим, у барі для машиністів о такій порі не були звичною картиною. Тим більше коли йшлося про викрадення. Це змушувало замислитися. Один із чоловіків, який щойно розповідав про бетономішалку, відставив пиво й озвався:

— Ми міняємося трасами. Кожного дня їздимо на різних лініях.

— І не весь день, — додав інший.

— Йдеться про середу, дощовий вечір, — уточнила Ніка. — І про чорну карету.

— Забирайтеся звідси, діти, — високий худий чоловік розвернувся на барному стільці. — Це вам не їдальня. Уже пізно… Я відведу вас на зупинку нічного автобуса. — Він відставив кухоль з пивом, кинув пом’яту купюру на бар і пішов до дверей. — Не чекайте на мене, я піду додому, — сказав він усім. — Уже пізно.

Бармен поглянув на годинник, покивав і натиснув кнопку на стіні. Неон «Ласкаво просимо» змінився на «До побачення».

Фелікс встиг помітити, що залишений на стійці куфель з пивом був випитий лише наполовину. Коли машиніст вивів друзів на вулицю, а точніше, майже випхнув у двері, гомін розмов знову заповнив паб.

Машиніст був поставним чоловіком п’ятдесяти років з брудним обличчям. Він справляв враження серйозної людини, яка твердо ступала по землі.

Якусь мить вони йшли мовчки. Сипав дрібний дощик, а густий шар хмар, освітлений вогнями міста, заповідав мокру ніч.

— Я знаю, про що ви хочете запитати, — промовив машиніст. — Так, я бачив карету, але ні за що не говоритиму про це перед хлопцями. Вони скажуть, що я божевільний. Йдуть звільнення, і я не дам дирекції зайвого приводу прибрати власне мене. Тому я скажу вам, що бачив, а ви забудете про моє існування.

— Домовились, — кивнув Фелікс.

Якусь хвилину вони йшли під дощем.

— Я бачив її кілька разів, — почав машиніст. — Не тільки я. Але інші ніколи в житті не зізнаються. Бо постійно буваю в тому районі. Вона проїжджала поперечною вуличкою вдалині, а часом виїжджала просто в лоб. Одного разу вона обігнала мене під час дощу, і я був змушений пригальмувати, щоб не врізатися. Я відчував, що з нею щось не так. І річ не в тому, що таким транспортом уже ніхто не користується, лише в тому, що вона була… не з нашого світу. Я не забобонний і не лякливий, але завжди, як її бачив, відчував неспокій. Така карета — це щось набагато гірше, ніж чорний кіт, що перебігає рейки. Кілька днів тому я бачив, як… та карета піднялася в повітря, немов в’їжджала на невидимий міст, — він похитав головою. — Ніколи не забуду цього. Як літак на злет, як транспорт з якогось фільму жахів. Вона піднеслася над будівлями й зникла в дощі.

— А чи… — почав Фелікс, але чоловік рішучим жестом зупинив його.

— Я все сказав. Тут зупинка. Ми ніколи не бачилися.

Він мовчки пішов. Друзі провели його поглядами.

— Ох і хитрун з цього машиніста! — Нет показав угору. — Це зупинка, але не нічного автобусу… це звичайнісінька трамвайна зупинка!

— Є ще один рейс, — показав Фелікс. — За п’ятнадцять хвилин.

— Через нього з твого ланцюжка вийшов цілий нашийник.

— Облиш уже ці асоціації. Я відміняю все, що говорив про ланцюжок.

Якийсь час вони стояли й роззиралися. Вулиця була порожня.

— Слухайте, до мене звідси три хвилини пішки. Можемо пройтися!

— Якось неприємно тут стовбичити, — погодився Нет. — Проте йти теж якось…

Вони рушили темною вулицею. Рідко розставлені ліхтарі давали слабке світло. Майже всі вікна були темні. Луна кроків змагалася тільки з шумом дощу. Вони боялися побачити карету, що виїжджала десь з-за рогу, але ніхто не сказав про це вголос. Цього разу темні сходи в будинку Ніки здалися їм приємним портом. Вони видерлися на четвертий поверх і з полегшенням зачинили за собою двері.

— Ти знову зелений, — захихотіла Ніка. — Змився весь макіяж.

— Уночі ніхто не побачить, — махнув рукою Нет.

— До трамваю десять хвилин, — Фелікс поглянув на годинник.

— Хочете кави? — запитала Ніка, підходячи до плити.

— Мабуть, так, — відповів Фелікс. Він вийняв з кишені складену вчетверо сторінку з атласу міста.

— Ти забобонний? — поцікавився Нет.

— Я не розумію цього, — визнав Фелікс. — Але це діє, — він постукав пальцем у папір. — Я закладаюся: те, що бачу, — реальне. Зараз вулиці Сонної немає, але я пам’ятаю, що вона була. Якщо вона знову з’явиться, я буду впевнений.

— Впевнений у чому? — запитала Ніка, запалюючи газ під чайником.

— Впевнений, що все це відбувається насправді.

— І викрадення Клівлен?

— Так. І викрадення.

На стінах проповзли прямокутні обриси вікон, освітлених фарами транспорту, що саме проїхав повз будинок. У шафі задзеленчали склянки. Фелікс і Нет лише за мить зрозуміли, що це означає. Вони підбігли до вікон й побачили, як від’їжджає трамвай.

— Твою ж… щоб його! — Нет ударив рукою по підвіконню. — Приїхав раніше. І що тепер? Може, візьмемо таксі?

— Мій бюджет цього не витримає, — Фелікс попорсався в кишені й витягнув звідти три злотих й кілька дрібніших монет. — Я витратив усе на електрогідравлічні клапани для Голема.

— Я теж без копійки.

— У мене є десять злотих, — сказала Ніка, ставлячи перед ними чашки з кавою.

— А план Б? — запитав Нет. — В? Г?

— Дзвінок до тата? — запропонував Фелікс.

— Мій читатиме лекцію з п’ятнадцять хвилин, — Нет скривився на саму тільки думку. — Маму я не можу турбувати, принаймні поки вона вагітна.

— Мої зараз у знайомих, — замислився Фелікс. — Можемо дійти до Торгової і спіймати нічний.

— Якщо нас дорогою ніхто не піймає в якомусь підворітті… — Нет підійшов до комп’ютера в напівкімнаті й поклацав на клавіатурі. — О котрій іде нічний автобус до нас?

— За три хвилини, — відповів Манфред. — Пересадка в центрі.

— Не добіжимо за три хвилини.

— Може, запали йому кілька червоних світлофорів, то ми встигнемо…

— Професійна етика мені не дозволить…

— Ага… ну то спокійно п’ємо каву, — Нет розслаблено усівся в кріслі.

Перспектива виходити на вулицю в дощову ніч віддалилася. Друзі мовчки пили каву.

— Я останнім часом випробую напівдрімоту, — сказав Нет. — Я так це назвав. Лежу навзнак і виставляю руку поза ліжко, тримаючи в ній щось, що наробить шуму, як впаде. Найліпші результати вдалося досягнути з дзвоником… таким, для овець. Не смійтеся, це принаймні діє. Коли засинаю, рука сама розтискається, і дзвоник падає, створюючи шум. Тоді я прокидаюся.

— Я пробував дзен, — визнав Фелікс. — Медитував, намагаючись ні про що не думати.

— Я теж пробувала, — додала Ніка. — Це не діє. Я не можу ні про що не думати.

— Тобто ніхто з нас не спить нормально?

— Іти до наступної поліклініки?

— Мені спала на думку одна річ… — Ніка встала й пішла до комп’ютера. Вона відкрила блог Клівлен. — Ми не перевіряли попередніх дописів.

— Таких блогів мільйони в Польщі, — Нет махнув рукою.

Ніка поволі щось клацала на екрані.

— Дивіться, допис від двадцять сьомого серпня! — закричала вона й, не чекаючи на них, прочитала: — «Ці кошмари мене бісять. Я прокидаюся, не пам’ятаю сну, а потім так боюся засинати». І допис за три дні до цього: «Ходжу весь день, як непритомна. Добре, що школа ще не почалася». Вам це нічого не нагадує? — Дівчина повернулася до хлопців. — Досі гадаєте, що це збіг?

— Це не хвороба, — неочікувано підтримав її Фелікс. — Це явище. І воно поширюється.

— Нова теорія? — запитав Нет.

— Клівлен спочатку сняться кошмари, і вона боїться спати, — пояснив Фелікс. — Усі дні ходить сонна. Вона бачить чорну карету, потім «Варшаву М20» і… зникає.

— Тобто… ми… — Нет очікувально поглянув на нього.

— Вона на крок попереду, — підтвердила Ніка. — Те саме, що сталося з нею, кількома днями пізніше трапляється з нами. Не розумієш? Це відбувається зараз! Ніхто з нас не спав добре цієї ночі.

— І це вже не тільки проблема нашої трійці… — додав Фелікс.

— Пам’ятаєте біологію? Протягом дня я бачив кілька людей, що заснули в різних ситуаціях.

— Вони теж побачать карету, потім «Варшаву» й зникатимуть? — Нет похитав головою. — Спочатку зникнемо ми.

Вони дивилися одне на одного з-над чашок кави.

— Оскар згадував щось про чорний «Роллс-Ройс», — сказав Нет. — Потім ми бачили його з вікна…

— Якщо так, то все стає тільки складнішим, — Фелікс похитав головою. — У тому «Роллсі» був хтось, хто нагадував Оскара. А в кареті ми бачили когось, хто нагадував Ніку…

— І…

— Я думаю.

— Не хотів би заважати, — озвався раптом Манфред. — Але в нас гості.

Нет визирнув з вікна, але Фелікс схопив його за плече.

— Краще, якщо він нас не побачить, — сказав хлопець. — Манфреде, покажи.

Програма висвітлила на моніторі картинку з камери, що стояла на підвіконні. З протилежного боку вулиці на мокрій бруківці стояла сіра «Варшава». Не було видно, чи всередині хтось є.

— Звідси є інший вихід? — запитав Фелікс.

— Через дах, — відповіла Ніка. — Але зараз, певно, там слизько…

— А смітник?

— Треба було б іти сміттєпроводом, — Ніка наморщила носик.

Фелікс якусь хвилину думав і поліз до рюкзака. Він витягнув звідти йо-йо-робота на дистанційному керуванні з екраном і якийсь предмет, що нагадував товсту монету.

— Підозрюю, у тебе є якийсь план, — буркнув Нет.

— Це жучок, — Фелікс підняв у пальцях «монету». — Електричний жучок. Що п’ять секунд він посилає електромагнітний імпульс. Його можна вловити на відстані кілометра. Батарейки вистачить на місяць, — друзі досі дивилися на нього з нерозумінням, і Фелікс додав: — Знайдімо цю мандрівну вулицю!

Хвилиною пізніше у прочинену кватирку вилетів маленький прилад. Він мав вигляд, як звичайне горизонтально покладене йо-йо з приліпленими з двох боків ковпачками від фломастерів. Насправді це були невеличкі турбінні двигуни. Спереду сірого корпусу розташовувалися об’єктив камери й два діоди. Робот погано тримав рівновагу, бо приклеєний двостороннім скотчем до його спини жучок перехилявся то в одну, то в другу сторону. В результаті йо-йо-робот хитався, мов п’яна бджола, що поверталася вранці після нічної вечірки в сусідньому вулику. Попри всі труднощі вона наближалася до припаркованого авто.

— Центр ваги надто високо, — пробурмотів Фелікс.

Він вдивлявся в малий екран, встановлений у гніздо на дистанційне керування й рухав джойстиками так завзято, немов керував космічним кораблем.

— Я щойно пригадав, — кинув він мимоходом, — що йо-йо-робот не водостійкий.

Це було важливо, бо досі йшов дощ. Йо-йо-робот, однак, продовжував місію.

— Це дивно, — зауважив Нет, — бо в тебе все водо-, пило-, куле-, струсочи навіть джемостійке.

Друзі спостерігали за складним маневром зальоту під авто. Фелікс увімкнув освітлення, і вони побачили спід «Варшави». Груба підвіска й рама, паливні й електричні дроти, бляхи підлоги… Фелікс замислився, куди краще прикріпити жучок, щоб не відпав на вибоїнах. Урешті він штовхнув джойстики, жучок обережно причепився магнітом до бляхи, але все вказувало на те, що йо-йо-робот теж добряче прилип до машини.

— Надто сильний клей, — сказав Нет. — Черговий робот поліг на полі битви.

— Треба буде пройтися туди, — постановив Фелікс.

З-за вікна прозвучав звук двигуна. Друзі поглянули на екран й побачили дорогу, що швидко пролітала під машиною.

— Подивимося, куди він їде, — запропонувала Ніка.

Фелікс похитав головою.

— За триста метрів ми втратимо зв’язок. Камера йо-йо-робота знадобиться завтра під час слідства.

— Батарейка сяде.

— Ні, для економічності йо-йо-робот сам переходить у режим stand-by. Кожні півхвилини перевіряє, чи немає сигналу керування. Гірше, якщо відпаде десь на вибоїнах.

— Знайдемо його, коли відвідаємо той будинок, — втішив Нет. — Звісно, я думаю тільки про дистанційне відвідування, — швидко додав він, — бо мені зовсім не хочеться туди заходити!

— Дивіться! — Ніка вказала на підлогу біля дверей.

Там лежав невеликий конверт, який хтось щойно підсунув під дверима.

— Що це може бути?

— Підпорогова передача[27], — сказав Фелікс. Він нахилився за конвертом і обережно підняв його двома пальцями.

Конверт був незаклеєний. Усередині був аркуш розміром з візитівку. Фелікс вийняв його й роздивився.

— Непоганий почерк, — зауважив він. — До того ж чувак пише ручкою-пером.

— Прочитай, досить розпинатися, — вимагав Нет.

— «Облиште цю справу. Це серйозніше, ніж вам здається», — Фелікс поглянув на друзів. — Є підпис: «Годинникар».

— Психи люблять такі прізвиська, — кивнув Нет. — Гумяк, Унабомбер, Толік-Банан…

— Може, принаймні не буде більше приходити сюди, — Фелікс усміхнувся до Ніки. — Завтра на нас чекає невелика подорож.

Він стрепенувся від різкого передчуття, витягнув з кишені сторінку з планом міста й розклав її на столі. Друзі схилилися над пом’ятим шматком паперу. Вулиця Сонна була коротка, але прекрасно помітна.

²⁰ Енти — найдревніша раса, що населяла Середзем’я, вигаданий світ із творів Дж. Р. Р. Толкіна. Якщо коротко, ці енти нагадували ходячі дерева.

²¹ Про це також можна прочитати в книжці «Фелікс, Нет і Ніка та Теоретично можлива катастрофа».

²² IP (англ. ‘Internet Protocol’) — інтернет-протокол.

²³ Охота — район Варшави, недалеко від центру.

²⁴ Дежавю — враження, що переживаєш щось удруге.

²⁵ Польською мовою слово, яке означає трамвайник, означає також комаху, яка нагадує таргана.

²⁶ Польська модель відомої марки «Фіат», випускався в 1970-х роках.

²⁷ Фелікс, звісно, жартує. Підпорогова передача — це можливість сприймати інформацію безпосередньо підсвідомістю.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Гойдання ставало дедалі сильнішим, аж поки Фелікс впав з ліжка. Одразу прокинувшись після зустрічі з твердою підлогою, він скривився і потер забитий лікоть. Сів на ліжку і зрозумів, що, аби знову заснути, треба почитати. Він шукав вмикач нічної лампи, але лампи не було. Не було навіть столика, на якому та лампа мала стояти. Тоді він геть прокинувся і зрозумів, що відсутність столика можна легко пояснити. Він був не у своїй кімнаті, а у якомусь низькому дерев’яному приміщені. Він зірвався на ноги. У нього закрутилося у голові, він досі відчував, що підлога хитається. Він тримався за стіну і роззирався навколо.

У приміщенні, окрім маленького ліжка, з якого він хвилину тому впав, стояло кілька книжкових полиць, столик, стілець і дерев’яна скриня. Під стелею на ланцюзі розгойдувалася погашена лампа. Слабе світло падало крізь кругле віконечко у мідній рамі, що нагадувало ілюмінатор на кораблі. Дивно запахло. Фелікс був майже впевнений, що двері замкнені. Але він все одно потягнувся до великої кованої ручки, і, на його подив, та піддалася. Двері відчинилися, але, коли Фелікс побачив, що за ними, одразу зачинив їх і впав на підлогу. Йому вдалося не закричати, але серце калаталося вдвічі швидше. «Це сон, — подумав він, — надзвичайно реальний сон».

Зробивши два глибокі вдохи, він встав і знову відчинив двері. Побачене пояснювало і дивний запах, і шум, який він чув від самого пробудження. І запаморочення. Фелікс стояв у дверях кормової надбудови вітрильника і дивився на пінисті хвилі, що переливали через палубу. Була ніч чи пізній вечір, ледь виднівся ніс корабля. Довершували пейзаж хвилі, вищі за вітрильник.

«Це справді лише сон», — подумав хлопець. Він обшукав кишені, але єдиною річчю, що він мав при собі, був годинник.

Потужні бризки води намочили його з ніг до голови, він мало не впав. Човен сильно нахилився. На думку Фелікса, занадто сильно… Хлопець схопився за одвірок і висунувся, аби краще оцінити ситуацію. Лив дощ, але це не мало значення, бо Фелікс і так був повністю мокрим. З того, що він знав про правила плавання, за такого шторму корабель треба поставити носом до хвиль, інакше він може перевернутися. Зараз великі хвилі находили майже збоку. Фелікс роззирнувся, але нікого на кораблі не побачив. Йому на мить здалося, що він бачить тінь на містку. Штурвал крутився то в один, то в інший бік. Корабель дрейфував, а хвилі перекатувалися через палубу, нахиляючи корабель іще дужче.

Фелікс подивився вправо і завмер. Поміж струменів дощу і бризків піни з’явилася чорна хвиля води, яка постійно наростала. Хлопець ковтнув слину і сильніше схопився за одвірок.

«Навіть якщо це сон, — подумав він, — то краще, щоб капітан, який сниться, скерував ніс корабля, що сниться, у бік хвилі, що сниться. Про всяк випадок, що сниться…» Вузькими сходинками хлопець піднявся на місток, послизнувся, аж нарешті став за штурвал. Насилу повернув його вправо до кінця. Вітрильник розпочав повільний поворот.

Чорна гора води, здавалося, схилилася над щоглами. Вітрильник різко задер ніс і піднявся на водний схил. Фелікс широко розставив ноги на слизьких дошках містка і боровся з кермом. Гойдання раптом припинилося, опір штурвала здався. Фелікс помітив, що хвиля віддаляється, але вітрильник не мав наміру опускатися. Фелікс здогадався, куди його несе, але через хмари не міг побачити скелю, що висіла у небі. Натомість він помітив дещо інше: надуті вітрила були чорні.

* * *

Стояв спекотний, паркий полудень. Сонце, заховане за імлою, приємно гріло. Доти, поки хтось не наважувався, наприклад, покататися на велосипеді, бо тоді піт стікав просто струмками.

Фелікс віз на багажнику кілька солідних дощок і спортивну сумку. Вантаж гойдався то вправо, то вліво, і хлопець мав проблеми з рівновагою. Нет і Ніка, які чекали на сходах під колонною Сиґізмунда[28], підозріло спостерігали за ним.

— Привіт! — заволав Нет. — Складаний трамплін? Їдемо до води?

— Побачиш, — Фелікс із явним полегшенням зупинився і зліз із велосипеда.

Гіроскоп, завдяки обертальному маховику, міг якийсь час утримувати велосипед у вертикальному положенні — таким чином діє розкручений вовчок. У велосипеді Фелікса гіроскоп заміняв підпорку. Однак зараз велосипед мав навантажений багажник, і гіроскоп виявився заслабкий. Велосипед поводився досить дивно. Спершу в повітря піднялося передне колесо, а потім він повільно ліг на бік. На щастя, ніхто з перехожих не звернув уваги.

— Як катастрофа у повільному темпі, — сказав Нет. — Ти дійсно не хочеш використовувати звичайну підпорку?

Фелікс пересунув велосипед ближче до сходів, присів біля друзів і випив півпляшки ізотонічного напою.

— Намагався спати у галасі, — сказав він. — Я встановив радіо на довільній частоті. Десь читав, що такий шум допомагає релаксації. Але краще не було. Уранці впав з ліжка і відчув перші прояви морської хвороби.

— Це, мабуть, через цукерки, які лишилися після вечірки, — пояснила Ніка. — Ти з’їв їх уночі.

— Те, що не з’їв Цабан, я заховав у холодильник. Від такої кількості кофеїну, він бігав потім сходами туди-сюди. Я мусив вигнати його на вулицю. Але вранці у мене було трохи часу подумати… У мене є план.

— Як завжди…

— Він не понуро-дощово-хоррористичний. Він, радше, таємно-приховано-природний.

— Щось новеньке.

За півгодини вони дісталися Груєцької. На квадратних, вирізаних у тротуарі зелених ділянках росли старі дерева. Фелікс кидав погляд на GPS, кілька разів озирався, нарешті зупинився.

— Це десь тут, — сказав він, підхопивши велосипед.

— Це дерево не відрізняється від попереднього, — зауважив Нет. — І від наступного.

— А чи Сонна не була з іншого боку Груєцької? — запитала Ніка.

— Краще зберігати безпечну відстань, — відповів Фелікс. — Невідомо, з чим маємо справу.

— Як на мене, все може бути, — Нет поклав велосипед.

— Обери будь-яке дерево, — попросив Фелікс Ніку.

Дівчина питально подивилася на нього.

— Будь-яке в полі зору.

Ніка показала на перше-ліпше.

— Я розумію, що в разі чого все буде на мене…

Фелікс не відповів, тільки повів велосипед під вказане дерево. Роззирнувся і сказав Нетові:

— Лізь.

Нет відкрив рота, аби щось сказати, але передумав і, спершись на Фелікса, видерся на нижчу гілку, сховану в листі. Фелікс подав йому дві довгі дошки, з’єднані завісами. Потім відвів велосипеди під стіну будинку і прикріпив ланцюгом до водостічної труби. Допоміг Ніці залізти слідом за Нетом і нарешті видерся сам, тягнучи сумку.

Крона дерева створила сітку з товстих та тонких гілок, але ближче до середини ставало порожньо. Друзі, тягнучи із собою дошки, сумку та два рюкзаки, видерлися трохи вище й опинилися в середині зеленої рухливої кулі.

— Тут гарне місце, — заявив Фелікс.

Він просунув одну з дощок між гілками і відкрив завіси, перетворюючи дошки на лавочку зі спинкою. Потім витягнув зі спортивної сумки плиту з підпорками та пасками із кріпленням і за хвилину змонтував столик. Нарешті розвісив між гілками зелений брезент. Вийшло щось типу альтанки на дереві. Потім він прив’язав до найнижчої гілки самодільну мотузкову драбину.

Нет і Ніка з недовірою спостерігали за роботою друга.

— А де холодильник і телек? — врешті запитав Нет. — Ти все це передбачив…

— Я підготувався, — визнав Фелікс.

— Там, на тій довгій гілці можна було б розмістити сортир, — Нет тицьнув пальцем кудись за спину. — Ну і подумай про підвал…

Ніка захихотіла. Вони обережно всілися на дошку. Вона була стійка і значно комфортніша за шорстку гілку.

— Я взяв за модель статистичне дерево, — пояснював Фелікс, не звертаючи уваги на жарти друзів. — Перевірив в інтернеті, які види дерев ростуть на цій вулиці. Якщо я все правильно розрахував і якщо інтуїція Ніку не підвела, то ми більш менш навпроти вулиці Сонної.

— Де? — Нет роздивлявся поміж листям. З другого боку стояли впритул одна до одної невисокі кам’яниці.

— Там повинен бути прохід, — Фелікс вказав просто перед собою.

— Це пролунало, як з підручника для сатанистів-початківців, — перелякався Нет.

— А тут у нас детектор відкриття проходу, — Фелікс витягнув з кишені сторінку з планом міста і розклав на столику.

— Кепський детектор, — зауважив Нет. — Треба на нього постійно дивитися, — він витягнув ноутбук і хвилину клікав. — Є! — вигукнув нарешті. — Я написав простий скрипт, який що кілька секунд буде перевіряти цифровий план міста, а саме перелік вулиць. Коли він натрапить на дві Сонні вулиці, повідомить нам.

— Ти знову про це, — озвався Манфред. — Навіщо тобі скрипт? Я можу перевіряти вулиці щохвилини.

— Ну то перевіряй.

— Сонна є одна, і мені невідомо, щоб додали другу. Повторюю це тобі вкотре.

— А зараз запиши цю свою промову в звуковий файл і захисти від модифікації, — попросив Нет. — І сам не повіриш, як потім це прослухаєш. — Він поглянув на Ніку. — Чому ти так дивишся?

— Ви неймовірні, — вона похитала головою. — У нас проблема з якимось незрозумілим феноменом, а ви це сприймаєте як проблему крану, що протікає.

— Це називається науковим підходом, — пояснив Фелікс.

— Ти раціональний до болю. Не все можна поясняти науково.

— Але я віддаю перевагу науці.

Він витягнув на стіл прилад нічного бачення, апарат з телеоб’єктивом, GPS, лазерний далекомір і зошит в клітинку. Розгорнув його і записав на першій сторінці: «Щоденник дослідів. День перший, 14: 12, будиночок на дереві. Початок досліду — нічого не відбувається. Вулиці Сонної не видно».

Нет перечитав та зітхнув.

— І так до вечора, — промовив. — Принаймні цей компактний парк вентилюється. А якщо вулиця з’явиться?

Фелікс поліз у рюкзак і витягнув маленьку чорну коробочку з кібер-мухою.

— Здаля дослідимо кам’яницю ізсередини, — пояснив він. — Це багато що прояснить.

Нет кивнув.

— Це потребуватиме часу. Є що почитати?

Ніка витягла з торби «Гордість та упередження». Нет подивився на назву і мовчки повернув книжку. Він красномовно поглянув на Фелікса. Той витягнув з рюкзака новий номер «Science Fiction» і заходився перевіряти свій арсенал ґаджетів. Хвилину він робив щось із далекоміром, після чого записав у зошиті: «14: 13. Відстань від зупинки до лінії забудови — 24 метри. Невеликий вуличний рух».

Ніка подивилася вниз. Крізь листя вона побачила перехожих, які й не підозрювали, що дерево населене. Вона позіхнула, відкрила книжку і почала читати. Нет навіть не розгорнув журнал, бо відчув, як очі заплющуються. Проїхав трамвай — вібрація була відчутна навіть на дереві.

* * *

Звук трамвая ставав дедалі гучнішим, аж врешті залишився єдиним розпізнавальним звуком. Нет із заплющеними очима гойдався на лавці. Розплющивши, він одразу забажав заплющити їх знову і не розплющувати, поки не зникне те, що він щойно побачив. Однак цього не сталося, тому Нет із жалем розплющив повіки.

Крім нього, у трамваї нікого не було, не враховуючи зменшеної у панорамному дзеркальці голови водія.

Нет стиснув зуби і глибше втиснувся у крісло, сподіваючись, що водій його не побачить. Але підсвідомо відчував, що той знає про його присутність і не має наміру приходити до нього. Його завданням було привезти його до пункту призначення.

За вікнами був звичайний вуличний рух. Вони наближалися до зупинки. Нет зібрав всі сили і встав. Без коливань підійшов до дверей. Його не здивувало, що трамвай проїхав зупинку, навіть не загальмувавши. Також без коливань він натиснув кнопку «На вимогу». Кнопка провалилася досередини корпусу, щось заклацало, і нічого не сталося. Нетові навіть здалося, що він почув злостивий сміх водія. Він потягнувся по ручку, що відчиняла найближче вікно, але ручки не було. Жодне вікно не відчинялося. І не було крану аварійної зупинки. Цей трамвай відрізнявся від звичайного тільки тим, що всередині був чорним. Зовні, мабуть, теж.

«Якби тільки тут був Фелікс, — подумав Нет, — він зміг би якось відчинити двері».

Він притулився обличчям до скла і — наскільки це було можливо — подивився вперед. На кругу Завіши одна колія разом зі шпалами різко піднімалася вгору і спіраллю зникала у низько навислих хмарах. Нет проковтнув слину, бо саме згадав: те, що чекає на нього наприкінці подорожі, дуже неприємне.

Він опанував себе, поплескав по щоці і почав міркувати. Якби тут був Фелікс… Він ляснув себе по другій щоці. Тут немає Фелікса! Думай сам!

Він підскочив до дверей і спробував потягти за поручень, аж поки не помітив, що той власний не двері, залишилась тільки пласка стіна з вікнами та гумовими планками. Він подивився на люк у підлозі, але відмовився від спроби втекти таким чином. Він побіг у кінець вагону, але одразу відскочив від вікна. У другому вагоні також сидів водій. Він хитав головою, наче спав. Чорна уніформа здавалася дивно безформною, ніби всередині було порожньо. Кепка з великим козирком затуляла обличчя. Або це було тінню.

Вони увійшли в поворот.

— Ох ти ж. . ! — застогнав Нет.

Трамвай мав не два вагони. І навіть не три. Чорні вагони тягнулися Груєцькою аж за площу Нарутовіча, і в кожному сидів такий самий водій. Реальний трамвайний потяг.

— Зараз! — промовив сам до себе Нет. — У трамваях немає кнопки «На вимогу», — він подивився на отвір від кнопки. — Якщо це сон або щось подібне, то я можу впливати на оточення. Я ж сам вигадав цю кнопку.

Він подивився вперед і зрозумів, що перебуває не в першому вагоні, а в середині трамвая, початок якого під гострим кутом вже піднімався вгору. Рейки вигиналися і хиталися під вагою чорних вагонів, якимось дивом не падаючи з висоти.

«Що зараз зробив би Фелікс?» — подумав Нет і вщипнув себе. Треба переказати інформацію із сну. Комп’ютерний термінал! Кожен трамвай повинен мати комп’ютерний термінал!

Хлопець роззирнувся навколо.

— Комп’ютер абсолютно обов’язковий, — промовив він голосно. Стиснув кулаки й уявив собі сучасний комп’ютер з бездротовим доступом до інтернету.

Позаду вагона він почув клацання. Розвернувся і побіг до останнього крісла.

— Вау! — радісно вигукнув Нет.

Перед ним був старий комп’ютер з клавіатурою в одному корпусі з монітором — тільки це вдалося йому уявити. Комп’ютер стояв на підставці, за стилем був подібний до старого трамвая. Два поручні, на які він спирався, теж мали такий вигляд, немов були вмонтовані дуже давно. Комп’ютер був з’єднаний кабелем з розеткою в стіні.

Нет сів у крісло і схопив мишку, тобто намагався її схопити, бо мишки не було. Комп’ютер був запроектований раніше, ніж з’явилися мишки. Він подивився на екран, аби переконатися, що операційна система теж допотопна, а до того ж… дуже дивна. Нет з’ясовував, що наснив це, не подумавши як слід. Але вже не було часу на виправлення. Клацаючи на знайомій клавіатурі, він запустив інтернет-браузер, який мав досить сучасний вигляд. Глянув у вікно і зрозумів, що трамвай з’єднаний кабелем зі стовпом електропередач. Тож інтернет був не бездротовий! А це означало, що з’єднання зараз перерветься, бо кабель закінчиться.

«Ідіотська ідея», — подумав Нет і почав швидко розмірковувати, що робити. Він відкинув думку відправити е-мейл, бо з’єднання з поштовим сервером могло тривати задовго. Єдине, що йому спало на думку, це написати на блозі Клівлен. Він набрав адресу й обрав: «Додати коментар». За вікном кабель тягнувся за трамваєм, і його запас повільно закінчувався. Нет писав швидше і швидше. За мить до того, як кабель обірвався, він натиснув «Enter». Картинка на екрані згасла, а клавіші розсипалися підлогою. Нет зіскочив з крісла. Комп’ютер розсипався, наче йому було тисяча років.

Підлога здригнулася, і, коли вагон в’їхав у поворот на круговому перехресті, все загойдалося. Нет схопився за металевий поручень. Водій за склом дивним незграбним рухом потягнувся до перемикача та увімкнув сигнал повороту. За хвилину замиготів сигнал повороту наступного вагону, а потім наступного. За пару секунд усі лампочки миготіли в одному ритмі.

Вагон Нета проїхав останнє перехрестя і видерся на колію, що висіла в повітрі. Хлопець намагався пригадати, що знає про трамваї, але швидко був змушений визнати, що ці знання не надто обширні. Тим часом він був уже за п’ятнадцять метрів над землею. Низка чорних заокруглених вагонів, які миготіли поворотниками, тяглася далеко за торговельний центр Банаха. Здавалося, вагони зовсім не заважали рухові, наче жоден водій не намагався повернути на Груєцьку чи перетнути її. Нет дедалі сильніше відчував гойдання, наче на мотузяному мосту. Він подивився нагору. Перший з вагонів добрався майже до половини тієї частини колії, що було видно.

«Трамвай не може їхати по такій крутій колії», — раптом спало йому на думку. Він зосередився, і перед очима з’явилася картинка трамваю, який заносило на опалому листі восени. А це ідея!

Вагон смикнувся і забуксував. Він поступово сповільнювався, аж поки, коли був на висоті тридцяти метрів, припинив підніматися. Перед кільцевою розв’язкою два вагони піднялися і пересунулися в бік, вириваючи траву колесами. Вагони, що були за ними, напирали, а перед ними зупинилися. Два наступні вагони зійшли з рейок.

Двигун в вагоні Нета перейшов на високі оберти, він видавав дедалі гучніший звук, і весь потяг завібрував. Водій захитався разом з вагоном. Після наступного нахилу Нет побачив унизу, у траншеї рельси центральної лінії.

Перший з вагонів на горі не витримав нахилу й упав, потягнувши за собою інші. Наступні вагони падали, як ланки ланцюга. Попри драматичну ситуацію Нетові вони нагадали сосиски у м’ясному відділі. Перші вагони впали на землю, піднімаючи хмари пилу. Тоді до Нета дійшло, що його вагон також полетить донизу.

Кінець вулиці Груєцької вже був повністю заблокований вагонами. Нет укотре відчув шарпання і вібрацію, що наростала. Двигуни вже давно набрали максимальні оберти, а з-під підлоги долинав сморід спаленої ізоляції.

— О ні… — простогнав він, дивлячись, як чергові вагони падали на будинки й автомобілі. Усвідомлення того, що це тільки сон, його не дуже тішило. Він сів на найближче крісло, схопився за поручень і уперся ногами. Нарешті його вагон перехилився, і Нет відчув, що падає.

Нет розплющив очі і побачив занепокоєне обличчя Ніки. Він закліпав і зрозумів, що лежить, вигнувшись назад, а Ніка обіймає його.

— Що ти… — почав він, роззираючись зеленим куполом з листя.

— Якщо хочеш, я можу тебе відпустити, бо ти не такий уже й легенький, — бурчала Ніка, допомагаючи йому сісти на лавку. — Ти заснув і саме намагався атакувати тротуар.

Нет подивився вниз і відчув холод.

— Спасибі, мала. Сердечна дяка.

— Лавка потребує модифікації… — Фелікс копирсався у рюкзаку.

— Не говори, що в тебе є там три набори для самостійного монтажу інерційних пасків безпеки! — з іронією буркнув Нет.

— На жаль, немає… — Фелікс витягнув кілька ременів. — Пожертвую їх на добру справу.

За допомогою пасків, шила, викрутки і чотирьох шурупів він за кілька хвилин змонтував систему пасків. Вони не були зручні, але принаймні захищали від падіння.

Комп’ютер Нета заграв мелодію. Фелікс і Ніка поглянули на друга, гадаючи, що трапилося.

— Це мій скрипт! — раптом зрозумів Нет і почав клацати на клавіатурі.

Вони дивилися на план міста. Сонна мала такий вигляд, як і всі інші вулиці, наче була давно надрукована разом з ними. Вони повільно підняли очі на протилежну сторону Груєцької. На кінці коротенької вулички, що тягнулася між будинками, стояла чотириповерхова кам’яниця з характерною старою брамою. Діти витріщалися на те, що не мало право на існування.

— Ніфіга собі… — тільки й зміг прошепотіти Нет.

Фелікс потягнувся до лазерного далекоміра і прочитав: «П’ятдесят три метри». Не відводячи погляд від кам’яниці, наче боючись, що вона зникне, він підняв фотоапарат і зробив два знімки.

— Манфреде, і що ти на це скажеш? — запитав Нет.

— На що?

— Не починай! На те, що ти на вулиці Сонній?

— Це найкоротша вулиця Варшави. Має довжину тільки дев’ятнадцять метрів.

— Є дві вулиці Сонні, так? А зараз знайди запис, що ти зробив півгодини тому.

— Ось вона. «Є дві Сонні вулиці, і мені нічого не відомо, щоб одну з них ліквідували. Повторюю тобі це вкотре».

— Здуріти можна!

Фелікс припинив записувати і видав дивний звук, ніби вдавився цукеркою. Нет і Ніка поглянули на нього, потім подивилися у його зошит. Перший запис був: «Щоденник дослідів. День перший, 14: 12, будиночок на дереві. Початок дослідів — нічого не відбувається. На вулиці Сонній не видно нічого незвичайного». Другий запис теж відрізнявся від того, що вони запам’ятали: «14: 13. Відстань від зупинки до кам’яниці — 53 метри. Невеличкий вуличний рух».

— Схоже, ми в стані помутніння розуму… — буркнув Нет. — Це твій почерк.

— Мій, — визнав Фелікс і підняв очі. — Ця вулиця не схожа на ілюзію. Ми дивимося на неї, і вона там є.

— Ілюзія зазвичай не схожа на ілюзію, — Нет покрутив головою і закліпав очима. — Від такого досвіду в молодості можна здуріти на старість.

Ніка підірвалася з лавки з наміром спуститися, але пасок затримав її.

— Зачекай, — попросив Фелікс. — Ми не знаємо, що це. Може нас… прищемить чи ще щось.

— Ти віриш, що ці будинки по боках зсуваються і розсуваються? — запитала вона і потягнулася по бінокль.

— Вони не можуть так просто зсуватися і розсуватися, — визнав Фелікс. — Механізм, що відповідає за щось таке… Я не знаю, що про це думати, але вважав би за краще спостерігати на відстані.

Ніка відрегулювала чіткість і подивилася на вулицю Сонну. Саме з неї виходив хлопець років восьми. Вона замислилася, але дійшла висновку, що він міг іти тротуаром вздовж Груєцької і щойно забрести у вуличку. На вигляд він був надто звичайним, як на мешканця такого незвичайного будинку.

Фелікс витяг коробочку з кібер-мухою.

— Причеплю її до… — він якусь мить покопирсався у рюкзаку і повільно закінчив: — до йо-йо-робота.

— Він, певно, досі причеплений до підвіски тієї розвалюхи під будинком, — похитав головою Нет.

— Муха впорається, — Фелікс обережно поклав металеву комаху на стіл і регулятором підправив чутливість дистанційного управління.

Маленький екран показав нечітку монохромну картинку.

— Ті люди внизу сновигають, наче нічого не сталося, — зауважив Нет. — Там навіть є пішохідний перехід!

— Хтось його намалював, — Фелікс рушив кібер-муху крізь листя. — Хтось мусив викласти бордюр та покласти асфальт. Під землею повинен був бути водопровід, газопровід, електричні та телефонні кабелі, каналізація. Хтось мусив це спроектувати, затвердити, підписати. А десь у кільканадцяти адміністраціях мусять бути плани цього всього.

Друзі вдивлялися в картинку в моніторі. На щастя, вітер був слабким і повільний політ кібер-мухи відбувався без проблем. Для мініатюрних об’єктивів усе було великим: бордюри схожі на охоронні мури, будинки, наче Великий каньйон. Ця картинка передавалася друзям на монітор, і трамвай видавався їм гігантським транспортом з фільму жахів.

Нарешті кібер-муха залетіла на вулицю Сонну. Ніхто з перехожих навіть випадково туди не повертав, а водії не помічали вільних паркувальних місць.

Фелікс пролетів дев’ятнадцять метрів вулички і вміло посадив муху під ліхтар біля брами.

— Ну… залишилося сімдесят відсотків зарядки акумулятору, — повідомив він.

— Така слабка… — здивувався Нет.

— Це лише муха.

Картинка на моніторі перескочила. Зараз видавалося, наче кібер-муха летить на великій швидкості над асфальтом.

— Вона сама рушила? — запитав Нет.

—Це не вона, — Фелікс намагався визирнути крізь заслону з листя. — Це йо-йо-робот.

— Якщо ми бачимо картинку йо-йо-робота… — почала Ніка.

— …це значить, що наближається Годинникар, — закінчив Фелікс.

Дійсно, з правого боку під’їхала стара «Варшава». Загальмувала перед поворотом, пропустила жінку з візочком і підкотилася до брами. Прихований механізм відчинив стару браму, і горбата автівка зникла в темному нутрі. Фелікс потягнувся за фотоапаратом, установив максимальний зум і зробив кілька фото.

— Як переслати ці фотки в ноутбук? — запитав він.

— У тебе є кабель USB? — відгукнувся Нет. — Може, Вluetooth?

— Є бездротове з’єднання, — Фелікс натиснув кнопки. На екрані фотоапарата друзі побачили стрічку копіювання.

— Є картинки, — раптом повідомив Манфред.

— Швидко покажи збільшену! — майже закричав Фелікс.

— Яку?

— Будь-яку! Я маю на увазі всередині брами.

— Навіщо такий поспіх? — зацікавився Нет.

Фотографії з’явилися за півсекунди. Феліксу здалося, що він побачив щось, чого точно не повинно бути в брамі варшавської кам’яниці. Потім посередині екрану вискочило віконце з інформацією, що програма переглядання фотографій зависла і її треба перезапустити.

— Соррі! — сказав Манфред. — Але це не я, це довідка програми. Зараз перевантажу.

— Пізно… — промовив Фелікс. — І це не провина програми.

Екран, що містився у дистанційному керуванні, теж замиготів і його «засніжило». Друзі повільно підняли погляд. Вулиці Сонної не було.

* * *

Понеділковий урок географії почався з того самого ритуалу. Констанція запитала Нета про канікули, Нет відмовився відповідати, і Констанція поставила йому двійку. Тільки після цього почався нормальний урок.

— Не парься, старий, — втішав Фелікс, коли вони вийшли на перерву и пішли до штаб-квартири. — У журналі не більше ніж двадцять клітинок в одному рядку. Це скоро закінчиться.

— А остання оцінка семестрова, — нагадав Нет. — Слабуваті ці твої намагання втішити.

— Треба знайти йо-йо-робота. Хоча йо-йо-робота я сам зробив, а от кібер-муха…

— Досить коштовна забавка, — кивнув Нет. — Пам’ятаю твою фізію після того, як в Silver Tower павук схопив попередню муху.

Вони піднялися на горище й усілися в кріслах. Нет витягнув ноутбук і клацав на клавіатурі, розглядаючи фотки вулиці Сонної. Особливо тих будинків, між якими мала б проходити вулиця.

— Реальний стан не збігається з тим, що ми пам’ятаємо, — почав Фелікс, — то, може, щось не так з нашою пам’яттю? Може, немає вулиці Сонної? Пам’ять можна фальсифікувати за допомогою гіпнозу. Тоді пам’ятаєш речі, яких ніколи не було.

— Ми пам’ятали б, якби нас хтось гіпнотизував, — зауважив Нет.

— Узагалі-то ні, — відповіла Ніка. — Можна змусити людину забути навіть власне сеанс гіпнозу.

— Але якщо так, то для чого хтось нас переконав, що там є така вулиця?

— Вулиця Сонна існує, — наполягала Ніка. — А гіпноз… Цьому має бути якесь пояснення.

— У сенсі неповного очищення нашої пам’яті?

— Існує теорія альтернативних світів, — промовив Фелікс. — Це щось на кшталт… сумнівної реальності.

Нет і Ніка підозріло поглянули на нього.

— Хтось хотів там зробити вулицю, а хтось не хотів. Нарешті виграла концепція, аби не робити, але виграла так… ледь-ледь. Тож ця вулиця майже з’явилася. І зараз вулиця що якийсь час перескакує зі стану існування до стану неіснування. Це як зіпсована лампочка, яка миготить замість згаснути.

Друзі довго дивилися на нього.

— Ага, — Нет повільно покивав. — Не думав, що кава робить такі речі з мізками.

Ніка всміхнулася.

— Підземний механізм пересуває будинки — це краще рішення?! — запитав Фелікс. — Вулиця зникає з фотографій, з пам’яті Манфреда, навіть з моїх нотаток! Ми можемо витратити кілька днів, переглядаючи плани газової, електричної та водопровідної мереж. Я гадаю, це гаяння часу. Плани будуть різні, залежно від того, коли ми переглядатимемо їх. Ця вулиця буде… відкрита чи закрита. Не знаю, який феномен за це відповідає, але ми повинні його прийняти та дослідити його природу.

— Ти говориш точно як мій тато, — прошепотів Нет. — Як ти хочеш досліджувати природу цього феномену?

— Я працюю над цим.

— Мені здається, що в’їзд на цю вулицю замаскований якимось макетом будинку.

— Цікаво… — Фелікс покивав. — Непомітний макет будинку сам зникає посеред дня? А що з бордюром? Бо на місті вулички мусить з’явитися тротуар.

— Це… треба перевірити.

— У мене є кілька книжок з гіпнозу, — втрутилася Ніка. — Це, мабуть, найкраще рішення.

— Ти віриш у це? — запитав Нет. — У те, що хтось нам прочистив мізки? Навіщо це робити?

— Навіщо ми мусили повірити в існування цієї вулички? — підтримав його Фелікс.

— Не знаю, — Ніка стенула плечима. — Перевірю свою теорію, а ви перевіряйте свою.

— Є певний відомий з часів античності метод дослідження різних речей, — сказав Фелікс. — Цей метод називається експеримент.

— Ми знову мусимо сидіти на дереві? — запитав Нет.

— Цього разу візьми щось почитати.

— Ми можемо залишити… Ну, я не знаю… Якісь прилади, датчики чи щось таке.

— Ми ж у Польщі живемо. Вкрадуть за п’ять хвилин. У всякому разі, перед тим як копирсатися по бібліотеках та базах даних, просто подивімося, що всередині кам’яниці.

— Аби нас не вкрали, — буркнув Нет.

— Навіщо комусь потрібна трійка школярів? — усміхнулася Ніка.

— На трансплантацію? — підняв брови Нет.

²⁸ Пам’ятник королю Сиґізмунду ІІІ Вазі, який у 1596 році переніс столицю з Кракова до Варшави. Розташований у центрі Варшави, неподалік Королівського палацу, на площі Замковій.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вони вийшли з автобусу на вулиці Груєцькій, навпроти кафе.

— Загляньмо до цього фаст-фуда, — порадив Нет. — Нам сидіти на тому дереві кілька годин. Чогось хочете?

— Може, в них буде… — Ніка замислилася на мить, — салатик?

— Ти спочатку розтовстій, а потім будеш худнути.

Друзі увійшли до закладу й підійшли до вільної каси.

— Три мелені свинячі копита, — Нет чарівно усміхнувся, — з емульгаторами, у кашиці з бензонатом натрію і глутаматами калію, политі затверділими жирами з додатком наповнювачів, розпушувачів і ароматизатору, ніби ідентичного натуральному.

Дівчина за касою витріщилася на нього і поволі видушила:

— У нас немає такого…

— Є, є, — запевнив Нет. — Просто ви це називаєте чізбургером. Три з собою, будь ласка.

— У мене апетит пропав, — пробурчала Ніка.

За кілька хвилин вони сиділи на лавці в кроні дерева. Вулиці Сонної не було. Сипав легкий дощик, але розвішаний Феліксом брезент добре захищав лавку.

— О ні-і-і… — Нет заглянув до коробки з чізбургером. — Булка приклеїлася до картону.

— З’їж з папером, — порадив Фелікс. — Це нічого не змінить.

Ніка взяла Нетів ноутбук і переглядала записи й коментарі на блогу Клівлен.

— Це була нормальна, типова дівчина, — сказала Ніка за якийсь час. — Щось дивне стало відбуватися тільки під кінець канікул.

— Не варто читати, — кинув Нет. — Якщо стільки всього навколо змінюється, то змінюватися може й зміст блога. Тільки посадиш батарейку.

— Я, власне, дещо придумав, — озвався Фелікс. — Манфреде, можеш якось дістатися до бази даних мобільної мережі?

— Можу спробувати. Що шукати?

— Номер телефону, який був тоді на Празі, під будинком Ніки. Він же був вчора тут.

— Хвилиночку…

— Можна таким чином знайти мобільний телефон? — здивувалася Ніка.

— Відомо, коли людина перебувала в зоні дії ретрансляторної вишки…

— Не продовжуй, — Ніка підняла руки в захисному жесті. — Коли гадаєш, що можна, то окей, мені цього вистачить.

Певний час було чути лише шум вулиці. Нетові зліпалися очі, він раптом прокинувся, мало не впавши.

— Я більше не витримаю таких нічних… радощів, — заявив він. — Так не може тривати!

— Ти знову прокинувся під килимом? — запитав Фелікс.

— Про це я навіть вже й не згадую… — відповів Нет. — Востаннє я прокинувся, коли перекинув ногу за огорожу тераси! — коли друзі оцінили серйозність ситуації, він додав: — А моя тераса сто метрів над землею!

— А я сьогодні прокинулася з кухонним ножем в руці, — зауважила Ніка. — Снилося щось жахливе… не пам’ятаю, що саме.

— Я вранці побачив, що двері до кімнати заставлені стільцем, — додав Фелікс. — Зсередини. Тобто я сам це зробив… у сні.

— Цікаво, що ми не пам’ятаємо цих снів. Що говорив Свецький?

— Що ми пам’ятаємо тільки перервані сни, — пригадав Нет. — Колись я часто знав, що мені снилося. Зараз не пам’ятаю нічого, крім тієї карети, але й у цьому вже не впевнений.

— Коли я був малим, мені часто снилися кошмари, — додав Фелікс. — Мені вдавалося перервати сон будь-якої миті. Я швидко мотав головою й прокидався.

— То чому зараз так не робиш? — запитав Нет.

— Може, уві сні я про це забуваю? Або ці сни якісь інші. Я не можу їх самостійно перервати чи запам’ятати.

— Є номер, — озвався Манфред і висвітив його на екрані. — Це було просто, хоча… мені здається, що вам це не потрібно.

Нет забрав ноутбук у Ніки та якийсь час вдивлявся в екран, аж поки не скрикнув:

— Це мій номер! Я і так знаю, що я був і тут, і там…

— У мене лише цей номер.

— Може, в того чувака немає телефона? — Фелікс подивився на протилежний бік вулиці. — Тут був би потрібен справжній робот…

— У тебе ж багато різних роботів, — нагадала Ніка.

— Направду це не роботи. Це транспорт на дистанційному керуванні. Справжній робот має бути автономний. Даєш йому завдання й не мусиш ним більше опікуватися.

— Він міг би сам купувати?

— Голем зможе, коли закінчимо працювати над ним, — втрутився Нет. — Але поки що в нього немає навіть голови. Гадаю, ми могли б використати…

— Я вже знаю, про що ти думаєш, — перебив Манфред, — і урочисто заявляю, що погоджуюся на управління такими роботами. Я не домашній комбайн, а програма штучного інтелекту для керування дорожнім рухом.

— Ти завжди хотів мати тіло, — нагадав Нет.

— Я хотів мати власне тіло, а не бути приставкою до візочка в магазині.

— Тобі не догодиш…

— Ми повинні сами туди піти, — втрутилася Ніка. — Ніякі роботи замість нас не впораються.

— А якщо цей чувак… тобто Годинникар… нас помітить?

— Запитаємо його про все це. Але спочатку зробимо так, щоб він нас не помітив.

Друзі перезирнулися.

— Треба хвилинку подумати, — сказав нарешті Нет.

З рюкзака Фелікса почулося електричне пікання.

— У нас немає хвилинки!

Хлопець потягнувся по рюкзак і вийняв чорну коробочку величиною з невеликий блокнот. До гнізда згори він прикріпив екран дистанційного керування. Висвітився зелений циферблат зі стрілкою та кількома мінливими цифрами. Скринька знову пікнула.

— Є сигнал жучка, — сказав Фелікс. — Наближається Годинникар. Сімсот метрів. Праворуч.

Вони підняли очі. Вулиця Сонна мала такий вигляд, ніби завжди тут була. Фелікс розгорнув зошит і шумно видихнув.

— Записи знову змінилися. Манфреде, можеш знайти в інтернеті план цього будинку?

— Малоймовірно. Але спробую.

— Рішення? — Фелікс поглянув на приятелів і витягнув перед собою долоню, — заходимо, роззираємося й виходимо.

Ніка положила свою руку згори.

— Які ви любите квіти? — запитав Нет.

Вони запитально поглянули на друга, а той пояснив:

— Ми не багаті, тому наші заповіти будуть короткі… Я подумав, що згадка про вид квітів, які ми хотіли б мати у себе на могилках, дещо оживила б ці сухі документи, — він поглянув друзів, на стрілку на екрані й на власну руку. — Я, як завжди, останній, — він поволі поклав руку на долоні друзів. — Останній зі здоровим глуздом.

— Останній зі здоровим глуздом — це я, — заявив Манфред із комп’ютера. — Кладу свою віртуальну долоню зверху, хоч у мене немає снів, тим більше кошмарних.

— Ходімо, — Ніка відстібнула пасок і встала. — Треба дістатися туди раніше за нього.

Вони поспіхом спакували рюкзаки, виглянули між листям, чи ніхто не наближається, і спустилися на землю. Потім побігли до переходу.

Пікання з кишені Фелікса пришвидшувалося. Він поглянув на екран.

— П’ятсот метрів, — сказав він, коли вони вийшли на дорогу.

— Я бачу його, — відповіла Ніка. — Стоїть на світлофорі.

Друзі повернули праворуч. Блискучий капот «Варшави» вирізнявся серед інших машин. Це явно було авто для того, хто не любить лишатися без уваги.

Вони ввійшли на тротуар, швидко пройшли кількадесят метрів, поки не дісталися до вулиці Сонної. Вона мала нормальний вигляд, на тротуарі лежало сміття. Люди переходили на інший бік, навіть не дивлячись по сторонах.

— Чи вона не була… нижчою? — Нет показав на кам’яницю.

Друзі поглянули й також мали враження, що вчора вона мала інший вигляд. Однак часу розглядати будинок не було, щосекунди пікання пришвидшувалося. Урешті Фелікс вимкнув звук. Вони сховалися за товстим круглим рекламним циліндром.

— Дев’яносто метрів, — сказав Фелікс. — Зачекаємо й заскочимо за ним, поки не замкнеться брама. Їдучи вузькою вуличкою, він не буде дивитися в люстерка. Треба добігти й сховатися за машиною до того, як він вийде з неї.

— Це наш офіційний план? — запитав Нет.

— Це єдиний шанс, щоб нас не помітили.

— Я думаю… — почав Нет. — Думаю…

— Про що? — Фелікс поглянув на нього.

— Точно не знаю… Наприклад, над якимось поясненням, яке виправдало б, чому я туди не піду.

— Краще спробуй подумати над порівнянням.

— Яким порівнянням?

— З Геральдом, наприклад. Цікаво, чи він пішов би.

— У нього характер ортопедичної устілки! — образився Нет. — Він ні за що туди не пішов би.

— П’ятдесят метрів, — Фелікс поглянув на екран приладу. — Коли будемо бігти, думай про Геральда. Думай про те, що він лишився б.

— Ага… Я буду думати про прем’єру «Чужого 5», якого вже ніколи не подивлюся… про брато-сестру.

— Тридцять метрів. Заходимо, роззираємося й виходимо.

— Боже… — Нет притиснувся спиною до циліндра. — Це старе залізо. Може, воно зламається до того, як доїде…

— Двадцять.

Чулося муркотіння двигуна. Ніка взяла Нета за руку — тому що хотіла підтримати його і тому що й сама боялася.

— Десять… — у голосі Фелікса дедалі меншало рішучості. — П’ять…

«Варшава» пискнула гальмами, затріщала підвіскою, повернула, пропустила жінку з візочком і поволі підкотилася до брами. Друзі не побачили водія — шиби були надто темні. Тепер вони спостерігали за машиною з-за стовпа.

— Раніше брама відчинялася одразу, — сказав Фелікс. — Цікаво, на що він чекає?

«На нас», — хотіла сказати Ніка, але утрималася.

Вони відійшли, щоб водій не побачив їх у люстерка. Фелікс вставив екран у прилад дистанційного керування. Йо-йо-робот досі тримався на підвісці. Його камера, запилена й брудна, передавала картинку замкнених воріт.

— Заходячи туди, ми ризикуємо покинути нашу реальність, — раптом сказала Ніка.

— Ти знаєш, як змотивувати людину, — простогнав Нет. — Чому?

— Якщо вулиця зникає, то зникає і будинок. Мабуть, з усіма, хто в ньому перебуває…

— І ти це зараз вирішила сказати?!

— Я хотіла це сказати, коли ми вже будемо в самому будинку… Але не хвилюйся. Потім же він знову з’являється.

Нет подивився у небо. Було хмарно, у повітрі відчувався дощ. Сонце вже висіло низько над горизонтом й просвічувало в дірки у хмарах.

— Красивий вечір… щоб покинути реальність, — зауважив він.

Застогнали незмащені завіси, і брама почала поволі відчинятися.

— Зачекайте, аж поки він заїде, — прошепотів Фелікс.

— Я не поспішаю, — ледь чутно прокоментував Нет.

Коли машина зникла в затіненій брамі, вони побігли до воріт, що вже зачинялися. Останні кілька метрів подолали, нахиляючись до самої землі. Друзі добігли до дверей і заскочили до темряви дворику. Вони присіли за хромованим бампером саме тоді, коли затих двигун. Від блакитного диму вихлопних газів закрутило в носі. Нет відкрив рот, збираючись чхнути, але Ніка швидко заткнула йому ніс. Він зажмурив повіки й беззвучно чхнув, докірливо поглянувши на подругу. Ворота гучно зачинилися, у гаражі запала цілковита темрява. Скрипнули дверцята машини, хтось вийшов. Якусь мить чулося шуршання й сопіння, аж поки не захлопнулися дверцята, а кроки не віддалилися. Машина остигала, пихкаючи термостатом. Друзі перезирнулися. У темряві вони ледь могли розрізнити блискучі очі одне одного й біляві плями облич. Фелікс потягнувся за йо-йо-роботом, відчепив його від машини, вимкнув і сховав до рюкзака, натомість витягнув дистанційне керування. Навпочіпки хлопці обійшли машину і влізли під робочий стіл біля поличок. Навіть якби Годинникар повернувся, існувала ймовірність, що він їх не помітить.

— Муха досі чекає, — сказав Фелікс, дивлячись на картинку, яку вона передавала під дуже гострим кутом: замкнені ворота брами. Він змусив муху злетіти, а Нет і Ніка присунулися ближче, щоб бачити картинку з її камери. — У брамі немає жодної щілини. Мушу залетіти крізь вентиляційну шахту.

Муха виконала розворот і стрімко злетіла близько стіни. Фелікс зиркав на показник заряду батарейки — було вже менше від половини. Коли муха піднялася вже над парапетом, друзі побачили пологий дах і кілька вентиляційних труб, кожен з кількома отворами.

— Зараз би стали в пригоді плани будинку, — Фелікс посадив муху на одній з камінних труб. — Кожна труба веде до іншого приміщення.

— На жаль, у нас немає цих планів, — вмішався Манфред, — але я знайшов у базі даних номер шухляди, у якій лежить течка з роздруківками.

— Супер, старий! — прошепотів Нет. — Може, зателефонуємо до кур’єрської фірми, щоб вони нам її привезли? Але вони повинні поспішити, бо на вечір тут змотують асфальт.

— Я можу перейняти контроль над мухою і перевірити всі вентиляційні шахти.

— Це нічого не дасть, — похитав головою Фелікс. — Заслабкі акумулятори.

— У разі чого зможеш відімкнути браму? — Ніка поглянула на Фелікса.

— Гадаю, так, але не буду намагатися, поки ми тут не роздивимося все як слід.

— Я волів би, щоб ти спробував зараз, — втрутився Нет.

— Тоді хтось прийде перевірити, що сталося й уся експедиція не матиме сенсу.

— Може, хоч якусь теорію опрацюєш?

— Теорія проста. Треба розблокувати електромагнітний замок, а потім підключити живлення до приводу.

— Гмм…

Фелікс підняв кібер-муху й влетів нею в перший вентиляційний прохід. Картинка на екрані одразу ж потемніла. Фелікс вів літальний апарат на інтуїції, без орієнтирів. Муха повільно падала, аж поки в полі зору об’єктиву не мигнула вентиляційна сітка. Фелікс штовхнув джойстики й муха сіла на сітці, переповзла на другий бік і полетіла. Інтер’єр приміщення, у якому вона опинилася, нагадував… Ані Фелікс, ані Нет, ані Ніка не могли порівняти його з чимось, що бачили раніше. Там було кілька кулястих металевих предметів, обплетених сіткою тонких мідних трубок. Зрештою, увесь вільний простір заповнювали пучки тонших чи товстіших труб, що поєднувалися, перепліталися й розгалужувався згідно з нікому невідомими правилами.

Фелікс посадив муху на стіні.

— Для чого це? — запитала Ніка.

— Самогон гонять у промислових масштабах, — прошепотів Нет.

— Усе не так просто, — відповів Фелікс.

— Тоді навіщо це?

— Уявлення не маю.

Фелікс підняв муху й вилетів у коридор, а потім на сходи, злетів на поверх нижче. Кібер-муха опинилася в довгому коридорі з купою дверей.

— Чималий будиночок, — зауважив Нет. — Як на кам’яницю.

— Інколи поєднують кам’яниці, щоб отримати більший простір… для офісів, — невпевнено сказав Фелікс. — Але не в цьому випадку. Тут, мабуть, поєднували будинки вздовж вулиці. — Він посидив муху на стіні. — Акумулятор майже розряджений.

— То що робимо?

— Час рушати звідси, — Фелікс вийшов з-під столу й роззирнувся, наскільки дозволяла темрява.

Гараж був заставлений, а величезна кількість матеріалів і різних приладів свідчила про те, що він правив ще й за майстерню. Світло падало з коридору, що вів до будинку.

Нет і Ніка також вийшли з укриття.

— Єдиний вхід до будинку через цей гараж, так? — Фелікс показав на великі двері. — Яким чином мешканці туди пробираються? Через сарай? Відмикають браму пультом?

— Може, є задній вхід? — припустив Нет.

— Може… — Фелікс торкнувся цегляної стіни перед машиною. — Я тут немовби бачив дорогу… Вчора тут був не гараж, а брама, що вела кудись далі. Цієї стіни не було.

— Мабуть, ти бачив світло лампи, — Нет показав на прикручену до робочого стола металеву лампу на дугоподібному тримачі.

— Якщо зникає ціла кам’яниця разом з вулицею, то зникнення однієї стіни — це взагалі дрібниця, — зауважила Ніка.

— Але зникнення трьох школярів особисто для мене було б не такою вже й дрібницею! — додав Нет. — Що тут було замість цієї стіни? Подвір’я?

Фелікс визирнув з-за рогу до короткого коридору, що поєднував гараж з рештою будинку. Звідти чувся тихий шум комп’ютера чи, можливо, кондиціонера. Світло сочилося зі слабкої лампочки, що звисала зі стелі на металевому абажурі.

— Галявина, — сказав Фелікс. — Я бачив тут галявину, польову дорогу й плакучі верби.

— Ну не говори…

— Я бачив їх якісь півсекунди у візорі. Це могло бути щось, що нагадувало галявину, — він вийшов на першу сходинку. — Я ще подумаю. А тепер ходімо. Це єдиний шлях.

— А це типу необхідно? — запитав Нет, але Феліксового погляду замість відповіді вистачило. — Так, пам’ятаю. Геральд.

— Чекай… — Ніка притримала його за лікоть. — Може муха визирнути у вікно?

Фелікс уважно поглянув на неї. Потім потягнувся по дистанційне керування, і муха полетіла до найближчих відчинених дверей. Вона облетіла кімнату довкола й сіла на рамі вікна — єдиного, яке не було замальоване чорною фарбою. Вони побачили плакучі верби й золотисті лани пшениці, що тягнулися аж за горизонт. Ані сліду Варшави.

— Ми зникли, — сказала Ніка.

— Ми стали зниклими, — гробовим голосом сказав Нет.

Фелікс шумно видихнув, сховав дистанційне керування до рюкзака й піднявся на п’ять сходинок, що поєднували гараж з кам’яницею.

— Ходіть.

— За п’ять поверхів над нами розташована величезна майстерня самогону, — нагадав Нет. — Я зберігав би далекоглядну обережність.

— Це не майстерня самогону.

— Ну… тоді термоядерний реактор. Іще гірше…

Вони поволі пройшли коридором. Стіни були пофарбовані в кремовий колір, де-не-де фарба відлущувалася. Під стелею тяглося кілька товстих дротів. За рогом починалися сходи на поверх. Там також були двері, які мали такий вигляд, немов їх давно ніхто не відчиняв. Шум, що долинав згори, тепер здавався страшнішим. Фелікс торкнувся оздобних сталевих перил і поглянув угору, у щілину між прольотами сходів. Склалось враження, що кам’яниця була принаймні дев’ятиповерхова.

— Двері чи сходи, — сказав Фелікс.

Вони поглянули на двері, потім на сходи, освітлені слабкими жовтуватими плафонами.

— Зі сходами менше проблем, — підказав Нет.

Фелікс витягнув з рюкзака ендоскоп і прикріпив до його кінця плаский монітор. Ендоскоп складався з мікрокамери на довгому еластичному дроті й скриньки з електронікою на іншому кінці. Фелікс склав провід у формі витягнутої літери L і просунув у щілину під дверима.

Перше, що вони побачили, була величезна кількість товстих чорних кабелів, що тягнулися знизу вгору. Їх було так багато, що вони вкривали всі стіни приміщення. Деякі з них були завтовшки з чоловіче зап’ястя. З-під дверей вони відчували протяг повітря. Фелікс обернув ендоскоп вниз, і друзі побачили, що в кімнаті немає підлоги. Кабелі звисали без жодного кріплення, мов ліани технологічних джунглів.

— Тут справді дуже глибокі підвали, — прокоментував Нет.

Фелікс повернув дріт з камерою вгору — там усе було так само.

— Горище теж непогане, — сказал він. — Якби я не бачив цієї кам’яниці ззовні, то подумав би, що вона має десять поверхів.

Слабке світло ендоскопу не сягало далеко, тож друзі не могли побачити, куди тягнуться кабелі — вони просто зникали в темряві.

— Навіщо взагалі ці двері потрібні? — запитала Ніка. — За ними можна тільки впасти в велику діру.

— Колись там мало бути щось інше, — Фелікс витягнув і вимкнув ендоскоп. — Лишаються сходи.

Вони поглянули на витерті кам’яні сходинки. Виглядало не дуже привітно.

— Манфреде? — тихо запитав Нет, коли вони рушили нагору.

— Я тут, — відповів Манфред з телефона на паску рюкзака.

— Якщо ми помремо, знаєш, що робити?

— Він же взагалі забував про вулицю Сонну, — нагадала Ніка.

— Чого б це я забував? Це правда, що в мене зараз немає зв’язку, але я синхронізувався, перед тим як ми ввійшли сюди.

— Ця вулиця з’являється і зникає, — пояснила дівчина. — Коли зникає, не лишається жодного сліду після неї, навіть на паперових мапах.

— Навіть… у моїй пам’яті?

— Так. Потім вулиця з’являється, а ти нам кажеш, що вона завжди тут була.

— Це цікаво. Хоча мені складно в це повірити.

— Тш-ш-ш, — Фелікс приклав палець до губ.

Вони дійшли до другого поверху. Тут також були двері, що вели до шахти з кабелями. З вибитого в стіні отвору виповзало на підлогу й зникало в коридорі, що повертав праворуч, кільканадцять кабелів різної товщини. Друзі поволі визирнули з-за рогу. Коридор був довгий, вони не побачили його кінця, лише черговий м’який поворот. Вікна були замальовані чорною фарбою, тому не пропускали світла. Тут майже панувала темрява. Щокілька метрів з високої стели, обвішаної кабелями, звисали лампи, але тільки в деяких з них горіли бліді лампочки. Підлогою вилися товсті дроти.

— Можна непогано навернутися через це все, — оцінив Нет.

— Мешканцям це, схоже, не заважає, — Фелікс вийняв із наплічника невеликий прилад з двома кнопками й екраном і підсунув до найближчого кабелю. — Напруга близько тридцяти вольт.

— Тоді навіщо такий товстий кабель? — Нет присів поряд.

— Можливо, іноді напруга зростає?

Ніка не хотіла слухати технічні деталі у виконанні хлопців. Вона відійшла на кілька кроків і роззирнулася. Занедбані стіни колись були прекрасними. Тепер різьблені карнизи й мармурові підвіконня були оббиті, а латунна віконна фурнітура зафарбована кількома шарами білого кольору. Подряпаний і давно не полірований паркет з доброго твердого дерева непогано витримав роки поганого ставлення. Ніка переступила товстий кабель і пройшла кілька кроків коридором. Із-за найближчих причинених дверей чулося монотонне тріскотіння. Заінтригована, дівчина підійшла ближче, торкнулася ручки й потягнула.

— Не розділяймося! — сказав просто за нею Фелікс.

Ніка здригнулася й відпустила ручку. Вона обернулася.

— Я щось… відчула, — промовила.

— Ну то соррі… — тихіше сказав Фелікс. — Але не відходь від нас. Це дивне місце.

Фелікс і Нет підійшли, відчинили двері й переступили через кілька кабелів. Усередині високої кімнати стояла велика машина. Усі її елементи постійно рухалися. Здивовані друзі несміливо наблизилися. Машина виглядала як куб, бо таку форму мала головна частина рами конструкції. Однак у кількох місцях гущавина шестерень, маятників, пружин і маховиків не вписувалася в контур. Тисячі маленьких і трохи більших шестерень оберталися зі змінними швидкостями. Десь щось рухалося ритмічно, а з боку обертався вал, буквально вкритий незліченною кількістю маленьких колесиків, за які зачіпалися зубці повзунків, що переставляли шестерні вище. Механізм було зібрано так щільно, що не можна було зазирнути всередину глибше, ніж на кілька сантиметрів. До машини підходило кілька кабелів, що стирчали зі стелі й плуталися на підлозі.

— Щось подібне в центрі Варшави?.. — прошепотів Нет. — Тому той чувак називає себе Годинникарем…

— Це не схоже на звичайний годинник, — пробурмотів Фелікс.

— Може, він вимірює щось більше, ніж час, — додала Ніка.

Фелікс підійшов ближче до механізму. На одному з елементів рами було вигравірувано старанний оздобний напис, мабуть, прізвище виробника і рiк — 1723.

— Механізму майже триста років, — сказав він. — Кабелі додано пізніше. Тут вмонтовано лазерні датчики. Мабуть, щоб не перешкоджати роботі механіки.

— Ми вже побачили достатньо, можемо повертатися? — Нет поглянув на відчинені двері.

— Гм-м-м, — Фелікс тер бороду. — Це стає цікавим.

— Старий… Ми мали тільки роздивитися… і валити!

— Поки що ми нічого не дізналися.

— Знаєш, скільки людей відкривало динаміт? — Нет вказав пальцем на друга. — Багато! Але відкривачем вважають Альфреда Нобеля. А знаєш чому?

— Ну, чому?

— Тому що він першим пережив момент відкриття.

— Гадаю, все було трошки інакше, — Фелікс обійшов машину.

— Ми не можемо поки що повернутися, — сказала Ніка. — Ми досі не знаємо, чи він викрав малу Клівлен.

— Винахідник з перебільшеними амбіціями й надто вразливий медіум, — Нет опустив руки. — Зараз наткнемося на Годинникаря або на когось із його сусідів і нас теж викрадуть… і відправлять на органи.

Фелікс уже не слухав. Він захоплено оглядав машину з усіх боків. Ніка відійшла до дверей і виглянула в коридор.

— Піду подивлюся, що там далі, — сказала вона.

— Ні, не розділяймося, — запротестував Фелікс. Він облишив машину й підішов до дівчини. — Загляну сюди, як повертатимуся… Куди тепер?

— Розраховуєш на мою інтуїцію? Я не можу так з примусу… Я втратила налаштування.

Друзі вийшли у коридор.

— Вам не впало в очі, що це взагалі не скидається на житловий будинок? — запитав Нет.

— Справді дуже дивне місце, — визнав Фелікс.

— Та ти що! — фиркнув Нет. — То повертаймося!

— Згода, — сказав Фелікс. — Повертаймося до сходів і ходімо вище.

Нет зітхнув, але не протестував. Коридором вони дійшли до сходів. Фелікс глянув вниз.

— Ми ж на другому поверсі, правда? — запитав він.

— Так, а що? — занепокоївся Нет.

Фелікс показав на сходи. Видно було, що вони сягають набагато нижче за поверх гаража.

— Може, там був спуск… до підвалу, — невпевнено припустив Нет.

— Мені здається, що не було, — заперечив Фелікс.

— Точно не було, — додала Ніка.

— Добудували за десять хвилин? — нервово запитав Нет. — Що тут взагалі відбувається?!

Фелікс жестом попросив його поводитися тихо і разом з Нікою пішов угору. Нет роззирнувся, зітхнув і поплентався за ними. На третьому поверсі шум був гучніший, хоча не можна було розрізнити, звідки він.

Хтось наближався. Друзі впізнали знайомий силует у плащі, кинулися до ніші й втулилися один в одного. Так вони лишалися поза полем зору Годинникаря.

— Твій лікоть давить у мій живіт, — стогнав Нет, водночас з власної волі впихуючи ніс у волосся Ніки, від якого линув приємний аромат.

— Сорян, — Ніка випрямила руку. — А твоє коліно мені в спину.

Друзі змінили пози й присіли під стіною. Ніці одразу щось вдавилося в спину, але кроки в коридорі змусили її завмерти.

— Зачекаймо тут кілька хвилин, — запропонував Фелікс.

Він вийняв з рюкзака дистанційне керування, і муха злетіла. Нет і Ніка присунулися до нього й також заглядали в екран. Муха залетіла до приміщення, заставленого полицями з книжками, а потім на сходи.

— Це гвинтові сходи, — зауважив Нет. — Ти точно залетів до цієї кам’яниці?

— Думаю, так, — Фелікс вів муху в ковзний політ, якщо, звісно, політ мухи можна було назвати ковзним. Вона по спіралі летіла вниз.

— Як на каруселі, — скривився Нет. — Щось мені зле…

Фелікс не уповільнювався. Такий політ дозволяв заощадити енергію.

— Кам’яниця мала шість поверхів, — нагадав він.

— Мені здається, що чотири, — засумнівався Нет.

— Але точно не десять. А саме стільки я зараз нарахував.

— Може, ти погано порахував?

— Добре він порахував, — несподівано озвався Манфред з телефона. — Муха пролетіла понад двохсот десять сходинок. Сходинка має розмір близько сімнадцяти сантиметрів, що дає три тисячі п’ятдесят сім сантиметрів, тобто майже тридцять метрів.

— Тут дуже висока стеля, — несміливо зауважив Нет.

— На жаль, не аж така. Від моменту, як ми увійшли сюди, я намагаюся створити план цього будинку, наскільки я можу бачити інтер’єр через об’єктив цього далеко не найновішого телефону. І ніяк не можу. Коли ви зайшли до зали з тим шестерінковим монстром, це були перші двері по коридору, коли поверталися — вже другі.

— Поки ми роздивлялися того монстра з шестернів, з’явилися нові двері?

— Ну… щось таке. Я не можу пояснити це раціонально.

— Як запитаю, так шкодую, коли чую відповідь… — Нет зняв окуляри й протер їх краєчком футболки, глибоко зітхаючи. Він вийняв з рюкзака комп’ютер і почав клацати.

Вони досі чули кроки десь зовні. Вони то наближалися, то віддалялися, тож друзі сиділи тихо, втиснувшись у стіну.

— Що гірше, мені не вистачить енергії на повернення, — пробурмотів Фелікс.

Ніці дедалі сильніше щось давило у бік. Врешті вона протягнула руку кудись за спину й намацала якусь ручку. Вона натиснула, і маленькі дверцята відскочили. Силою інерції дівчинка перевернулася на спину. Вона (принаймні її верхня половина) опинилася в маленькому сховку, стіни якого було заставлено полицями. З них дивилися десятки пар очей. Дівчина поправила спідницю в шотландську клітинку і пролізла до невеликої кімнати. Встала й мимоволі здригнулася. На полицях стояли великі банки з водою. З кожної на неї дивилося маленьке сіре зморщене створіння.

— Ага… делегація без сну… Будь ласка, будь ласка, туди далі, — малі рученята всередині банок показували на двері в протилежній стіні.

Ніка поглянула.

— Ідіть сюди, тут є прохід, — кинула вона через плече.

Коли ніхто не відповів, Ніка обернулася. Маленьких дверцят уже не було. Вона не могла в це повірити, нахилилася й постукала в стіну. Суцільна конструкція. Дівчина встала й поглянула на сірі створіння, а ті дивилися на неї. Вони мали радше огидний вигляд. Так у рекламі малювали погані бактерії, подумалося Ніці. Вона не надто хотіла питати, що сталося з проходом. Однак створіння показували готовність допомогти.

— Це скорочення, — пробулькали вони хором. — Щоб не ходити довкола. Прохід в один бік… хі-хі-хі… одноосібне скорочення. Невдалий перешийок…

Вони хихотіли, виплескуючи воду з банок. Ніка подумала, що вони зараз перекинуть ці банки, але їй не хотілося контактувати з гидотними створіннями. Дівчина гучно ковтнула слину й натиснула на ручку великих дверей. З полегшенням вийшла, але коли побачила, що там було, одразу пошкодувала. Вона лише встигла подумати, що Фелікс мав рацію, коли говорив, що це дуже дивне місце.

* * *

— Той шестерняк з п’ятьми дофігаліонами кілець, — задумався Нет. — Що це могло бути?

— Увесь будинок наповнений тут дивним приладдям, — визнав Фелікс. — Зазвичай якщо я придивлюся до якоїсь машини, то можу сказати, навіщо вона. А тут… я уявлення не маю…

— Ніка? — Нет обернувся. — Ніка!

— Тш-ш-ш, — докорив Фелікс.

— Її немає!

Фелікс обернувся й запалив ліхтарик над вухом. Ніша була порожня.

— Дивно, — пробурмотів Фелікс, постукуючи по стіні й підлозі.

— Дивно?! — обурювався Нет. — Це м’яко кажучи! Вона зникла! Треба щось зробити!

Він сховав комп’ютер. Фелікс навколішках просунувся до самого кінця. Він поглянув угору, спробував знайти якусь щілину, але не знайшов ані люка, ані прихованих дверей — нічого подібного.

— Щоб вийти звідси, вона мала б пройти повз нас, — сказав він врешті.

— То що? Вона розтанула? — Нет підвівся. — Ходімо її шукати! Тільки не кажи, що в тебе є якийсь план. Просто знайдемо її.

— У мене немає плану, — Фелікс виглянув у коридор.

Нікого не було видно.

— Ходімо, принаймні ми не загубимося.

Вони вийшли з укриття.

— Якщо десь був таємний прохід, — зауважив Нет, — то Ніка опинилася десь поряд з нами… або під нами. Бо нагорі радше ні…

Хлопці ввійшли до найближчого приміщення. Воно було порожнє, жовта фарба шарами злазила зі стін. Навпроти дверей розташовувалося велике вікно, теж зафарбоване чорним, і двері до наступної кімнати. Фелікс обдивився стіну, що відділяла кімнату від ніші. Не було жодного сліду проходу.

— Ходімо вниз, — поквапив Нет.

— Під нішою ми вже були, — сказав Фелікс. — Я не пам’ятаю жодного люка в стелі… Але можу помилятися.

— Манфреде? Ти записав наш прохід у кімнаті шестерняка? — запитав Нет.

— Я записав би, якби ти дав мені доступ до жорсткого диску.

— До цього ноутбука не можна під’єднати більший, — відповів Нет. — Ти сам прекрасно знаєш.

— Знаю, але не збираюся здаватися. Я прагну змінити цю ситуацію. Нам потрібен новий ноутбук.

— То, може, замість нарікати перекинеш на мою картку відповідну суму? Ти ж заробляєш!

— Якщо я це робитиму, ти перетворишся на прихливого, корисливого неробу з претензіями.

— Тебе що, тато програмував? — Нет, нахиливши голову, кричав до телефона, який висів у нього на плечі. — Це ж його слова!

— У тебе слабка психіка, ти легко звикаєш до приємних речей.

Нет мав такий вигляд, немов збирався побитися зі своєю правою половиною.

— Це у мене слабка психіка?! — грізно вказував він пальцем у власне плече. — А хто увійшов до цього довбаного будинку?! Хто наражається на небезпеку замість сидіти за компом і грати в якісь дурні стрілялки?!

— Припиніть, — попросив Фелікс. — Пам’ятаєш стелю в залі з шестерняком чи ні?

— Контекстно пам’ятаю.

— Тобто?

— Я наслідую людську пам’ять. Компресую інформацію й по ходу викидаю неістотні елементи. Пам’ятаю… більш-менш, як і ви.

— Тож стеля — просто білий прямокутник. Нічого більше?

— Ніби так.

— А я казав, — Нет стенув плечима. — Він склеротик… Ходімо, перевіримо самі.

Хлопці обернулися, щоб вийти, але дверей уже не було. Якусь мить вони стояли, мов онімілі.

— А двері, якими ми увійшли сюди, ти пам’ятаєш? — зовсім іншим тоном запитав Нет.

— Звісно. Вони були там, де зараз стіна.

— Ти говориш це таким тоном, ніби це звичайна справа.

— Лише констатую факт.

Нет зітхнув і рушив до наступної кімнати, але там не було дверей у коридор, тільки до наступного приміщення.

— Тепер я вже переконаний, що не лише двері, а й усе тут постійно змінюється, — сказав Фелікс. — Елементи з’являються і зникають, коли ми на них не дивимося.

— Зникають також учні, — понуро додав Нет.

— І програма штучного інтелекту…

— У тебе принаймні є кілька копій.

Фелікс раптом зупинився.

— Подивися туди.

Перед ними була низка однакових відчинених дверей, які зникали в перспективі.

— Мені це не подобається, — стривожився Нет. — Яка це може бути відстань?

Фелікс витягнув з рюкзака лазерний далекомір і направив уперед. На екрані змінювалися чергові цифри.

— Сто метрів, двісті, триста… — озвучував він. — Кінець вимірювальних можливостей.

— Ти краще подивися назад, — Нет потягнув його за рукав. — Ці теж зникли.

За ними знову була суцільна стіна. Фелікс підійшов до неї і придивився зблизька. Навіть рештки облущеної фарби здавалися старими.

— Що ж… — пробурмотів він. — Не так все й погано, поки не зникли останні двері в кімнаті. Ходімо далі. Я буду дивитися вперед, а ти на двері за нами.

— Ну гаразд… — не впевнено відповів Нет.

Вони пройшли до наступного приміщення, такого самого, як попереднє. Нет озирався назад, не спускаючи погляду з дверей.

— Ми можемо так іти нескінченно, — сказав Фелікс. — Ці кімнати тягнуться невідомо куди.

— Можеш це якось пояснити?

— Ні.

— Так я і думав… Ой! — Нет раптом замовк.

Фелікс обернувся й побачив столик з вазоном на тому місці, де щойно були двері.

— Ти повинен був дивитися на них! — скрикнув він.

— Я дивився весь час! — присягався Нет. — Вони були дверима… а потім… потім… стали вазоном!

— Як ти міг не помітити перетворення дверей на вазон? — здивувався Фелікс. — Це дві абсолютно несхожі речі!

— Знаю, але… не знаю, — Нет стенув плечима. — Вигадай щось. Ми мусимо знайти Ніку.

Фелікс поглянув на стіну, що відділяла їх від коридору.

— Хочеш пробити її? — запитав Нет.

— Я думав про це… — Фелікс підняв вазон і придивився до сигнатур на споді.

Вазон не здавався старим. Фелікс зважив його в руках, а потім з усієї сили кинув у стіну. Як і слід було очікувати, той розлетівся на дрібні шматки.

— Розізляться вони тут на нас, — прошепотів Нет.

— Вазон справжній, — Фелікс нахилився по уламок.

— Може, далі буде прохід? — Нет пішов до наступної кімнати.

— Не розділяймося! — нагадав Фелікс.

— Я тільки гляну…

Нет увійшов до кімнати, яка нічим не відрізнялася від попередньої. Коли він хотів повернутися, двері повільно зачинилися, немов їх штовхав невидимий протяг, і гахнули, аж луна пішла під високою стелею. Нет кинувся до дверей, але, відчинивши, побачив тільки старий сортир із пожовклим від старості унітазом і стіною, вкритою плутаниною замшілих каналізаційних труб.

* * *

Фелікс підскочив до дверей, за якими зник Нет, відчинив їх і встав ошелешений. З іншого боку була велика темна зала, підлога якої легко світилася зеленим світлом, ледь розсіюючи морок.

Ані сліду Нета. Металеві шкаралупи, що нагадували сплющені фісташки висотою два з половиною метра, були виставлені рядами по обидва боки. Саме з них линуло світло. На контрольних панелях поволі перескакували зелені цифри, змінювалася кольорова система діодів, тихенько цокали якісь детонатори й шестерні. Від механізмів відкриття відходило кільканадцять дротів, які вкривали підлогу біля стін знайомою плутаниною.

Високий горбатий чоловік в окулярах, подібних до двох ден скляної пляшки, повільно ходив біля капсул. Він споглядав на ряди моніторів різної висоти, що виглядали зі стіни на кільканадцяти різних опорах. Чоловік був старий і дуже зморщений, на горб на спині було перекинуто коричневий робочий фартух. Феліксові здалося, що якби не горб, то чоловік був би ростом понад два метри. Той врешті помітив хлопця, але здивувався. Крізь окуляри його очі здавалися велетенськими. Він приклав палець до вуст і прошепотів:

— Тш-ш-ш… не розбуди їх.

Фелікс хотів запитати, про кого йдеться, але саме тієї секунди помітив, що більшість капсул зайнята. З-під випуклостей на металевих корпусах світилося зеленим. Фелікс нахилився. На шкіряному матраці всередині найближчої до нього капсули лежав чоловік. У наступній Фелікс помітив жінку. Це були снотрони, що нагадували ті, з Інституту.

Фелікс хотів щось запитати, але Опікун Сплячих лише приклав палець до вуст, а потім повільним рухом показав на двері в протилежній стіні зали.

— Скорочення шляху, — прошепотів він і відвернувся.

Чоловік присунув до себе комп’ютерну клавіатуру на висувній поличці й самими вказівними пальцями неймовірно повільно почав щось на ній набирати. Записані ним слова з’являлися на маленькому випуклому моніторі під самою стелею. Сумнівно, що він взагалі бачив ті літерки.

Фелікс навшпиньках рушив залою. Тепер він був абсолютно впевнений, що настільки велика зала нізащо не могла б поміститися в кам’яниці. Однак він знав, що це не сон. Забагато реальних подробиць. Проходячи повз останню з капсул, хлопець придивився до великої контрольної панелі. Металева кришка, що виблискувала діодами й цифрами на екрані, була прикручена вісьмома гвинтиками. Надто детальні подробиці, як на сон.

У голові Фелікса дедалі більшало хаосу, він не міг пояснити явищ, що оточували його, в якийсь раціональний спосіб. І не міг з цим змиритися.

Він не помітив, як опинився у коридорі, але помітив, що той розширився. Або це був уже інший коридор, або відбулася чергова зміна.

— Ми не намагалися відчиняти вікна! — осяяло його раптом.

Він підійшов до найближчого вікна з чорним склом, покрутив ручку й потягнув — вікно слухняно відчинилося, а Фелікс замружився від яскравого сонячного світла. Його оповив літній вітерець. Це було щось протилежне атмосфері всередині кам’яниці. Вдалині праворуч він побачив кілька тонких дерев з густими кронами тільки на верхівках. Далі, за невеликими пагорбами, біліли верхівки гір, які на цій відстані повітря замальовувало в легку блакить.

Хлопець переліз через підвіконня, ступив кілька кроків і вже стояв по пояс у пшениці. Йому спало на думку, що він щойно вийшов у вікно на третьому поверсі, але це було надто реально за таких умов. Фелікс провів рукою по блискучих колосках. Зерно пахло зерном, хвилювалося на вітрі, мов золотий океан.

Неподалік щось рухалося, шурхочучи рослинами й лишаючи після себе темнішу смугу. Сірий горб поспішав полем, викидаючи в повітря поламані стеблини разом з грудками землі. Він був ще далеко, але наближався до Фелікса. Хлопець роззирнувся. Неподалік стояла невелика, вкрита соломою хатинка.

* * *

Ніка відчувала, як холодне болото запливає до чоботів. Вона поглянула вниз і скривилася. Дівчина стояла по коліна в сіро-коричневій каші. На поверхні брудної води плавали клепки підлоги й сторінки, вирвані з книжок. Піднімався запах гнилого паперу. Дівчина бачила навколо лише кілька висохлих дерев, що росли з води чи на болотистих острівках. Далі вид закривав туман. Тут було похмуро, бо єдине джерело світла, слабка лампочка, ховалося високо в тумані. Розмита світлова пляма могла так само бути й повним місяцем. Ніка обернулася з дивною впевненістю, що дверей, якими вона увійшла сюди, вже не існує. Вона не помилилася — вони перетворилися на шафку з вологими книжками, що розліталися під власною вагою. Стіна над поличками мала вигляд ніколи не реставрованої середньовічної цвинтарної огорожі. Те, що раніше здавалося деревом, насправді було вузькою, незвично викривленою шафкою з полицями, де дошки і шпони фанери вдавали крони й гілки. Пробираючись болотом, дівчина підійшла ближче і помітила, що полиці настільки викривлені, немов виготовлені з еластичної гуми, що застигла під час формування. Книжки розсипалися й падали в воду. Ніка роззирнулася. Решта «дерев» також виявилися деформованими книжковими полицями, а кілька тонших нагадували вішалки для одягу.

Ніка виснувала, що це найбільш занедбана бібліотека, яку вона бачила в житті. Дівчина обернулася в пошуках виходу. Звідси було видно, що найочевидніша дорога — вздовж стіни й ряду поличок — мало не найскладніша. З одного боку прохід загороджували поламані книжкові полиці, з другого — підозріла вода, що саме забулькотіла. Тож Ніка пішла вперед, намагаючись триматися ближче до болотяних горбиків. «Ці книжки потрапили сюди за якусь провину, — подумала вона. — Це має бути бібліотека кепських книжок, щось типу архову». Дівчина глянула на найближчу полицю-дерево і спробувала прочитати назви на корінцях. Обкладинки майже розклалися, але вона знайшла кілька книжок, які й сама колись прочитала. Ніка намагалася стерти шар пилу з назв, але палець провалювався у вологе місиво, на яке перетворилися томи безнадійної поезії. Лише зараз вона помітила старі таблички, що вказували на вміст полиць: «Графомани», «Так звані інтелектуали», «Белькотіння бездарів», «Низькопробні поети», «Відомі люди, які не вміють писати, але вважають, що вміють».

Ніка йшла далі. Прикрита шаром води густа маса ставала дедалі глибшою, а дно — дедалі більш оманливим. Тільки зараз вона помітила, що болото було незвичайним, воно складалося із розмочених, порваних кольорових сторінок журналів, що від довгого перебування в брудній воді стали коричневими. На деяких навіть можна було прочитати речення чи впізнати фото відомих людей. Бібліотека була, мабуть, величезною, бо лампа, що висіла високо під стелею, лишалася на тому самому місці, хоча Ніка продиралася крізь багно вже не менше ніж п’ять хвилин. Можливо, бібліотека була навіть більша, ніж кам’яниця, в якій вона перебувала.

Дівчинка потягнулася до куща-вішалки неподалік і вирвала його з корінням. Користуючись ним як підпоркою, вона дісталася місця, де вода сягала вже до пояса, а чоботи загрузли в покладах модних каталогів, порадників і таблоїдів. Подальша подорож у цьому напрямку могла виявитися надто складною та ризикованою.

Ліворуч в імлі Ніка помітила силует вікна. Першої миті вона прийняла його за фасадне вікно кам’яниці, але одразу зрозуміла, що це лише рама, яка вистає з болота на низькій стіні, більше схожій на насип цегли. Однак це здавалося непоганим орієнтиром.

Дівчинка повернула в зворотній бік, сподіваючись знайти стіну, що відділяла б бібліотеку від коридору, і тоді якось дістатися до хлопців. Вона дійшла до стрілки на трухлявій палиці, що поставала з болота. На ній був напис: «Короткий шлях до сучасної польської літератури для молоді». Дівчина полегшено видихнула, бо подумала, що перебуває на доброму шляху.

Ніка пішла вперед, але, щойно пройшла повз вказівник, чобіт провалився в порожнечу. Вона не встигла закричати, як літературне багно зімкнулося над нею.

* * *

Нет стояв у дверях ванної кімнати і відчував, як тремтять ноги.

— Фелікс? — невпевнено запитав він.

У відповідь щось забулькотіло під кришкою унітазу.

Ванна не виглядала так як має виглядати ванна… навіть стара й занедбана. Колись смарагдові, а тепер посірілі кахлі були вкриті ледь помітною сіткою тріщин, як і пам’ятний унітаз. Над ним, майже під самою стелею, розташовувався старий чавунний зливний бачок з керамічною ручкою на довгому ланцюжку. Поряд висіла емальована газова піч з ручками, повзунками й вентилями. З неї виходили кілька труб, що вели до великого рукомийника чи то ванни на фігурних ніжках. Інші труби просто зникали в стіні. У пічці палахкотіло блакитне полум’я.

Нет замислився, чи йому не подобається більше в ванній, ніж у тих нескінченних кімнатах. Він увійшов до ванної й роззирнувся. Тут давно ніхто не прибирав. Рукомийник поріс травою, яка зазвичай у вологих місцях. З крану крапає вода. Ванна була повна, а на бортиках поросла очеретом. Посередині плавала ряска, але в кількох місцях внизу можна було помітити метушіння округлих слизьких форм. Найдивнішою однак була композиція порослих мохом каналізаційних труб. Вони вкривали майже всю стіну разом зі зливним бачком і поєднувалися товстими колінами, розгалужуючись, мов коріння величезного дерева, що росло поверхом вище.

Нет поглянув під ноги. У деяких місцях кахлі були потріскані й видуті, немов під ними справді росло коріння.

У важкодоступних місцях зеленів мох, ба навіть були дві печериці.

Щось знову забулькотіло в унітазі. Всупереч власній волі Нет нахилився й підняв кришку. Він верескнув і відсахнувся. Всередині сиділо зеленкувате, вкрите бородавками створіння величиною з невеликого собачку. Побачивши Нета, воно здригнулося й витріщило кілька очей на квітконіжках.

— Я сплю, — прохрипіло воно й потягнулося чимось типу щупальця, аби закрити кришку.

Нет, роззявивши рота, витріщався на унітаз. Його увагу привернув тріск зламаної кахлі на підлозі. Між плитками щойно проросла каналізаційна труба. За кільканадцять секунд вона виросла на метр у висоту й стала товстішою. Закрутилася, під’єдналася до більшої труби, формуючи елегантний трійник, проростала ще якусь мить, знищуючи нові кахлі, вже на стіні, і завмерла.

— Мамочко… — Нет не міг зрушити з місця.

Шматок розламаної плитки впав зі стіни й ударився об кришку унітазу.

— Що за хамство! — закричало безформне створіння, відкриваючи кришку й вихиляючись із унітазу. — Що за манери!

— Це не я! — пискнув Нет. — Це труба…

— А-а-а… то знову ці гідропінні, — створіння поглянуло величезними очиськами вгору і знову заповзло до унітазу. — Беру свої слова назад. Зачини за собою, як будеш виходити. Короткий шлях — за дзеркалом.

«Що за абсурд? — подумав Нет. — Мене повчатиме якийсь слимак із унітазу?!» Він вимкнув ліхтарик над вухом, схопив раму дзеркала й потягнув. Замість надмийкової шафки хлопець побачив там вузький низький коридор, у кінці якого горіло світло. Цей шлях не надто заохочував, але і так був ліпшим від ванної кімнати, в якій хтось мешкав.

Зелене щупальце, що вилізло з ванни, переконало Нета якнайшвидше дослухатися до порад нахабного слимака. Він видерся на рукомийник і проліз в коридор. Щупальце не збиралося його зачіпати, воно обплелося навколо ланцюжка зливного бачку й потягнуло. Почувся шум води.

— Це вже занадто! — забулькотів розлючений голос із унітазу. — Людське терпіння має межі!

Нет побачив перископ з оком на кінці, що випірнув з ряски у ванні.

— О свята материнка! — хлопець аж здригнувся від огиди. Він не збирався чекати на розвиток подій, зачинив дверцята й зігнутий навпіл чимдуж побіг вперед.

Світло здавалося круглим отвором, прорізаним у збитих дошках. Нет, мружачись, виліз назовні, у траву. Підвівся, випадково вступаючи в калюжу. Поряд він помітив когось і мало не впав у багнюку.

— Я ж казав, щоб ми не розділялися! — сказав Фелікс.

Нет з полегшенням видихнув, обтрусився від пилу.

— Старий! — скрикнув він. — Це були найдовші п’ять хвилин мого життя!

— Собачого життя? — посміхнувся Фелікс і показав головою за спину товариша.

Нет обернувся й побачив, що виліз із собачої будки. Щось стискало його шию. Потягнувся рукою і відчув під пальцями собачий ошийник.

— Ну ні… — зітхнув він, розстібаючи його. — А що з Нікою?

— Гадки не маю. Найгірше, що до нас щось наближається звідти… — Фелікс показав на сірий горб, що розтинав поле за двісті метрів від них. Він ритмічно піднімався й опадав у ритмі бігу великого звіра.

— І ми спокійно стоїмо?!

— Мені цікаво, що це.

— Тут може бути що завгодно! — Нет замахав руками. — Навіть пшенична акула.

До них наближалося ричання, який більше нагадував якусь потужну машину. Друзі не могли більше нічого побачити, бо пшениця вже сягала Нетові до підборіддя.

— Ми повинні були знайти відповідь, — нагадав Фелікс.

— А якщо ця відповідь нас переїде? — Нет поволі відходив у бік хатки. — Або розтопче? Про з’їдення й перетравлювання я волію не думати…

Калюжа неподалік собачої будки захвилювалася, немов під коричневою водою рухався заритий у мулі звір.

— У нас уже дві відповіді, — пробурмотів Нет. — І жодна з них мені не подобається…

Вода забулькотіла, її рівень зріс. Нет дивився то на калюжу, то на горб, що постійно наближався. Посеред калюжі з’явилася болотна випуклість.

— Ох ти ж… — Нет відсахнувся. — Щось вилазить! Унітазний слимак?

Те, що вилізло, загалом нагадувало людину з довгою головою, але без шиї.

— Та калюжа не була така вже глибока, — прошепотів Нет, відступаючи маленькими кроками.

— Мабуть, ти наступив йому на голову й розбудив його, — додав Фелікс, також відступаючи. — Принаймні вигляд у нього дивний.

— Гадаєш, це щось змінює? Може, це камуфляж, щоб легше було до нас дістатися?

Болотяник важко вилазив на берег. Навіть на перший погляд не здавалося, що він може когось атакувати.

— Ні, — конспіративно прошепотів Фелікс. — Це якась… жертва.

— Я все чула, — сказало створіння голосом Ніки. Воно стерло з обличчя багно, встало й закашлялося, випльовуючи брудну воду. — Гидота…

— Ніка? — здивовано запитав зраділий Нет. — Це ти? Ти жива?

— Що, не хочеш мене обійняти? — запитала Ніка, віджимаючи волосся.

Багно сходило з неї, немов було живе. Дівчина поглянула на себе. Брунатна каша сповзала на землю, лишаючи після себе чистий одяг.

— Як ти це зробила? — запитав Нет. — Воно спливло з тебе, немов у мультику…

— Це псевдолітература, — Ніка стенула плечима і тільки зараз почула ричання, що наближалося разом із горбом. Вона поглянула в той бік.

Сіра фігура була вже у ста метрах від друзів. Якби створіння не рухалося такими зигзагами, то вже давно добігло б до них.

— Що це? — запитала Ніка.

— Гадки не маємо, — відповів Нет. — Але це недобре…

— Знаєте що? — замислився Фелікс. — Чи не здається це все трохи дивним?

— Те, що ми стовбичимо тут замість тікати?! Безперечно!

— Ви це бачите? — Фелікс розвів руками. — Усе це довкола?

— Я бачу хребет сірого кашалота, що біжить у наш бік, аж земля трясеться, — на одному подиху випалив Нет.

— Хтось підкрутив контрастність… насиченість кольорів, запахи… Усе. Ви колись бачили такі дерева? Навіть небо як у рекламі…

— Маєш рацію, — погодилася Ніка. — Це штучне місце.

— Гадаєш, що штучні земні кашалоти легші? — запитав Нет. — Рухаймося вже, поки він не пробіг по нас!

— Ні, — спокійно сказала Ніка. — Він нічого нам не зробить… А найдивніше тут те, що ми…

— Сприймаємо цю штучність цілком природньо, — закінчив за неї Фелікс.

Трійця відійшла в бік хатинки. Фігура, яка показувалася поміж стеблів, дедалі більше видавалася знайомою. Врешті стало очевидно, що це ніякий не кашалот і не пшенична акула, а горбата «Варшава»… принаймні щось, що її нагадувало. За кілька стрибків механічних лап, під гул і дрижання землі довкола «Варшава» добігла до дому, зупинилася із сичанням стисненого повітря й опустилася на підвіску. Друзі завмерли впівоберта, з руками, простягнутими до ручки дверей хатинки. Однак здавалося, що сталевий монстр більше не збирається робити ніяких рухів. У гідравлічних системах поволі падав тиск, і блискучі пазурі втягувалися в стопи.

— Ну ні, без вибриків! — прошепотів Нет. — Це ж машина… ну реально.

— Стрибшина, я б сказав, — виправив Фелікс.

— Я ж казала, що воно нічого нам не зробить, — невпевнено прошепотіла Ніка.

Друзі стояли нерухомо, досі напружені й готові до втечі будь-якої миті. Вони здригнулися, коли заскрипіли й почали відчинятися дверцята. На тлі всього, що сталося, цей скрип прозвучав напрочуд природньо. Годинникар вийшов з машини й зачинив дверцята. Він виглядав незвично, але не надзвичайно. Це був високий чоловік, однак з-під пом’ятого плаща виднівся під сірою сорочкою чималий живіт. У нього були широкі штані й старі шкіряні чоботи. Друзі марно хвилювалися — Годинникар не справляв страшного враження, хоча після того, що пережили за останню годину, вони не почувалися впевнено.

— Тож прийшли, — сказав чоловік безбарвним голосом.

Друзі недовірливо подивилися на нього.

— Нам здавалося, що ви не хотіли нас тут бачити, — сказав Фелікс.

— Я ж вас запрошував. Ви отримали мій лист?

Фелікс витягнув з кишені пом’ятий конверт і аркуш, який дивним чином навіть не зігнувся, і прочитав уголос:

— «Якщо хочете дізнатися більше, можете відвідати мене на вулиці Сонній», — він поглянув на Годинникаря. — До цього тут було написано дещо інше…

— Гм, — Годинникар сумно похитав головою. — Це через перешкоди…

— Перешкоди, що змінюють зміст листа? Чи це не ті самі перешкоди, які змінюють паперовий план міста й пам’ять комп’ютера?

— Принцип той самий, — Годинникар поглянув на нього, принаймні так здавалося, бо через чорні окуляри не можна було сказати точно.

— Ви намагалися потрапити сюди, користуючись планом міста?

— Так…

— Краще спиратися на інтуїцію. Людські відчуття зазвичай тут підводять. Більше того, могли б просто подзвонити в двері, вийшла б служниця.

— Там не було дверей і дзвінка, — сказала Ніка.

— У вашій версії не було? — Годинникар замислився. — Тож все аж так погано…

— У нашій версії?

— Ми — об’єкт вторгнення. Повільного, ледь помітного вторгнення. І ви, і ми, хоча… це в якомусь сенсі те саме.

— Які і ми, і ви? — запитав Фелікс.

— Ви — діти комп’ютерної цивілізації, що значно полегшує мені пояснення. Порівняння людського розуму з комп’ютером, а спільнот — з Інтернетом не зовсім правильне, але допоможе мені пояснити, що відбувається.

— Як на мене, — озвався Нет, — то воно дуже добре.

— Це якось пов’язано з цими кошмарами? — запитав Фелікс.

— Кошмари — це побічний ефект модифікованих мрій, — друзі мовчки витріщалися на нього, тож він вирішив пояснити: — Уявіть собі, що хочете одержати на день народження черепаху.

— Черепаху? — здивувався Фелікс.

— Це лише приклад. Мрія про черепаху розвивається поступово. Спочатку ви хочете отримати «щось», тільки потім це «щось» перетворюється на черепаху. А тепер уявіть собі, що хтось перехоплює вашу мрію, коли вона ще на етапі цього «чогось», і замість черепахи ви отримуєте упаковку із сотнею батончиків «Товстий Степан».

— Немає таких батончиків, — зауважив Нет.

— Це лише приклад, — нагадав Годинникар. — Мозок перепрограмовано. Якщо зараз кільком мільйонам людей хтось підмінить їхні мрії на батончики «Товстий Степан», це означатиме, що виробник батончиків заробить багато грошей. Хтось міг мріяти про новий годинник, про машинку на дистанційному керуванні, про похід в кіно з друзями або про виїзд з палатками на вихідні, але замість усіх цих мрій з’являється «Товстий Степан».

Друзі майже не розуміли.

— Порівняння з Інтернетом справді добре, — продовжував Годинникар. — Уявіть собі, що ви намагаєтеся знайти у Всесвітній павутині підручник із розведення трилобітів, а в результатах пошуку першою з’являється реклама…

— …батончика «Товстий Степан»? — підказав Нет.

— Ну, наприклад. І це відбувається скрізь, на всіх комп’ютерах. А що спільного має підручник з розведення трилобітів із батончиками?

— Нічого.

— Навпаки! Дуже багато.

— Гроші, — тихо сказала Ніка.

— Браво! І на те, і на те ви можете витратити гроші. Річ у тому, аби переконати вас, щоб ви витратили їх саме на батончик «Товстий Степан»

— Але що це має спільного з нами? — запитав Фелікс.

— Скоро переконаєтеся. Зараз вам це здається незрозумілим.

— Ви викрали Клівлен? — Ніка неочікувано змінила тему.

Годинникар довго вдивлявся в дівчину крізь чорне скло окулярів, але вона не відвела погляд.

— Клівлен уже не хоче вести блог, — сказав він врешті.

— Ви тримаєте її тут?

На віддалі почувся гуркіт. Годинникар повернув голову. Над горизонтом виднілася чорна стрічка грозових хмар.

— Вони вже тут, — сказав він. — Якщо вас це потішить, то вони пройшли сюди за вами.

— Нам дуже шкода, — сказав Фелікс. — Ми не хотіли нічого псувати.

Йому здалося, що на землі під хмарами є щось темне й невиразне. Це могла, втім, бути лише тінь грози.

— Вони й так потратили б сюди, — сказав Годинникар. — Раніше чи пізніше. Цього було не уникнути.

— Ми прийшли сюди, щоб дізнатися, чому нам сняться кошмари. Не тільки нам, зрештою. Крім того, ви стежили за Нікою!

— Я не стежив за нею, — відповів Годинникар. — Тільки досліджував джерело перешкод.

— Клівлен також була цим джерелом? — запитала Ніка, вбиваючи в чоловіка гострий погляд.

— Одним із перших.

— Де вона тепер?

— Її немає в якомусь конкретному місці.

— Ви її четвертували? — зі смертельною серйозністю запитав Нет.

— Чекай, — Фелікс затримав Ніку, яка хотіла поставити наступне запитання. — Давайте по черзі. Спочатку дізнаймося про проблеми зі снами.

— Ці справи пов’язані. Ідіть тим самим шляхом, і потрапите туди, де вона. Про це ви, напевне, здогадуєтеся.

Вони мовчки дивилися на Годинникаря.

— Беру назад слова про четвертування… — прошепотів Нет. — Куди конкретно ми потрапимо?

— До Палацу снів, — Годинникар знову поглянув на грозу вдалині. — Вона там. У певному сенсі…

— А де це? — запитав Фелікс.

— Його складно назвати місцем. Це, радше, стан свідомості, хоча у випадку снів це може означати те саме.

— Не розумію, — визнав Нет. — Але, може, я туго міркую через невиспання… Ці кошмари справді далися нам взнаки. Я особисто волів би почати з усунення їхньої причини.

— Кошмари — це наслідок перепрограмування мозку. Вони зникнуть наприкінці.

— Ви перепрограмували мозок Клівлен? — запитала Ніка.

— Ви не розумієте основних речей, — спокійно пояснив Годинникар. — Я нікого не викрадаю і нікого не кривджу. Я тут для того, щоб запобігати таким речам. Ти бачив людей у снотронах, — він повернувся до Фелікса. — Це Снери. Вони допомагають мені регулювати сносферу над Варшавою. «Хтось повинен бачити сни, щоб хтось міг спати» — це їхній девіз. Епідемія кошмарів означає, що ситуація виходить з-під контролю.

— То навіщо ви хотіли з нами побачитися? — уже дещо спокійніше запитала Ніка.

— Аби сказати вам, що ви повинні піти до Палацу снів.

Над горизонтом пролунав черговий грім. І запала тиша.

— Ми повинні туди йти? — запитала Ніка. — Навіщо?

— Щоб усунути причину перешкод. Тоді зникнуть кошмари.

— І як ми це маємо зробити? — Ніка стенула плечима. — Ми навіть не знаємо, як туди потрапити.

— Останнім часом ви буваєте там, коли засинаєте, але після пробудження нічого не пам’ятаєте. Клівлен теж там бувала. Поки не сталося так, що одного дня вона не повернулась. Якщо ситуація не зміниться, ви теж можете там… лишитися. А після вас — всі інші. Що швидше ви повернете рівновагу, то менша загроза, що станеться щось погане.

— Чому ви вважаєте, що саме нам може це вдатися?

— Без допомоги ви дійшли аж сюди. У вас є відповідні здібності. Ви ж суперкоманда!

— Звідки ви знаєте, що ми так себе називаємо?

— У мене така професія, я повинен знати багато речей…

— Професія Годинникаря? — здивувався Нет. — Хто ви взагалі такий?

— Я — Годинникар снів.

Це прозвучало настільки дивно, що друзі не знали, що й сказати.

— Я опікуюся снами мешканців цього міста, — пояснив Годинникар. — При такій густоті населення це необхідно.

— Серйозно? — запитав Нет. — Годинникар снів?

— Ваше життя — це суміш спогадів, ілюзій, прагнень і мрій. Так само як і ваші сни. Ви ніколи не засинаєте цілковито, так само як ніколи не можете бути цілком свідомі. Сон і яв треба тримати на відстані. В іншому разі люди бачать сни наяву й перестають відрізняти реальність від уяви. Вони не знають, чи мрії, які вони так стараються реалізувати, справді їхні власні.

— Так ми тут почуваємося, — визнав Фелікс.

— Тут все неоднозначне, — Годинникар роззирнувся. — Поле… цікаво.

— Цікаво, що воно помістилося всередині кам’яниці, — погодився Фелікс.

— Це ви його помістили сюди. Поле настільки сильне, що нічого дивного.

— Ви не знаєте, що є у вашому домі? — запитала Ніка. — Ми натрапили на кілька пасток…

— Те, що ви бачили, — радше ваше уявлення про Будинок Снерів. Ви ж не звинувачуєте виробника телевізора за зміст фільму.

Друзі замислилися над тим, що почули. Гроза незмінно наближалася, витягуючи вперед брунатні щупальця, щоб якнайшвидше загарбати блакить неба.

— Ви хочете, щоб ми вирушили до Палацу снів, — сказав Фелікс. — Це великий ризик.

— Його ніхто не може оцінити, — визнав Годинникар, — але ви в будь-якому разі туди потрапите. Тож ця мандрівка майже нічого не змінює.

— Що ми повинні зробити, коли дістанемося туди? Щось вимкнути? Переналаштувати?

— На це немає однозначної відповіді.

— То звідки нам знати, що там робити?

— У відповідний час відповідь прийде сама.

— Ми повинні все обдумати, — зауважив Нет. — Дуже серйозно.

— Ви і так маєте вже йти, — Годинникар обернувся в бік грози, що насувалася. — У мене тут невеличка проблемка…

— А що ми повинні зробити, якщо раптом захочемо туди піти? — запитав Фелікс.

— У вас є моя візитівка, — Годинникар уже пішов у бік «Варшави».

Фелікс поглянув на карточку в руках. Вона була чиста.

— Потрібна інформація з’явиться у відповідний час, — кинув наостанок Годинникар і сів у машину.

Двигун задуднів глибоким басом, «Варшава» піднялася на два метри над землею і поволі рушила. Вона нагадувала механічного бронтозавра на прогулянці. Машина викинула з вихлопних труб клуби чорного диму й перейшла на біг. Врешті, коли ледь видно було її дах, вона помчала галопом. Тремтіння землі поступово ставало невідчутним. Але кінцівки грозових щупальців знижувалися. За мить уже було зрозуміло, що вони спрямовані саме в місце, де стояли друзі.

— Це вже занадто! — повідомив Нет і втік до хатинки.

Фелікс і Ніка побігли за ним. Фелікс про всяк випадок притримав ручку, щоб двері не зачинилися повністю.

Вони опинилися в довгому високому коридорі. На одній з його сторін до стелі тягнулися високі вузькі вікна, а напроти кожного такого вікна були розташовані двері.

— На вигляд безпечно, — оцінив Фелікс і потягнув за ручку, намагаючись зачинити двері, але вони не рушили з місця. Він обернувся й зрозумів, що тримає у руці трубу центрального опалення, що стирчала зі стіни. — Гм… — зітхнув він.

— Тож ходімо прямо, може, цим коридором дістанемося сходів.

— Трохи задовгий, — зауважив Нет.

— Якраз встигнемо все обговорити, — відповіла Ніка. — Годинникар говорив щось про підміну мрій. Я читала останнім часом в Інтернеті, коли раптом вискочила реклама оранжаду й закрила текст.

— Цього не можна уникнути… — відповів Нет. — Там десь у верхньому правому куті має бути «Х» для закриття реклами.

— Ми вже звикли до цього нахабства, — визнав Фелікс. — Так, ніби читаєш у метро книжку, а хлопець поряд кладе тобі на сторінку флаєр з рекламою своєї фірми й починає її нахвалювати.

— Ненавиджу це, — додав Нет. — Вони обіцяють тобі пригоду на все життя, а потім отримуєш як максимум безкоштовні устілки до взуття. А часом ще гірше — я нещодавно схопив жахливий вірус. Яку адресу не вписував би, мене перекидало на сторінку з якимись ягідними пігулками. Жах!

— Це так, немов той хлопець у метро забрав у тебе книжку, а замість неї дав тобі свою рекламку почитати.

— Еге ж. Я п’ять хвилин ганяв цей баг[29] у системі, зараз уже все нормально діє.

— Хтось, хто не є Нетом Білецьким, — сказала Ніка, — ні за що в житті не впорався б із цим.

Нет поглянув на неї з підозрою. І лише за мить дійшов висновку, що дівчина говорила серйозно.

— Це було непросто, — визнав він обережно. — Баг спеціально було зроблено так, щоб його складно було відкопати. Вдавав системний файл.

— Це якимось чином схоже на карету… — Ніка нахмурила брови. — Я не знаю чому… але щось у цьому є.

— Що вона має спільного з підміною? — запитав Нет. — Це, мабуть, просто асоціація…

— Він говорив, що ми не пам’ятаємо своїх візитів до Палацу снів, — сказав Фелікс. — Може, ця карета — транспортний засіб.

Вони розмовляли кілька хвилин, досі йдучи коридором, аж поки Фелікс не зупинився.

— Ми пройшли десь кілометр, — оцінив він, — а кінця коридору не видно.

— Ми не дійшли жодного висновку, — зауважила Ніка. — Не закінчили розмову.

— І поки не закінчимо, не виберемося звідси? — занепокоївся Нет.

— Гадаю, що так.

Фелікс зупинився.

— Це не надто добре місце для розмірковувань, — сказав він. — Волію вийти звідси й покумекати деінде. У нашій головній штаб-квартирі або в «Зайвих калоріях».

— Зараз-зараз… — Нет на мить замислився. — Це все досі нам сниться?

— Можливо, це щось між сном і реальністю.

— Ти колись говорив про сни, — озвалася Ніка. — Деталі в них мали з’являтися тоді, коли на них дивився. А тут усі ручки на вікнах, контакти, криві плитки на підлозі…

Фелікс роззирнувся навколо.

— Це факт, — визнав він. — Усе надто реальне.

— Бо цей сон підтримується комп’ютером, — підказав Нет.

— Радше, механікою, — спростувала Ніка. — Через ту машину з перемикачами.

— Вона нам теж наснилася.

— То коли ми заснули? Я пам’ятаю, як ми злізли з дерева й прибігли сюди.

— Хочеш сказати… — Фелікс поглянув на подругу, — що ми зараз хропимо на дереві?

— Може, це все нам сниться? — додав Нет. — Може, це початок навчального року й ми спимо на традиційній промові Ромашки? Або ще краще: це післяобідній сон у дитсадку й нам наснилося все наше життя, аж до другого класу… Ні! — раптом злякався він. — Я не хочу ще раз все це проживати… Духи на горищі, модульні роботи, кільце і Міло, біомеханоіди, Безформний… — він здригнувся. — Ні-ні, я волію інший варіант. Той, в якому я вже це все пережив.

— Треба взяти калькулятор, — сказав Фелікс. — Ми виконаємо кілька надскладних обрахунків і перевіримо результат. Якщо буде правильний, ми не спимо. Бо калькулятор, який нам наснився б, рахує так, як і наш мозок.

— Сам це вигадав? — запитав Нет.

— Це вигадав Станіслав Лем у «Солярісі».

— Лем не брав до уваги існування Нетового мозку, — нагадала Ніка. — Він рахує швидше, ніж калькулятор.

— Гммм… — Фелікс скривився. — Це правда.

— Це ти мені снишся! — зрадів Нет. — Адже справжній Фелікс ніколи не запропонував би такої дурниці.

— Ми вже це проходили, — зітхнув Фелікс. — Годинникар сказав, що це наш спільний сон.

— Ти віриш комусь, хто може бути просто персонажем з твого сну?

— Як на персонажа з мого сну, ти поводишся надто реалістично.

— Гадаю, це сон, — сказала Ніка. — Хоч і незвичний. Ви помітили, що ми не сонні?

— А ти впевнена, що у сні не можна бути сонним? — запитав Нет.

— Не знаю. Але знаю ось що: коли Годинникар тільки сниться нам, він не хоче, щоб ми прокинулися. Бо тоді він перестане існувати. Може, тому цей коридор такий довжелезний.

— Дискусія стає дедалі більш абсурдною, — зауважив Нет.

— Аналіз цього всього не має сенсу, — визнав Фелікс. — Сонна логіка зовсім не логічна. А Годинникар… він тут на інших правах. Ходімо, знайдемо якийсь короткий шлях.

Вони підійшли до найближчих дверей і обережно відчинили їх.

— Уникаймо бібліотеки, — порадила Ніка.

— Ванна кімната теж була нецікава, — додав Нет. — Судячи із вмісту ванни, то була погана кімната.

— А я був у місці, яке здавалося досить справжнім, — пригадав Фелікс.

— Ти найбільше з нас усіх тримаєшся реальності, — зауважила Ніка. — Ти найбільш раціональний.

— Ну так! — Нет ляснув себе в чоло. — Усе роз’їхалося, коли ми віддалилися одне від одного.

— Тож тримаймося разом, — підсумував Фелікс, проходячи в двері.

Приміщення скидалося на кабінет британського мандрівника початку ХІХ століття. Стіни до самої стелі були заставлені полицями з географічними атласами й природничими довідниками. Великий стіл із червоного дерева був завалений паперами та різним приладдям типу чорнильниць, африканських скульптурок чи пристроїв для навігації. На підлозі лежала велика шкіра тигра, морда якого вищирялася величезними зубами до кожного, хто заходив. Неподалік стояв глобус на великому дерев’яному штативі. До нього було демонтовано великий чорний складний прилад, що нагадував дивний мікроскоп. Остання, найменша втулка майже торкалася друкованої поверхні глобуса.

— О ні! — Нет раптом застогнав.

— Що таке?! — злякався Фелікс.

— Я саме пригадав, що завтра першим уроком — географія…

— Припини, прошу… — похитала головою Ніка.

Друзі увійшли до кабінету й одразу помітили дещо дивовижне.

— Це вікно мало б виходити в коридор, — сказав Фелікс.

Не можна було не погодитися з його логікою, однак замість коридору виднівся похмурий ранок у саду. Двома поверхами нижче сіро-зелений, рівненько підстрижений газон і кілька живоплотів, а далі стелився ліс.

— Цікаво, що було б, якби ми вийшли у вікно? — замислився Фелікс.

— Охоче перевірив би, — відповів Нет, — якби не інстинкт самозбереження, завдяки якому я досі живий. Тому я волію покинути Будинок Снерів природним шляхом… і так швидко, як це тільки можливо!

— Я лише подумав, — заспокоїв Фелікс.

Двері зачинилися самі, але друзі і так не збиралися повертатися в коридор. Інших дверей не було, але навчені досвідом, вони знали, що знайдуть якийсь прохід. Вони заходилися досліджувати кабінет.

— Якщо це тільки наша уява, — сказала Ніка, — то ми можемо собою пишатися.

Вона потягнулася по першу крайню книжку — як виявилося, ентомологічний атлас — і прочитала детальний опис золотого метелика.

— Це не може нам снитися, — сказала вона. — Я, власне, читаю дуже розумний опис тропічного метелика.

— Може, це лише уві сні здається, що він розумний, — припустив Фелікс, оглядаючи глобус.

— Або ми скачуємо зовнішні дані, — додав Нет.

— Це як? — запитав Фелікс.

— А як нам може снитися те саме? Не знаю.

Фелікс зітхнув і поглянув у скельце мікроскопа. Він якусь мить крутив регулятор фокусу, приводячи в рух десятки коліщаток.

— Ви повинні це побачити, — сказав він. — Класна точність оптики.

Ніка підійшла і поглянула в мікроскоп.

— Вау, — видихнула вона.

Збільшення було таким, що під написом з назвою міста видно було вуличний рух, ба навіть перехожих, що поспішали у справах.

Потім поглянув Нет. Вони поперемінно по кілька хвилин захоплювалися видами вулиць.

— Якщо я торкнуся океану, то призведу до цунамі? — запитав Нет.

— Я гадаю, це діє тільки в один бік, — сказав Фелікс. — Як телебачення. Бо інакше ми призвели б до торнадо, просто дихаючи.

— Отже… Ви не відчуваєте? — запитала Ніка.

Тепер вони відчули вібрацію підлоги і занепокоєно перезирнулися.

Смугастий диван затремтів, немов під ним була труба величезного пилососа.

— О-о-о! — Нет роззирнувся.

Голова тигра повільно піднімалася.

Друзі здивовано спостерігали за тим, як шкіра наповнювалася тілом. Спочатку з’явилися ребра, потім нервово засіпався хвіст, врешті лапи — досі пласкі й ні до чого не здатні — намагалися підняти ще не сформованого звіра.

— До шафи! — вирішив Фелікс, показуючи на дверцята поряд.

— Він ці дверцята розіб’є одним чихом, — зауважив Нет.

— Немає часу на план Б!

Залишивши за спинами тигра, що оживав, друзі викинули з шафи кілька кіп паперу й залізли всередину. Вони ледь зачинили дверцята й напружено дослухалися до того, як тигр поволі встає і видає хрипи, очевидно, незадоволений власною неміччю. Однак не минуло й хвилини, як він набрав сили. Було чути важке дихання великого звіра, м’які кроки великих лап… Він відчував запах їхньої трійці, і лише питанням часу було, коли він зрозуміє, де вони сховалися.

— Я відчуваю, що коли видихну, то шафка відчиниться, — прошепотіла Ніка.

— Це було тупо, — в темряві відповів Нет. — Ми в пастці. А я… щойно згадав, що в мене клаустрофобія.

— Потерпи, — попросив Фелікс. — За кілька хвилин, коли відчинимо дверцята, там буде щось інше.

— Ну не знаю…

— Уяви, що тут є другий вихід, — порадила Ніка, — а за ним величезна блакитна кімната…

Задня стінка шафи відскочила, і друзі впали на м’який килим. Вони поглянули вгору й зрозуміли, що опинилися у… великій блакитній кімнаті.

— Саме це я собі уявив! — здивовано викрикнув Нет і перелякано озирнувся — чи тигр не чує його.

Однак те, з чого вони випали, було звичайною шафою, до того ж повною різного одягу. Якби вони хотіли зайти туди з цього боку, то ймовірно, не вдалося б.

Друзі підвелися й роззирнулися.

— Спальня, — Фелікс ствердив очевидне. — Ви вигадали спальню.

Усе в кімнаті було біло-блакитно-рожеве. Посередині стояло ліжко з дерев’яним розсувним балдахіном. З-за опущених ролет на вікнах всередину проникало трохи світла. Ціла стіна була перетворена на суцільні дверцята до шаф і шафок. Тут були також туалетний столик, рожева лампа й маленький телевізор. Біля ліжка — ціла купа плюшевих іграшок.

— Дівчача спальня, — уточнив Нет. — Кольорова пава.

— Ти таку собі уявив, — усміхнулася Ніка.

Фелікс поглянув у бік вікна, однак вирішив не дивитися на двір.

— Немає дверей… — зауважив він.

І справді, спальня була повністю обставлена, але бракувало входу.

— Може, вони приховані? — Нет обійшов довкола. — У шафі чи десь іще…

Під купою плюшаків щось ворухнулося. Фелікс підійшов ближче. Звідти вигрібався середньої величини коричневий плюшевий ведмедик.

Він розкидав решту іграшок і зіскочив на килим.

— Я допоможу вам звідси вийти, — сказав ведмедик трохи пискляво. — Я знаю добре скорочення шляху.

Він нахилив голову, вбиваючи в Фелікса погляд чорних ґудзиків. Друзі поглянули на ведмедика, потім одне на одного.

— Я уявив собі власне такого медведика, — здивувався Фелікс. — Коли побачив ці плюшеві іграшки, пригадав фільм Спілберга «Штучний інтелект».

— Здається, — замислилася Ніка, — тут наші бажання якимось чином стають реальністю.

— Годинникар говорив, що ми самі вигадали те поле, — підтвердив Фелікс.

— Але, старий, будь ласка, — озвався Нет, — благаю тебе, не вигадуй собі фільмів «Ґодзілла», «Напад павуків-гігантів» і нічого такого на десерт…

— Я намагатимусь, але нічого не обіцяю, — Фелікс нахилився над медведиком. — Ти робот?

Той повільно кивнув.

— Ти знаєш вихід із будинку Снерів? — запитав Фелікс.

— Я можу прокласти навігацію по всьому будинку, — відповів ведмедик-робот. — Але дорога до виходу постійно змінюється.

— Куди ми повинні йти зараз?

Ведмедик показав на ліжко.

— Під ним є короткий шлях.

Фелікс помітив, що на місцях суглобів з-під шерсті ведмедика проблискував метал.

Не чекаючи на них, ведмедик запалив очі зеленим, впав на чотири лапи й поповз під ліжко. Друзі прослідували за ним. Вони опинилися в м’якому коридорі, стіни й підлога в якому були викладені чимось, що нагадувало ковдру. Кілька хвилин вони, провалюючись у м’яку підлогу, повзли навколішках за зеленим світлом ведмедикових очей. Іграшка монотонно гуділа внутрішніми механізмами.

— У мене клаустрофобія, — нагадав Нет. — Я волію широкий простір, а не такі нори.

Він помітив світло, що пробивалося крізь ковдряне покриття стелі тунелю. Він, не замислюючись, випрямив ноги і наліг спиною на щілину. Ковдра м’яко відступила, і хлопець половиною корпуса опинився у винищувачі часів Першої світової війни. Швидке повітря вдарило йому в обличчя, а білий шарф пілота залопотів перед носом. Нет був надто здивований, аби що-небудь зробити. Він бачив, як кілометром нижче линув ліс, помітив також інший винищувач праворуч. Пілот виконав різкий поворот і натиснув спуск на бортовому автоматі.

Снаряди пролетіли повз гвинт і понеслися в бік супротивника. Той свічкою зірвався вгору. Нет почув свист куль навколо, і тільки це змусило його сховатися назад у тунель.

— Оце протяг! — закричав Фелікс. — Що там таке?

— Забагато… простору… — Нет ковтнув слину. — Ходімо далі. Це точно був не наш «короткий шлях».

Ведмедик докірливо подивився на нього зеленими діодами, і друзі рушили далі. Стіни ставали дедалі твердішими, а тунель став настільки високий, що вони змогли врешті випростатися.

Дійшли до підвалу, стіни якого було заставлено поличками з баночками конфітюру. Круті дерев’яні сходи вели вгору. Ведмедик, випромінюючи зелене світло, першим вліз на сходи і вимкнув діоди. Він підняв люк і енергійним рухом штовхнув його так сильно, що той відчинився навстіж і вдарився об підлогу.

— Нікого немає, — промовив ведмедик. — Можете виходити.

Друзі видерлися до кухні. Здавалося, що хтось вийшов звідси хвилину тому. На старій плиті, що працювала на вугіллі, булькотів емальований чайник. Трохи нижче крізь криві дверцята пічки виднів пломінчик.

У приміщенні було три вікна. З одного відкривався вид на поле, де вони зустрілися з Годинникарем, — золоті лани лягали на землю під силою вітра й дощу, а темно-синє небо перетворило день на ніч. Струмені води стікали по склу, однак ззовні не долинало жодного звуку, через що все мало вигляд, немов у фільмі. За другим вікном на сонці переливався спокійний океан, а за третім височіли гірські піки.

Усі мовчали.

— Я зголоднів, — раптом пригадав Нет.

— Гадаєш, уві сні можна наїстися їжею, яка наснилася? — запитав Фелікс.

— Я охоче спробував би.

— У нас немає часу, — нагадала Ніка. — Ми повинні йти до виходу. Зрештою… придивися до кухні.

У Нета одразу пропав апетит. На кахляних стінах кухні висіли не надто чисті ножі й тесаки. На тарілці лежав шмат невідомо якого м’яса, який в цей конкретний момент поїдали кількадесят мух. На пательні сиділа величезна ропуха й спостерігала за друзями. Найгіршим, мабуть, був шмат жовтого сиру, в дірках якого мешкали слизькі п’явки.

— Гаразд, — сказав Нет. — Я схильний погодитися з думкою, що я не голодний.

Щось, що лежало в кутку, у глибокій тіні за шафками, вперто нагадувало їм сірого перегодованого черв’яка завбільшки з невеличку свиню. Десятки коротких відростків тремтіли від його дихання. Ніка відсахнулася й ударилася об стіл. Мухи злетіли зі шматка м’яса. Ропуха вистрілила в їхній бік довжелезним язиком. Засвистіло, мов хлист. Одна з мух розпачливо крикнула, але жаба вже втягнула її язиком і ковтнула. Друзі відвернулися.

— Знову немає дверей, — сказав Фелікс.

Верхня половина стін була вкрита шпалерами з малюнком листків плюща. Візерунок мав цілком реальний вигляд. Де-не-де плющ навіть виходив за межі шпалер і звисав над меблями. У кутку кухні стояли кілька вазонів з квітами. Буйне листя закривало стіну. Зелень поєднувалася зі шпалерами й виповзала на підлогу у вигляді моху й трави.

— Там є непоганий короткий шлях, — сказав ведмедик і пішов своєю качиною ходою між вазонами.

Друзі пройшли в зелену гущавину й за мить опинилися в оранжереї, хоча у них не було певності, оскільки майже весь вид закривали рослини. Дерева були такі великі, що здавалося, ніби вони опинилися в тисячолітньому лісі. Ведмедик, мабуть, добре знав дорогу. Він кілька разів повертав на розвилках стежок, попереджав їх перед низькими гілками.

— Якщо тобі сниться ведмедик, значить, тобі сниться й те, що він говорить, — замислився Нет. — Тож це ніби так, що ти нас ведеш.

— Розмовляю сам із собою… — Фелікс похитав головою.

— Таким чином ти систематизуєш думки, — додала Ніка. — Це доречно.

— Заради точності додам, що я черпаю інформацію ззовні, — пояснив робот. — Я дуже корисний ведмедик.

— Ти щось знаєш про Палац снів? — запитав Фелікс.

— Я не хотів би наснитися там. Тільки це можу сказати.

Ліс уже нагадував кімнату, хоча якимось незрозумілим чином досі був лісом. Меблі стояли між деревами, з-за ялівця пробивалися візерунки шпалер, а блакитна підсвітлювана стеля вдавала небо (або небо вдавало стелю). Деякі дерева стояли у вазонах, на одному з пнів була електрична розетка. На комоді зі старим радіо лежав рудий кіт і спостерігав за всіма, хто проходив повз, із-під напівприкритих повік. Ніка подумала, що той кіт існує лише для того, щоб вони могли його побачити.

— Це нагадує комп’ютерну гру, — озвався Нет.

— Цей кіт, певне, навіть не має хвоста, бо непередбачено, щоб на нього дивилися ззаду.

Кіт замахав хвостом.

— Усе це створюється наживо, — пояснив Фелікс.

Далі стояла велика зелена канапа, що вдавала пагорб, і телевізор, який показував нерухому картинку. Стежкою між деревами друзі дійшли до зруйнованого порталу костьола, який певною мірою був також старою шафою для одягу. Вони пройшли крізь відчинені двері й опинилися в темряві. Руїна була покинута десятки років тому. Хлопці й Ніка відчували сморід вологої землі й гнилі.

— Тут непоганий короткий шлях, — іграшковий ведмедик пішов у бік чорної незамкненої крипти.

Ніка затримала друзів.

— Ми ходимо по будинку Снерів, і нічого з цього не виходить, — сказала вона. — Ми відчиняємо нові двері й можемо так робити досить довго. Ми самі це все створюємо, а уяви нам вистачить на кілька років. Щось нас тут тримає.

Фелікс і Нет поглянули на ведмедика.

— Ми вже досить довго йдемо, — зауважив Фелікс. — Це точно короткий шлях?

— Це добрий короткий шлях, — механічно повторив ведмедик, показуючи на крипту.

Вони поглянули на темний отвір. Це було одне з тих місць, куди краще не заходити навіть у снах.

— Могильник під святинею вірян у Ведмедика Вухастика? — спробував пожартувати Нет.

— Це добрий короткий шлях.

— Ти постійно це повторюєш, — сказала Ніка. — Що ти робив раніше?

— Я виріс у дитсадку для ведмедиків, потім закінчив прискорений курс для плюшевих друзів.

— Дитсадка для ведмедиків не існує! — сказав Нет.

— Я пам’ятаю його. Пам’ятаю інших ведмедиків і маленькі дерев’яні лавочки. І виховательку.

— Я хочу вийти звідси, — Нет роззирнувся. — Ані секунди більше не хочу лишатися в цьому світі, де є дитсадки для іграшкових ведмедиків.

— Я вигадав ведмедика, коли ми увійшли в ту спальню, — замислився Фелікс. — Його не було там раніше…

— Я пам’ятаю виховательку, — повторив ведмедик. — У неї були блакитні очі й світле волосся. Вона була дуже добра до мене.

— Він наснив тебе разом з твоєю пам’яттю про дитсадок! — скрикнув Нет. — А тепер кажи, де тут вихід!

— Там є добрий короткий шлях, — ведмедик показав лапкою в протилежному напрямку і рушив туди качиною ходою.

— Почекай, — попросив Фелікс. — Твоє існування залежить від нашого сну, правда ж?

— Кожен воліє існувати, ніж не існувати.

— Тож що швидше ми звідси вийдемо, то швидше ти перестанеш існувати?

— У цьому є логіка…

— Супер! — Нет розвів руками. — Сенс його існування зводиться до того, щоб водити нас цими закамарками. Тоді він водитиме нас вічність!

— Те, що наснився ведмедик, нічого не змінило, — погодилася Ніка.

— Ми досі не закінчили розмови, тож не можемо звідси вийти.

Ведмедик повісив голову, його плюшеві плечі опустилися, зараз він скидався на купку механічного нещастя.

— А ти вже його жалієш, — Нет поглянув на сумне обличчя Ніки. — Господи… Отакої! Ми вже жаліємо ведмедиків-махінаторів, які нам наснилися…

Ведмедик відвернувся від Фелікса. Посередині пухнастої спинки відкрилася маленька кришечка, показавши жовту кнопку з написом «Shut down».

— Я не можу цього зробити, — сказав Фелікс. — Просто йди. Ми впораємося самі.

— Дякую… — ведмедик поглянув на нього мордочкою без виразу. — Ти до мене такий добрий.

— Ти наснишся мені за найближчої нагоди, — пообіцяв Фелікс і тихіше додав: — Хоча це вже будеш не ти…

Ведмедик заліз на перевернуту надгробну плиту й, шурхочучи механізмами, пішов у темний тунель.

— Він витискає сльозу, — відповів Нет. — Захищається від кінця свого існування.

— Коли прокинемося, він зникне, — визнала Ніка.

— Можливо… — Фелікс дивився на ведмедика. — Можливо, але до цього часу принаймні буде щасливий.

Нет закрив обличчя долонями й похитав головою:

— І я з ними дружу! — пробурмотів він. — Ходімо, десь має бути вихід! Вистачить, мабуть, іти в один бік чи якось так… Має бути якийсь принцип.

— Так само думає хом’як, бігаючи по колу в клітці, — понуро відповів Фелікс. — Вихід з’явиться після чотириста сімдесят восьмого проходження.

Друзі повернулися до виходу і не побачили, як за їхніми спинами у темній крипті запалилися дві червоні точки.

Вони вийшли з каплички — їх зовсім не здивував той факт, що зовні вже не було лісової кімнати, лише м’які, вкриті травою пагорби, вершини яких перетворювалися на скелясті піки. Нижче схили ставали крутішими, аж поки не обривалися прірвами. Відкривався вид на пошматовані скелясті грані й далеку долину. Від верхівок дув рівномірний холодний вітер, а хмари пропливали на відстані витягнутої руки.

Вхід до каплички зник без сліду. Хлопці й Ніка присіли на траві.

— Може, не вистачить, щоб ми закінчили розмову? — замислився Фелікс. — Може, ми повинні насмілитися на ту мандрівку?

— Ну, то насмілимося! — махнув рукою Нет. — Пообіцяємо, що підемо, а потім, вийшовши з Будинку Снерів, забудемо про це діло.

— Так, мабуть, не вийде, — сказала Ніка. — Він тут знає наші справжні наміри. Ви помітили, що він знав про трилобітів?

— Яких іще трилобітів? — здивувався Нет.

— Ти колись згадував про те, що Клівлен розводить трилобітів замість вести блог. Годинникар хоче, щоб ми розмовляли про похід до Палацу снів тут, де може нас підслуховувати і на нас впливати.

— Мені здається, що ми й так повинні туди йти, — сказав Фелікс. — Врешті ми й так туди потрапимо. Можливо, як в’язні. То я вже волію з власної волі… і з якимось планом.

— Ти віриш, що ми не пам’ятаємо снів, бо хтось нас програмує? — запитав Нет.

— Так. Тому що швидше ми організуємо похід, то краще для нас.

— І для всіх інших, — додала Ніка. — Але як туди потрапити?

— Уві сні, — Нет стенув плечима. — Це просто.

— Але уві сні ми потрапляємо туди щоденно й нічого з цього не виходить.

— Бо ми не пам’ятаємо попередніх разів, — сказав Фелікс.

Вони якусь мить інтенсивно міркували над цією справою, яка здавалася їм цілком безнадійною.

— Мадам Жозефіна! — викрикнула раптом Ніка. — Завдяки їй ми все пригадаємо.

Вони почули муркотіння двигуна. З-за скель виїхала сіра «Варшава» із затемненими вікнами. У неї знову були нормальні колеса.

— Це кінець нашої розмови? — пробурмотів Нет.

«Варшава» повзла гірськими схилами, аж поки не зупинилася в кількох метрах від друзів, у траві. Двигун затих, Годинникар вийшов.

— Бачу, ви загубилися, — промовив він.

Друзі мовчали.

— Сідайте, я вас підвезу, — він відчинив задні дверцята.

Хлопці й Ніка залізли й скупчилися на старому сидінні, що нагадував диван.

Авто всередині було меншим, ніж здавалося ззовні. Тхнуло старовиною. Звідси не було видно, що вікна затемнені.

— Немає пасків безпеки, — зауважив Фелікс, — але зараз це найменша наша проблема…

Годинникар сів за кермо й завів двигун. Він поволі рушив схилом униз й за найближчою скелею виїхав на ледь помітну ґрунтову дорогу, яка вилася між камінням, що стирчало з трави, і прірвою.

Стара підвіска поскрипувала. Автомобіль кидало на вибоїнах, а Фелікс, Нет і Ніка трималися за що тільки могли, щоб не набити ґуль на різких поворотах.

— Ви щось бачите в цих окулярах? — запитав Нет.

— Усе, що потрібно, — Годинникар повернувся до друзів і якусь мить дивився на них з-за чорних скелець, не припиняючи маневрувати крутою дорогою. — Я все бачу.

— Вірю, — Нет поглянув на прірву і ковтнув слину.

Годинникар повернувся вперед і сильніше вхопився за кермо. Вони доїхали до ширшої дороги, що вилася між стрілчастими туями, а потім нарешті виїхали на асфальт. Незабаром з’явилися інші машини, поодинокі будинки й перехожі, а потім друзі зауважили, що їдуть містом.

— Далі самі знайдете дорогу, — Годинникар зупинився біля тротуара. — Дякую за милий візит. Ага, і ще це, — він вклав щось у Феліксову долоню.

Друзі інстинктивно подякували і якнайшвидше вийшли на тротуар. Вони провели поглядом «Варшаву», яка поволі від’їхала. Тільки тоді до них дійшло, що був вечір і вони стояли під знайомим деревом на вулиці Груєцькій. Фелікс відкрив долоню й побачив маленький блискучий металевий предмет. Він придивився ближче у світлі ліхтаря й усміхнувся. Це була кібер-муха.

²⁹ Баг (з англ. ‘bag’ — «робак», «клоп») — популярна назва шкідливої комп’ютерної програми.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нет сповз із ліжка під писки й бурчання Манфреда.

— Ти спеціально вигадуєш найогидніші звуки, так? — запитав він роздратовано. — Хобі таке?

— Я просто не хочу, щоб ти спізнився до школи, — ввічливо пояснив Манфред.

— Ну та-а-а-ак, звісно…

За кілька хвилин, вже після ранкового туалету, Нет поволікся до кухні. Мами не було ні там, ні в художній майстерні, тож він сам зробив собі сніданок, згриз тости, поставив тарілку до посудомийної машини й на ходу допив сік.

— Мамо, — прокричав він, — я пішов!

Йому відповіла тиша. Він закинув на плече рюкзак і пішов до дверей, однак зупинився, уже поклавши долоню на дверну ручку.

— Мамо? — він занепокоєно повернувся й дійшов до спальні.

Він тихо постукав, але не дочекався відповіді. Відчинив двері. Мама лежала в ліжку на спині й спокійно дихала. Нет усміхнувся і тихо вийшов.

* * *

Фелікс і Нет, обоє широко позіхаючи, вийшли зі шкільного автобуса й зустрілися із Нікою, яка вже на них чекала.

— Агов, мала! — закричав до неї здивований Нет. — Тебе тут ніколи раніше не було!

— Я прийшла, щоб тебе застерегти, — сказала вона, дивлячись на Фелікса. — Краще не входь через головний вхід. Оскар і Віктор чекають на кандидатів з фотоапаратом і засипають запитаннями, поки ті ошелешені.

— Дякс, — Фелікс усміхнувся до подруги. — Я пробіжу повз них до того, як вони встигнуть зробити ідіотське фото.

— Старий, спок, — махнув рукою Нет. — Маєш чергову нагоду бовкнути якусь дурню. Тебе висміють, і рейтинг впаде нижче плінтуса!

— Я не хочу, щоб мене висміювали. Я хочу ігнорувати вибори. Гаразд, просто зайду крізь задні двері. Рейтинг у мене і так, на щастя, найнижчий.

Тож вони обійшли школу й пішли в бік зарослого саду. Хвіртка в огорожі була роками зачинена, але вистачило шарпнути ручку й трохи підняти, щоб засув вискочив з дірки в погнутій стійці. Фелікс схопився за ручку й спробував кілька разів, але безрезультатно.

— Раніше завжди вдавалося, — сказав він. — Це, власне, я й називаю вередливістю неживих предметів.

Фелікс якийсь час розмірковував, потім сперся ногою на ручку, підтягнувся й став на хвіртці.

— Ідіть через головний вхід, — сказав він, — я прошмигну через внутрішній дворик.

Хлопець перекинув ноги на другу сторону й зіскочив. Ще до того, як приземлитися, він побачив спалах.

— Yes! Yes! Yes! — викрикував радісний Оскар, виходячи з-за куща. — Вдалося! Я знав, що найкращі фотки можна зробити, якщо трохи помізкувати.

Фелікс зло стиснув зуби.

— Ти повинен був бути біля головного входу, — сказав він роздратовано. Він ще дивився у бік Нета й Ніки, які йшли тротуаром.

— Біля головного входу чекає Віктор. Я тебе знаю, ти не шукаєш слави. — Оскар витягнув з кишені малий диктофон і підсунув Феліксові під ніс. — Читачі «Виборця» хотіли б дізнатися твою думку щодо кількох тем.

— Я не даю інтерв’ю, — Фелікс оминув Оскара й пішов у бік тунелю, що вів до внутрішнього дворика.

— Це вже щось! — Оскар підбіг до нього й пішов у ногу з Феліксом. — Інтерв’ю з людиною, яка не дає інтерв’ю! Яка твоя думка щодо використання дотацій з міністерства освіти? До зими треба замінити нещільні вікна чи, може, труби центрального опалення, які постійно протікають?

— З огляду на те, що я не даю інтерв’ю, то радше не відповім. Не гадаєш?

— Це питання терпіння. Я мучитиму тебе цілий день. Вікна чи труби?

Фелікс на мить замислився. Він подумав, що саме з’явилася можливість іще більше знизити свій рейтинг.

— Не те й не те, — усміхнувся він. — Якщо вікна будуть нещільні, то в сильні морози нас не змушуватимуть ходити до школи. А труби… нехай собі протікають. У підвалі принаймні буде басейн з теплою водою!

— Вау! А що з грошима від міністерства?

— Розкидатиму з вікон, — ляпнув Фелікс. — Розтринькаю все за кілька хвилин. А тепер відчепися від мене!

— Ще одне запитання, і зникаю!

Фелікс приречено зітхнув:

— Гаразд, давай.

— Схоже, є наукові докази того, що Сонце обертається навколо Землі, а Земля — центр Всесвіту. Що думаєш про введення цієї теорії до навчальної програми?

Фелікс гарячково замислився, вигадуючи найдурнішу відповідь на цю маячню.

— Та що ти! — іронічно посміхнувся він. — Земля ж пласка! Цьому нас повинні вчити!

Вони пройшли тунелем і опинилися у внутрішньому дворику.

— А зараз скажи, що ти думаєш про перевірку вчителів на предмет співпраці з таємними службами.

— Мало бути тільки одне запитання!

— Старий, так працюють медіа! Нічого не вдію. Я — частина великої машини.

— Двохособової.

— Ну то й що?! Так що там з перевіркою?

— Треба перевірити всіх учителів — чи їм не нудно на роботі.

У холі Фелікс наткнувся на Зосю, яка, побачивши його, сховала за спиною якісь папери й відійшла до стіни.

— Привіт! — крикнув Віктор. — Оскар спіймав тебе?

— На жаль, так…

— Дуже добре! А ось обіцяний подарунок. — Віктор всунув Феліксові до рук плаский пакунок. — З днем народження! Happy birthday! Це знадобиться під час промов! Ну, я побіг. Ми полюємо на Марцеля. Ох! Має бути гаряче!

Фелікс відкрив подарунок. Це була книжка. Словник іншомовних виразів і слів, що розумно звучать. Він зацікавлено переглядав книжку, аж поки не пролунав дзвоник. Хлопець побіг на географію.

Констанція почала урок із традиційного вже запитання Нета про канікули. Коли той встав і повторив своє пояснення, Фелікс нахилився до Ніки й прошепотів на вухо, прибравши волосся:

— Спробуймо його переконати, щоб вигадав якусь історію. Бо він через це не закриє семестр.

За партою позаду почулося коротке клацання. Фелікс відвернувся й побачив, як Оскар ховає фотоапарат. Він грізно подивився на хлопця, і страшенно закортіло відняти той фотоапарат і видалити всі фото.

— Не знаю, чи він послухає нас, — Ніка поглянула на Нета. — Він страшенно вперся, хоч це так на нього не схоже.

— Треба це вирішити, — Фелікс уже забув про Оскара. — Поговоримо з ним після уроків. Серйозно.

— Треба вигадати готову історію.

Багатозначний погляд Констанції змусив їх закінчити розмову. Вони дочекалися останнього уроку й зійшли на перший поверх.

— Аби тільки вона була вдома, — сказав Нет. — Вчора ввечері я боявся, що… опинюся там, де Клівлен, і не прокинуся вранці.

— Гадаю, мадам Жозефіна вже знає, що ми хочемо прийти до неї, — відповіла Ніка. — Я сподіваюся, що також знає навіщо.

— І що зможе нам допомогти, — додав Фелікс.

— Чекайте, — Нет підійшов до підвіконня й поклав на нього ноутбук.

— Може, з’явилися нові записи чи коментарі у блозі Клівлен, — сказала Ніка.

— Коментарів багато, немає сенсу читати, — Нет махнув рукою. Він вписав адресу «Виборця» і, зраділий, показав друзям фото, як Фелікс зістрибує з хвіртки. — Саме це я хотів побачити. Підпис під фото: «Фелікс Полоній перелізає через огорожу. Політик, який подолає будь-які перешкоди. Полоній обіцяє відкритий для всіх басейн з теплою водою у шкільному підвалі й закриття школи на час морозів. І все це абсолютно безкоштовно! Плани справді чудові! Заощаджені гроші майбутній голова самоврядування планує негайно передати безпосередньо учням, щоб вони використали їх на власний розсуд. Редактори вашого «Виборця» уже знають, на що їх витрачатимуть».

— Я намагався давати найдурніші відповіді, які тільки спадали на думку, — повільно промовив Фелікс.

— Це не так уже й просто, — відповів Нет. — Дурість — риса вроджена. Її складно наслідувати.

— Радій з того, що тут не написали геніальних речей, — додала Ніка.

— Облишмо це, — махнув рукою Фелікс і поглянув на Нета. — Ми хотіли серйозно з тобою поговорити.

— Почекай секунду, зараз повернуся, — Ніка пішла до туалету.

Нет щось буркнув, не припиняючи клікати щось у комп’ютері. Раптом він зблід і прибрав руки від клавіатури.

— Я, здається, знаю, про що ви хотіли поговорити, — повільно промовив він.

Фелікс глянув на екран, на інші матеріали «Виборця». На великому фото був він власною персоною — шепотів щось Ніці на вухо. Поряд стояв Нет і дивився в інший бік. Було видно глобус із класу географії. Під фото був підпис: «Фелікс Полоній збирає команду для майбутнього врядування. На фото: зі своєю однокласницею Нікою Міцкевич. А може, це більше, ніж однокласниця?

— Старий! — Нет простогнав, не вірячи в те, що побачив. — Старий…

— Оскар сидів за нами на географії, — прокоментував Фелікс. — Зробив фотку.

— Ви цілуєтеся!

— Ми не цілуємося! Я тільки сказав їй щось на вухо.

— Просто на уроці? — Нет сперся на стіну й серйозно подивився на Фелікса. — То чому саме тоді, коли я не бачу?

— Це… складно пояснити, — Фелікс відчув, що в ньому народжується ірраціональне почуття провини. — Просто саме тоді мені спало дещо на думку.

— Збіг обставин?

— А чому ти зараз сперся на стіну саме в цьому місці? Чому не вище чи нижче?

Нет замислився.

— Але… більше, ніж однокласниця? — запитав він.

— Подруга… Схоже, про це тут йшлося. Це ж не я писав. Пам’ятаєш, ти підозрював, що Ніка воліє Геральда. Ти робиш надто швидкі висновки.

— Це не фотомонтаж! — Нет нахилився над екраном. — Ти торкаєшся її волосся!

— Щоб вона краще мене чула.

— Волосся проводить звук.

— Запитай її, якщо не віриш. Ти став надто ревнивим.

— Як бачиш, є причини. Може, з Геральдом теж було щось більше, ніж розмова?!

Ніка підійшла й одразу помітила Нетову міну.

— Ти сказав йому? — запитала вона Фелікса.

— Я сам здогадався! — майже прокричав Нет.

— Ти надто гостро реагуєш, — захвилювалася Ніка. — Це нормальна річ. Час від часу всі це роблять…

— Серйозно? — буркнув Нет.

Фелікс провів долонею по обличчю.

— Часом треба, — вела далі Ніка. — Може, це трохи некрасиво, але ситуація це виправдовує. Ми вигадали для тебе заготовану історію.

— Можете лишити її при собі. Не треба мене дурити!

— Дурити? — не зрозуміла Ніка.

— Він думає, що в нас роман, — Фелікс показав на екран ноутбука.

Ніка поглянула на фото й прочитала підпис.

— І справді, здається, ніби ми цілуємося, — сказала вона. — То ти вирішив, що в мене роман з Феліксом чи з Геральдом?

— Може, з обома?!

— Ти смішний! Ми з Феліксом говорили, що вигадаємо для тебе історію, яку ти розповів би Констанції й не отримував постійно двійки, а цей писака… Оскар тобто… все перекрутив, щоб зробити сенсацію.

Нет супився.

— Припустімо… — сказав він врешті. — Припустімо… поки що… ем-м-м… що це правда…

Фелікс зітхнув.

— Найшвидше буде, якщо ми поїдемо трамваєм, — вирішив він. — Це кілька зупинок.

— Чекай… — зупинив Нет. — Я волію автобусом. Якось останнім часом я не люблю трамваї.

Усю дорогу до ворожки він мовчав. Ніці стало його шкода.

— Не хвилюйся, — вона поклала руку йому на плече. — Це навіть… приємно, що ти ревнуєш.

— Може, є причини? — Нет скоса поглянув на неї.

— Немає, але це приємно.

— Ну, якщо ти так говориш…

— Але не роби так більше, — вона поцілувала його в щоку.

Фелікс удав, що дивиться в інший бік.

* * *

Мадам Жозефіна мешкала на третьому поверсі старої кам’яниці в Середмісті, яку, схоже, давно не ремонтували. Друзі піднялися до неї скрипучими дерев’яними сходами. Двері були оздоблені орнаментами, які після багаторазового фарбування вже стали ледь помітними випуклостями. Вони стояли якусь мить, думаючи, що саме мають їй сказати, бо історія з Палацом снів видавалася їм зараз якась, м’яко кажучи, дивна.

Раптом двері відчинилися і перед ними постала мадам Жозефіна власною особою. Це була товстенька сива старенька. На ніс вона вдягнула окуляри на ланцюжку, на згорблені плечі накинула темно-коричневу хустку — таку довгу, що один з її кінчиків майже волікся по землі. Стара проникливо дивилася на Фелікса, Нета й Ніку.

— Якщо не хочете натискати дзвоник, то що ж… — сказала вона, жестом запрошуючи їх пройти. — А мені здається, це дуже зручний винахід. Не кожен господар має дар ясновидця.

Друзі пробубнили несміливі привітання й увійшли до помешкання. Мадам Жозефіна старанно зачинила двері на кілька різних замків і пояснила:

— Зараз стільки говорять про напади на самотніх ворожок…

Вона усміхнулася й провела їх через темний передпокій до салону, заставленому старими меблями. Вікна були закриті важкими гардинами, через що здавалося, що надворі вже вечір. На стінах висіли гобелени й вицвілі репродукції картин. Посередині стояв круглий стіл, прикритий в’язаною гачком серветкою. За дверцятами заскленого креденсу блищали кришталеві чарки, графіни й пляшечки. Диван під стіною був накритий старим покривалом з довгими китицями. Ворожка вказала друзям на стільчики навколо столу. Коли вони сіли, стільці відповіли серією проникливих скрипів. Посеред столу, на мармуровій підставці, блищала скляна кулька, освітлена жирандоллю з великим рудим абажуром. Навколо стояли три філіжанки та дзбан із чаєм, який саме парував.

— Не п’єте бренді, як пам’ятаю, — пожартувала господиня.

Вона потягнулася до креденсу й налила трохи бурштинової рідини з кришталевої карафки до кришталевої чарки. Вона зробила маленький ковток і всміхнулася сама до себе. Друзі спостерігали за нею із набожною зосередженістю. Вона зняла гаптований чепчик із дзбану для чаю й налила до чашок міцний ароматний напій. Потім сіла за стіл.

— Ви не користуєтеся кулею? — здушено запитав Нет.

Ворожка поглянула на кулю під абажуром.

— Можу скористатися, якщо ти дуже хочеш, — повільно промовила вона. — Але це звичайна галогенова лампа. Реквізит — нічого більше. Справжня сила людини не в речах, а в серці, — вона глянула на Фелікса й додала: — Або в думках. Хто що воліє.

— Ви знаєте, чому ми прийшли? — запитала Ніка.

— Боїтеся спати? — запитала старенька. — А Годинникар снів намовляє вас на небезпечну мандрівку.

— Тож вона небезпечна? — запитав Нет. — Годинникар говорив, що ми й так туди потрапимо, тож все одно…

— Палац снів захищатиметься, коли зрозуміє ваші наміри. Не думаю, що краще йти туди за власним бажанням. Ви ризикуєте заради інших. Хтось має зробити те, що необхідно зробити, аби повернути рівновагу, і це мусите бути ви.

Друзі здригнулися, коли годинник, що стояв поряд, почав бити четверту.

— Тож Годинникар… — Ніка шукала відповідного слова, — поганий?

— Він потрібний, — відповіла ворожка. — Без нього ваші сни плуталися б і всім снилося б те саме.

— І ми не знали б, коли спимо, а коли ні, — додала Ніка.

— Якщо це не обов’язково маємо бути ми, — Нет потягнувся по чашку, відпив ковток чаю, скривився, щипцями взяв зі срібної цукерниці три великі шматки коричневого цукру й опустив їх у чашку, — то ми можемо забути про цю справу й повернутися до спокійної екзистенції?

— Так, можете, — мадам Жозефіна посерйознішала, скельця її окулярів трохи потемніли, — але малоймовірно, що знайдеться хтось, хто піде до Палацу снів із цією місією.

— Якусь мить я вже почувався щасливим, — зітхнув Нет.

— Це має бути ваше рішення.

— Ви теж гадаєте, що ми повинні йти? — запитав Фелікс.

— В одному я з Годинникарем погоджуюся, — знову неконкретно відповіла ворожка. — Ви найкращі для цього завдання, але це не означає, що ви підходите для нього.

— Проблема в тому, що ми навіть не знаємо, в чому полягає завдання, — сказала Ніка.

— Те, що ви побачите там, залежить від вас самих. Ви будете співтворити свій шлях. І свою мету.

— Я не знаю, чи це добре, чи погано, — зізнався Нет. — Здогадуюся, що це не так просто, як здається?

— Ви не можете контролювати свою підсвідомість. Те, що ви зустрінете по дорозі, може вас здивувати.

— Ми навіть гадки не маємо, де це, — сказала Ніка.

— Палац снів — це не місце, до нього не веде жодна дорога, — ворожка зробила паузу, щоб ковтнути бренді. — Він сниться.

— Як Будинок Снерів?

— Будинок Снерів — на кордоні сну й реальності. Він охороняє пограниччя. Палац снів натомість — з того боку, але прагне панувати над обома світами.

— Намагається зруйнувати кордон, — підказала Ніка.

— І це йому вдається.

— Як нам потрапити до нього? — запитала дівчина.

— Кожен потрапляє туди у власний спосіб, — усміхнулася ворожка. — І ніхто не може вам допомогти в цій подорожі. Сни — це індивідуальна річ. І най так лишиться.

— А Клівлен? Вам відомо, що з нею сталося?

— Вона у Центрі дитячої медицини. Принаймні її тіло.

— Вона померла?

— Це стан напівжиття. Кома. Сплячка. Її свідомість блукає поза нашим світом.

Друзі напружено дивилися на ворожку.

— З іншими теж так буде? — врешті запитала Ніка.

Ворожка подивилася на неї дуже серйозно, а скельця її окулярів потемніли ще більше.

— Можливо. Особливо з тими, хто потрапить до Палацу снів з власної волі.

— Ох ти ж… — у Нета опустилися плечі. — Чесне слово, я волів би збирати ягоди…

Ніка на мить замислилася.

— Годинникар вислав туди Клівлен? — спитала вона.

— Жоден дорослий не впорається із таким завданням, — як завжди, неконкретно відповіла мадам Жозефіна.

— Це вже відбувалося раніше? — запитав Фелікс. — Це… повільне вторгнення.

— Багаторазово, але завжди мало інакший вигляд. Завжди хтось інший намагався заволодіти Палацом снів. А той, хто ним володіє, панує над людськими станами.

Друзі мовчки дивилися на ворожку.

— Я сказала вам все, що знаю, — мадам Жозефіна підвелася. — І все, що можу. Решта залежить від вас.

— Дякуємо за допомогу, — сказала Ніка.

Друзі рушили до дверей.

— Пояснення знайдете у шибі[30], — почули вони раптом чужий, змінений голос.

Друзі обернулися. Жінка стояла, спираюсь на стілець, і дивилася просто перед собою.

— Пояснення знайдете в шибі, — повторила вона глухо. — А зло — в собі.

— У якому шибі? — запитав Фелікс. — У ліфті? У копальні?

Мадам Жозефіна закліпала очима й глибоко зітхнула.

— Ох… — видихнула вона поволі. — Я задумалася. Треба, схоже, збільшити дозу травок…

Фелікс хотів розпитувати далі, але Ніка обережно потягнула його за лікоть. Вони попрощалися і вийшли.

— Вона сказала це в трансі, — пояснила дівчина на сходах. — Ті останні речення. Вона не пам’ятає цього.

— І що це мало означати? — тремтливим голосом спитав Нет.

— Уявлення не маю. Може, зрозуміємо за якийсь час.

— Я більше не входжу до шахти ліфта!

— Може, йшлося про скло? — замислився Фелікс. — Про вітрину магазину, наприклад.

Друзів здивувало денне світло — в помешканні ворожки встигли звикнути до напівмороку. Вони поглянули в частково захмарене небо, немов щось там шукали, але побачили тільки срібний літак, помітний серед пасом хмаринок.

— Ми повинні туди поїхати, — сказала Ніка.

— Куди? — запитав Нет.

— До Центру дитячої медицини.

Нет роззявив рот, щоб запротестувати, але одного погляду Ніки вистачило, щоб він передумав. Вони пішли у бік зупинки.

— Вона сказала, що кожен потрапить до Палацу снів у свій спосіб, — сказав Фелікс. — Що вона мала на увазі?

— Так завжди з цими ворожками, — похитав головою Нет. — А тим більше з тими, які п’ють бренді. Нічого не говорять прямо, бо тоді виявилося б, що не так уже й багато вони знають.

— Кожна людина снить інакше, — сказала Ніка. — Вона мала на увазі, що за кожним разом нам сниться дорога до нього й він сам.

— Я трошки не розумію, — замислився Фелікс. — Якщо ми там щоденно, то саме потрапляння до Палацу снів не таке вже й складне. Але якщо ми нічого корисного не зробили, значить… це складно, може, навіть, неможливо зробити. Припускаю, ми намагаємося щось там зробити… уже багато днів, але нам не вдається.

— Або ми забуваємо, що ми повинні щось зробити, — додала Ніка. — Якщо зараз ми не пам’ятаємо цих снів, то може, уві сні, і не пам’ятаємо цього в реальності? І своїх рішень?

— Може, йдеться про спосіб потрапляння туди? — замислився Фелікс. — Нормальна дорога — це просто заснути. Може, треба зробити щось інше?

— Є щось, про що ви повинні знати, — озвався Манфред з Нетового телефона.

— Ну, давай, — неохоче відповів Нет.

— Я побачив цікаву неузгодженість даних, — у Манфредовому голосі були водночас зацікавленість і неспокій. — Уперше, відколи існую, сталася серйозна помилка синхронізації.

— Нічого незвичного. Синхронізуйся ще раз — і побачиш, де помилка.

— Я намагався, але це не звичайний процес синхронізації. Згідно з записами з ноутбука в твоєму рюкзаку, ми були в кам’яниці на вулиці Сонна у центрі Варшави. А згідно із записом сервера ратуші, такої вулиці не існує, як, звісно ж, і тієї кам’яниці.

— Електрошиза, — підсумував Нет, але за мить насупився й замислився. — Зараз-зараз… пам’ятаєш, як ти поперемінно говорив нам, що вулиця Сонна існує, а потім — що не існує.

— Пам’ятаю, що завжди говорив, що не існує, але пам’ятаю, що я там був. І пам’ятаю, як Ніка казала, що я сам собі заперечую. Тепер я хотів би від вас дізнатися, що з цього ближче до правди? Я повинен знати, яку версію лишати.

— Лиши обидві! — аж скрикнув Нет.

— Це означатиме прийняти помилку…

— Саме так! Таким чином ніщо не зможе тебе перепрограмувати.

— Мене ніхто не перепрограмовує.

— Щось впливає на твою пам’ять. Ти сам визнаєш, що версії не сходяться. Коли тебе востаннє перепрограмовували, ти був поза зоною досяжності, бо сидів з нами в зниклому Будинку Снерів. Тому змінилася тільки твоя пам’ять на комп’ютері в ратуші.

Манфред якусь мить думав, а потім замість звичним чином заперечити, раптом сказав:

— Маєш рацію. Лишу обидві версії, і побачимо, що буде.

— Принаймні у нас є доказ, що все це не ілюзія, — сказав Фелікс.

Вони зайшли в автобус, що їхав до Центру дитячої медицини.

— Я хотіла б глянути на той блог, — сказала Ніка.

— Батареї шкода, — відповів Нет.

— Майже повністю заряджена, — повідомив з телефона Манфред.

— Гаразд, гаразд, — зітхнув Нет.

Хоча в автобусі було багато місця, вони зіщулилися втрьох на подвійному сидінні. Хлопці посадили Ніку посередині, аби бачити, що вона переглядає на екрані ноутбука.

— Немає нових записів, але є коментарі, — сказала Ніка.

— Рівно двісті тридцять п’ять, — прочитав Нет. — З чого половина — це…

— Написав навіть якийсь Нет, — Ніка усміхнулася, показуючи в екран.

— От же ж! — Нет нахилився над екраном. — У когось такий самий нік, як у мене!

Ніка клікнула на коментар, і друзі прочитали: «Не тільки карета. Це може бути травмай, бо зараз я у травмаї, а певно і щось інше. Можна впливати на це все й змінювати. Найважливіше, заснути тієї ж миті, тоді ввійдемо туди разом. Інакше загубимося».

Першою мовчання порушила Ніка:

— Знаєш, ці помилки… щось мені нагадують…

— Трамвай, — пробурмотів Нет. — Відучора в мене дивна нелюбов до трамваїв.

— Це ти написав? — підозріло запитав Фелікс.

— Ні, коментар лишили вчора, о 14: 16. Що я тоді робив?

— Якщо я можу довіряти власній пам’яті, — озвався Манфред, — то ти саме дрімав на дереві, у пункті спостереження.

Фелікс витягнув з наплічника зошит із щоденниками досліджень і розгорнув його на першій заповненій сторінці.

— Я пам’ятаю, що ти заснув після того, як я виміряв відстань до протилежного боку вулиці, — сказав він. — А я зробив це… о 14: 13.

— Це радше не я, — вирішив Нет. — Хтось припускався помилок, бо поспішав. Не тільки в мене дислексія.

Ніка замислилася, але нічого не сказала. Вона вимкнула ноутбук і віддала Нетові.

За півгодини вони стояли перед великою будівлею Центру дитячої медицини. Дув холодний вологий вітер, знову збиралося на дощ.

— Ми навіть не знаємо її імені, — сказав Нет. — Не знаємо, де вона лежить.

Ніка не відповіла, тільки пішла до головного входу. Хлопці поглянули один на одного й пішли за нею. Дівчина напрочуд впевнено пройшла повз охоронця, який саме читав газету, і сонну секретарку. Хлопці трималися за кілька кроків від неї й не озивалися, намагаючись не відволікати. Вони купили в автоматі й надягнули на ноги поліетиленові бахіли, потім увійшли до ліфта й дозволили Ніці вибрати поверх. Вона досі мовчала, проводячи їх, мов у трансі, шпитальним коридором. Невідомо як, але вони зовсім не привертали уваги медсестер. Врешті дівчина зупинилася перед скляними дверима, заклеєними кольоровими дитячими малюнками.

— Це тут, — вона важко видихнула, немов цей шлях коштував їй величезного зусилля.

Ніка захиталася, хапаючись за дверну раму. Нет підтримав її за талію, але за мить вона струснула головою й уже добре трималася на ногах. Підняла руку, щоб постукати. І передумала. Просто натиснула на ручку й відчинила двері. Всередині було лише одне ліжко, оточене апаратурою. На ньому лежала одинадцятирічна дівчинка, під’єднана до кількох великих апаратів. Її довге світле волосся було рівно укладене на подушці, а спокійне обличчя не виражало емоцій. Над узголів’ям горіла слабка нічна лампочка. На вікнах були опущені жалюзі.

— Це Клівлен, — прошепотіла Ніка.

Вони дивилися на обличчя дівчинки. Здавалося, вона щомиті може розплющити очі й встати. Та друзі знали, що правда набагато гірша.

На столику поряд лежало багато книжок. Лише зараз друзі зауважили, що в кімнаті є ще одна людина. У тіні в кріслі сиділа сорокарічна жінка. Вона дрімала. У руках була розгорнута книжка. «Маленький принц». Вони якусь мить нерухомо стояли, дивлячись на дівчинку, потім вийшли в коридор і тихо зачинили за собою двері.

— Що ви тут робите? — суворо запитала медсестра, перегороджуючи їм дорогу до виходу.

— Ми її знаємо, — сказала Ніка, вказуючи на двері. — Хотіли перевірити, як вона почувається…

Медсестра з підозрою дивилася на них.

— Без змін, — сказала вже м’якше. — Не прокидалася з моменту, як потрапила сюди. А тепер тікайте, поки вас ніхто не помітив.

Друзі подякували й з’їхали ліфтом на перший поверх. На дворі зробилося аж темно від дощової хмари, що неустанно насувалася на місто, тож у холі вже запалили половину лампочок.

— Дай комп’ютер, — попросила Ніка, і Нет, не питаючи про причини, слухняно подав їй ноутбук.

Вони всілися в крісла в холлі, а Ніка вписала в браузері адресу блогу й клікнула на останній короткий запис: «Я тут сама. Мені страшно».

— Цей запис лишили останньої суботи вранці. Як вона могла написати це в суботу, якщо спить тут уже два тижні?

— Не могла, — відповів Нет. — Хтось знає пароль і написав це замість неї.

— Малоймовірно, — заперечив Фелікс. — Навіщо комусь писати щось подібне? Написали б радше «Я люблю Крисю»…

— Зверніть увагу на циферки… — Ніка показала на екран.

— Це номер IP комп’ютера, з якого додано запис, — пояснив Нет.

— Я знаю, — Ніка прокрутила вниз, до коментаря, підписаного ніком «Нет». — А цей номер IP?

— Такий самий… — визнав Нет.

— Я думаю, що ти додав цей коментар, — Ніка поглянула серйозно.

— Але ж я тоді спав, — запротестував Нет.

— Знаю. Ти написав це уві сні. Це повідомлення з… того боку.

— Я не пам’ятаю…

— Бо ці сни не можна так просто запам’ятати, — сказав Фелікс. — Навіть якщо прокинутися посеред цього сну. Вони якимось чином забезпечені.

— Але, — Нет дивився то на Ніку, то на Фелікса. — Але як можна мати доступ в Інтернет у сні?

— Ти з нас найкраще знаєшся на Інтернеті й комп’ютерах, — зауважив Фелікс.

— Але не на комп’ютерах зі сну!

Охоронець, який уже певний час невдоволено зиркав на них, врешті встав і повільно рушив у їхньому напрямку. Не чекаючи на те, що він скаже, друзі вийшли на двір. Хмари зі сходу віщували неминучий дощ.

— Якщо це справді повідомлення від тебе, — замислився Фелікс, — це означає, що ми можемо досліджувати сонне потойбіччя й передавати результати сюди до того, як все забудемо.

Нет скривився на цю думку. Вони обійшли паркінг і дійшли до зупинки автобуса. Люди якось дивно на них дивилися, і лише за якийсь час Нет зауважив чому.

— Ми ж в бахілах, — сказав він. — А я думаю, що мені так дивно шурхотіло…

Вони якнайшвидше зняли поліетиленові бахіли й викинули до смітника.

В автобусі вони знову зайняли двомісне сидіння.

— Я тільки не знаю, як уві сні ви пропонуєте пам’ятати, навіщо ми туди вирушаємо, — озвався Нет. — Не те щоб я дуже хотів туди йти… так, теоретично питаю.

— Я колись досліджував сни, — нагадав Фелікс. — Якщо перед сном повторювати, що хочете зробити уві сні, то часом вдається запам’ятати. Трапляються і цілком свідомі сни. Знаєш, що спиш, і пам’ятаєш реальність.

— Чи хтось може мені пояснити, що станеться, якщо ми туди не підемо? — запитав Нет. — Я постійно чую лише загальні фрази, щось у стилі снів, перемішаних з реальністю. А що це взагалі означає?

— Пам’ятаєш Будинок Снерів? — запитав Фелікс. — Усе місто за якийсь час може мати подібний вигляд. Ми не будемо знати, що справжнє, а що нам тільки здається.

— Без нашої допомоги Клівлен не повернеться до реального світу, — додала Ніка.

— Якщо лікарі не можуть їй допомогти, то як ми могли б? — понуро запитав Нет. — У мене немає бажання виконувати місію, про яку я нічого не знаю.

— Гадаю, вони намагалися її розбудити, але це не вдасться, поки її свідомість у Палацу снів.

— Точно є якийсь спосіб. Не знаю, може, електричні розряди?

Ніка поблажливо поглянула на Нета.

— Ти потрапиш туди — хочеш не хочеш, — нагадав Фелікс. — А так ми принаймні будемо там разом.

— Я повинен рятувати чужу дівчинку й повертати якусь там рівновагу? — Нет склав руки на грудях. — Ні за що!

У вікна автобусу вдарили перші краплі дощу. За хвилину на вулиці вже періщила злива. Пролунав дзвінок. Нет витягнув телефон і відповів трохи розгубленим «алло». Він слухав мовчки, тільки змінювався вираз його обличчя. Врешті тремтливою рукою він сховав телефон до чохла на ремені рюкзака й важко зітхнув.

— Манфред першим це зауважив… — Нет був наляканий. — Мама до опівдня не встала з ліжка. Він її будив. Не вдалося. Потім зателефонував татові.

— І що? — запитала теж налякана Ніка. — Що з нею?

Нет поглянув на дівчинку й тихо сказав:

— Те саме, що і з Клівлен.

* * *

Нет швидко йшов, майже біг шпитальним коридором, наштовхуючись на людей. Фелікс і Ніка трохи на відстані йшли за ним. За якимись зі скляних дверей Нет наштовхнувся на батька. Той схопив переляканого сина за плечі.

— З нею все добре, — сказав він швидко. — Окрім того, що вона спить.

— А брато-сестра?

— В порядку, — тато міцно обійняв сина й скуйовдив йому волосся. — Лікарі говорять, що з дитиною нічого не сталося. Ходімо, зайдемо до неї… — він тільки зараз помітив Фелікса й Ніку. — Почекайте тут, там повно людей. Ми не можемо там бути довше, ніж кілька хвилин.

Вони кивнули й усілися на підвіконні, а тато разом з Нетом увійшли до відділення. Всередині зібрався натовп, хоча медсестри й просили всіх вийти. Батько схопив Нета за руку й продирався між людьми.

— Вони не знають, що з нею, — батьків голос тремтів. — Вони навіть не надто ввічливі. Я хотів забрати її до іншого шпиталю, але, на жаль, ніде немає місць.

— Я бачив її вранці… — Нет опустив голову, щоб приховати сльози. — Я не хотів її будити…

— Звідки ти міг знати…

— Є ще щось, — Нет завагався. — Я гадаю, це не випадковість… Це частина більшої цілісності…

— Облиш теорії змови, сину. Це справа лікарів.

Нет замовк. Вони дійшли до маминої палати. Окрім неї, там було ще четверо пацієнток. Ліжка стояли близько, лишалося стільки місця, щоб між ними можна було якось протиснутися. Молода медсестра мало не силою виганяла з палати відвідувачів.

— Будь ласка, приходьте завтра, — просила вона. — Тут надто тісно. Ще хтось випадково щось відключить…

Нет пірнув під рукою медсестри й кинувся до ліжка. Мама мала такий самий вигляд, як уранці. У неї було спокійне обличчя та рівне дихання. Він ніжно погладив її руку, в якій стирчала голка з крапельниці. Тоді медсестра торкнулася його плеча. Він неохоче встав, поцілував маму в чоло та вийшов з палати.

Один з лікарів саме став на стільці, підняв руки, щоб привернути до себе увагу й крикнув:

— Шановні панство! Прошу хвилину тиші!

Шум поволі стих.

— У таких умовах ми не можемо працювати. Будь ласка, вийдіть з відділення. Ви можете відвідати своїх близьких у години візитів, але я дуже прошу, щоб це не тривало довше, ніж півгодини. Інакше ми просто не зможемо виконувати свою роботу.

Тато обійняв Нета за плечі, і разом із натовпом вони рушили в напрямку виходу.

— Ти ж не дозволиш, щоб нас звідси вигнали? — Нет поглянув на батька.

— Я боюся, що лікар має рацію, — відповів пан Білецький. — Я тут уже півгодини й добре бачу, що відбувається. Ми нічим не допоможемо. Будемо тільки заважати.

— І що з нею? — запитала Ніка, коли вони побачилися в коридорі.

— Спить, — сказав Нет. — Просто спить. Я хотів потрусити її…

Ніка обійняла Нета. Він заплющив очі й поклав голову їй на плече.

— Тримаєшся? — запитала вона.

— Сподіваюся, вона завтра вранці прокинеться…

— У відділі вдвічі більше пацієнтів, ніж зазвичай, — сказав батько. — Схоже, останнім часом такі випадки трапляються частіше.

Друзі поглянули на нього.

— Які випадки? — запитала Ніка. — Люди не можуть прокинутися?

Тата кивнув:

— Часом вони прокидаються наступного дня, часом за тиждень, а деякі не прокидаються протягом місяця… Лікар не може цього пояснити. Він сказав щось про міський водопровід.

— А як буде з мамою? — обережно запитав Нет.

— Не дізнаємося, доки вона не прокинеться.

— Чому про це не пишуть в газетах? — запитала Ніка. — Це ж важливо… Це майже як епідемія.

— Пишуть, але всередині номеру, — відповів тато. — Перші сторінки зайняті політикою.

Вони спустилися на перший поверх. На превелике розчарування охоронців, холл перетворився у велику кочівницьку стоянку. Люди займали всі крісла й дивани, не було схоже, що вдасться когось умовити покинути лікарню. Нет роззирнувся в пошуках вільних місць.

— Це не має сенсу, — сказав тато. — Хворих тут стільки, що шпиталь не міг би нормально працювати. О вісімнадцятій годині закінчився час візитів. Ми зможемо прийти завтра.

— А якщо мама прокинеться? — запитав Нет.

— До нас зателефонують. Ми доїдемо сюди за десять хвилин.

Вони вийшли з лікарні. Ішов дощ.

— Почекайте під навісом, — сказав тато. — Я під’їду машиною.

Він побіг до паркінгу.

— Чому твій батько не намагається… ну… — Ніка замислилася. — Щось зробити?

— У нього така позиція, — Нет стенув плечима. — Він що три місяці здає кров, не переходить дорогу на червоне, бере участь у соціальних акціях… Він вирішив, що ми тут будемо тільки заважати. Він не змінить своєї думки. Я його знаю.

— Звідки взагалі ця сплячка? — запитала Ніка. — Це рідкісні випадки.

— Гадаєш, це може бути діло рук?.. — обережно запитав Нет.

— Годинникаря? — закінчила замість нього Ніка. — Цього ми не дізнаємося так легко… Але я так не думаю.

— З одного боку, я хотів би бути з нею, — Нет оглянув хол, — але з іншого — так я нічим їй не допоможу. Я думав про це синхронне засипання…

— Це ти написав уві сні, — нагадала Ніка.

— Я не впевнений, чи це був я… Я взагалі ні в чому не впевнений і не знаю, у що вірити.

— Тож у найгіршому разі ми одночасно заснемо й нічого не станеться, — сказав Фелікс.

— Ну-у… це аргумент, — Нет замислився. — Гаразд, я погоджуюся на дослідницьку місію, але не більше. Ми вирушимо туди, знайдемо маму, а потім повернемося на цей бік… Просто я не хочу, щоб у Центрі дитячої медицини було троє нових пацієнтів.

— Тож ти все-таки віриш у це, — зауважила Ніка.

— Я ж кажу… сам уже не знаю, у що я вірю…

— Як ми одночасно заснемо? — запитала Ніка.

— Я думаю про це вже п’ятнадцять хвилин, — сказав Фелікс. — До вечора я щось вигадаю. Ми повинні також одночасно прокинутися. Це якраз простіше. Так, про всяк випадок… о котрій прокидаєтеся?

— Я мушу встати о пів на сьому, — сказала Ніка. — Інакше спізнюся до школи.

— Майже на півгодини раніше, ніж я, — зауважив Нет. — Але гаразд… Я й так не знаю, чи взагалі засну сьогодні.

Під’їхав старий «Сааб» Нетового тата. Друзі почекали, поки той зупиниться, і заскочили всередину.

* * *

Без мами вдома відчувалася дивна пустка. Тато підігрів вечерю.

— Може, зателефонуєш? — спитав Нет, коли вони сіли за стіл.

— Лікар просив не дзвонити, бо вони не зможуть тоді робити нічого, окрім як відповідати на дзвінки. Він обіцяв, що зателефонує сам, якщо щось зміниться.

— Якщо щось зміниться? — тривожно запитав Нет.

— Якщо мама прокинеться, — рішучіше сказав тато.

Вони мовчки, майже не відчуваючи смаку, їли спагеті. Потім тато поставив посуд до посудомийної машини й налив до склянки апельсиновий сік.

— Але тримай увімкнений телефон при собі, — нагадав Нет.

— Так. Я пізно піду спати. Дивитимуся телевізор у залі. Але ти спробуй заснути.

Нет волів би не спати, але пам’ятав про плани відвідати Палац снів. Він прийняв душ, о призначеній годині усівся перед комп’ютером і клікнув іконку Net. com. За мить у верхній частині екрані з’явилися два вікна з відеоз’єднання з Феліксом і Нікою. Вони були вже в піжамах, готові до сну.

— Як ти почуваєшся? — тривожно запитала Ніка зі свого віконця.

— Попри все радію, що ми намагаємося щось вдіяти, — сказав він і перевів погляд на Фелікса: — Ти вигадав щось, щоб ми одночасно заснули?

— Так, — кивнув той. — Це має бути просто, якщо вистачить довжини кабеля від клавіатури. Найкраще було б мати безпровідну. Кожен із нас візьме клавіатуру, вкладеться до ліжка й натисне клавішу «Shift». Коли хтось засинатиме, палець розслабиться й він відпустить клавішу. Якщо протягом кількох секунд інші не відпустять клавішу, Манфред розбудить того, хто заснув.

— Нехай так, — непереконливо погодився Нет. — То… приємних спільних снів.

Він вимкнув комунікатор і пішов з клавіатурою до ліжка. Перевірив, чи розслаблений палець справді відпустить клавішу, і заплющив очі. Манфред розбудив його тільки раз. Незважаючи на всі емоції цього дня, а, може, власне через них, вони заснули майже одразу.

³⁰ Гра слів — польською «w szybie» у такому відмінку означає і шахта, і шибка. Саме тому друзі не можуть зрозуміти, про що йдеться.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Світили тільки сигнали заборони куріння і маленькі лампочки між рядами крісел. Рівномірний шум реактивних двигунів не міг їх приспати, бо вони і так вже спали. Діти розстібнули ремені і встали. У кабіні маленького реактивного літака було сорок місць. Усі порожні.

— Вдалося, — сказав Нет. — Ми разом.

— Тепер я пам’ятаю карету! — вигукнула Ніка. — Вона везла мене дорогою до кам’яного неба.

— Я теж був у кареті, — сказав Фелікс, — а потім на чорному вітрильнику.

— А я в трамваї, — додав Нет. — Зараз пам’ятаю, що написав той коментар до блогу Клівлен саме у трамваї.

Вони дивилися одне на одного, осяяні новими спогадами.

— Ми тут, — підсумував Фелікс. — Перший етап за нами. Ви пам’ятаєте, що буде потім?

Вони похитали головою.

— Я тільки пам’ятаю, що це щось неприємне, — відповіла Ніка.

— Зараз придумаємо, як уникнути того, що зазвичай з нами трапляється. Хоч би що це було.

— Це мала бути тільки розвідка, — нагадав Нет.

— І буде. Не дамо себе схопити, — Фелікс дивився під ноги і помітив прямокутну ляду з клямкою. Він встав на коліна і почав роздивлятися її зблизька.

— Я стільки фільмів-катастроф бачив, — сказав Нет, — що зовсім не хочу цього робити.

— Я бачив стільки документальних фільмів про катастрофи, — відповів Фелікс, — що зовсім спокійний. Унизу технічний відсік, де такий самий тиск, як тут. — Він схопився за клямку, але не потягнув. — Проте… це були фільми не про сонні літаки.

— Гадаєш, ми можемо наснити собі парашути? — запитала Ніка.

— Не знаю, але я не збираюся вискакувати з літака під час польоту, — відповів Фелікс. — Сховаємося там. Непомітно вийдемо після приземлення і підемо… кудись. Оцінимо ситуацію на місці.

— Що ви робите?

Друзі підняли голови. Перед ними стояв п’ятилітній хлопчик зі світлим волоссям і гриз льодяник. Не лизав його, а саме гриз.

— Хто ти? — запитав Фелікс.

— Не твоє діло, — фиркнув хлопчик. — Я спитав, що ви робите.

— Не берімо його з собою, — сказала Ніка. — Як дістанеться до Палацу снів у нормальний спосіб, нічого йому не буде.

— Я розповім їм про вас, якщо не візьмете мене із собою! — заявив малий.

— А хочеш вивалитися? — грізно запитав Нет.

Ніка відсунула Нета і присіла перед хлопчиком, усміхаючись.

— Ми робимо дуже небезпечну річ. Краще буде, якщо ти повернешся у своє крісло і пристебнешся.

— Дуже небезпечну? — Нет підняв брову.

— Якщо мій тато про це дізнається… — почав хлопчик, тицяючи в Ніку пальцем. — Як дізнається, що ви дієте всупереч правилам…

— Не дізнається, — Нет широко посміхнувся. — Ніхто ні про що не дізнається… Це буде нещасний випадок.

Ніка мусила притримати Нета і знову доброзичливо всміхнулася. З писком запалилися сигнали пристебнути паски безпеки.

— Тато точно хотів би, аби ти дотримувався правил, — лагідно промовила Ніка.

— Тато посадить вас до в’язниці, якщо ви не будете дотримуватися правил.

— Викиньмо його, — попросив Нет. — Це ж тільки сон.

— Але ж це дитина, — Ніка з осудом подивилася на нього.

— Потвора, а не дитина, — буркнув Нет. — Страшно уявити, яким він стане, коли виросте. Як будемо старими, такі люди, як цей малий… будуть підстерігати нас у день виплати пенсії.

Фелікс обійшов усю кабіну і з’ясував, що прохід у підлозі є найкращим варіантом для схованки. Тож він заплющив очі і різко відчинив ляду. Нічого не сталося. Унизу, між кабелями та гідравлічними шлангами було достатньо місця, щоб сховатися. Він хотів запалити навушний ліхтарик, але згадав, що уві сні його немає. Він мав лише супергодинник, але зараз він був ні до чого.

Фелікс спустився в технічний відсік і роззирнувся. Він не знав, наскільки це справжній літак, а наскільки це уявлення про нього, які наснив собі. Слабко освітлена нижня частина кабіни була розділена перегородками, баками та шафками з електронікою. Але тут було достатньо місця, аби перечекати до приземлення.

— Спускайтеся! — покликав Фелікс.

— Я і так все розповім татові! — заявив малий. — Ви мені не подобаєтеся.

— Як здаси нас, — Нет тицьнув у нього пальцем, — то зустрінемося тут завтра, у цей самий час. І пам’ятай, у тебе немає парашуту.

Ніка зіштовхнула Нета вниз, потім заскочила сама і зачинила ляду, поки ніхто нічого не встиг сказати.

— З ним будуть проблеми, — заявив Нет, вказуючи пальцем на гору.

— Ми нічого не вдіємо, — відповіла Ніка.

— Скинемо його. Йому нічого не станеться, тільки прокинеться…

— Зараз же припини!

Літак загойдало. Друзі подивилися у віконце, що розміщувалося просто перед ними.

— Хвилину тому його тут не було… — зауважив Нет.

— Схоже, він нам наснився, — промовив Фелікс.

Навколішках вони підібралися до вікна — воно нагадувало віконце для стрілка бомбардувальника з часів Другої світової війни. Крізь нього було видно, що вони наближаються до сіро-бежевої скелі, яка випірнала з хмар, а саме до сплюснутого тунелю, вирубаного у ній.

Мірою наближення вимальовувалися чергові деталі. Спершу з’явилася геометрична система, потім ще більша геометрична структура. Те, що здавалося скелею, виявилося великою стіною з рівних кам’яних блоків. У кількох місцях друзі помітили віконця. Нарешті вони зрозуміли дії пілота, який, мабуть, не мав наміру звертати.

— Агов! Тільки без дурних витівок, — занепокоївся Нет. — Він же не збирається туди летіти?

— Нічого тобі не станеться, — уїдливо нагадала Ніка, — лише прокинешся.

Вогні злітно-посадкової смуги запалилися просто всередині тунелю, і було надто пізно повертати. Друзі схопилися за що могли, й отвір у стіні посів усе поле зору. Стіни тунелю миготіли за вікном. Літак затремтів. Колеса запищали. Літак уповільнився, нарешті повільно заїхав на стоянку і завмер.

Фелікс, Нет і Ніка лежачи виглядали в ілюмінатор, чекаючи на те, що буде далі. Вони опинилися у величезному гроті, заповненому метушливими постатями. Тут стояло вже понад п’ятдесят чорних літаків, і черговий заходив на посадку. З кожного виходило кілька або й кількадесят осіб.

— Вони приготувалися прийняти значно більше пасажирів, — зауважив Фелікс.

Зі свого місця вони бачили всі повороти та проходи в стінах гроту, на яких на відстані кількох метрів висіли великі банери з логотипом оранжаду.

— Навіть тут є реклама, — промовив Нет. — Гадаєте, той самий літак вранці відвезе нас назад?

— Не знаю, як відбувається повернення, — відповів Фелікс. — Може… зовсім не відбувається. Пам’ятаєте, що зазвичай буває далі?

— Ні, — сказала Ніка. — Здається, що, спустившись сюди, ми порушили певний порядок. Ми не потрапимо туди, куди зазвичай потрапляли. Пам’ять теж не допоможе. Ніщо вже не буде таким, як раніше.

— Не знаю, чи хвилюватися, чи радіти… — зітхнув Нет. — Пам’ятаю тільки, що зазвичай те, що відбувалося потім, було дуже неприємним.

— Це ускладнює нашу розвідувальну місію, — визнав Фелікс. — Гадав, що уві сні ми згадаємо все.

Шипіння ознаменувало відчинення дверей кабіни. Діти визирнули назовні. Злісний малий спускався крутими сходами. Він зупинився на землі, роззирнувся і трохи механічним кроком рушив до найближчих дверей.

— Схоже, ніхто не перераховує пасажирів, — буркнув Фелікс. — Може, ніхто не помітить, що ми зникли.

Вони чекали, вирішуючи, що робити далі.

— Вони вдають, що працюють, — зауважив за певний час Фелікс. — Подивіться, вони їздять з порожніми візками — бо ніхто не прилітає з багажем. Там є якийсь маленький тракторець, який робить вже другий круг навколо тих літаків.

— Навіщо вони придурюються? — запитав Нет.

— Це, — Фелікс постукав по металу, — тільки вдає, що воно є літаком. Воно приблизно виглядає, як літак, але не потребує персоналу.

— Може, наснений літак потребує такого ж персоналу? Тут також мають діяти якісь правила.

— Придивіться до тих постатей, — тихо промовила Ніка.

— Це статисти, як у кіно, — відповів Фелікс. — Вони повинні лише вдавати, що це справжнє летовище.

— Придивіться до них, — повторила Ніка. — Уважніше придивіться.

Хлопці слухняно стали роздивлятися кілька найближчих техніків. Один довбався в шасі сусіднього літака, другий перекладав інструменти у ящику, третій приєднував і роз’єднував дроти до гнізд під крилом літака.

— Якісь вони незграбні, — за мить промовив Нет. — Не видно облич…

— Вони у тіні, — додав Фелікс.

— У них немає облич, — пояснила Ніка. — Це Тіні, заховані в одяг. Як той візниця карети…

— Пам’ятаю водія чорного трамваю, — Нет здригнувся на саму згадку. — Він теж складався з одягу й тіні.

Одна із шибок мала завіси та засувку. Фелікс обережно відчинив вікно. Усередину увірвався галас гальмування реактивних двигунів та транспорту, що кружляв у гроті.

— Ми не можемо залишатися тут, — промовив Фелікс і спустився униз. Він допоміг Нетові та Ніці. — Стійте рівно. Не викликаємо підозр.

Друзі тільки поглядом оглядали грот-летовище. Здавалося, що у загальній метушні ніхто не звернув на них увагу.

— Ідемо повільно, — Фелікс вказав уперед. — У бік тих дверей. Ми не можемо просто стояти…

Удавано спокійно вони дісталися дверей і штовхнули їх. З полегшенням занурилися у темні нутрощі, залишаючи позаду шум гроту. Друзі опинилися в довгій звивистій системі коридорів. Не затримуючись і не озираючись, вони рушили прямо. Крізь вентиляційні отвори хлопці й Ніка бачили великий залізничний вокзал, далі трамвайний парк, аж нарешті щось, що нагадувало каретний двір. Усе це були кінцеві станції, на яких натовп снував сходами чи пандусами.

— Люди потрапляють сюди в усі можливі способи, — зауважив Фелікс.

Вони не приглядались до оточення, бо прагнули якнайшвидше вибратися з-під землі.

Несподівано чергові двері вивели на подвір’я, оточене високими будинками. Угорі спалахували зірки — або кам’яна мегаконструкція виступала над хмарами, або ці миготливі крапки тільки вдавали з себе зірки. Будинки були на вигляд старі, частково оштукатурені, на решті поверхні стін — абияк складені цеглини чи каміння. Вікна та балкони були різні за розміром, розміщалися криво, іноді взагалі без сенсу. На одному балконі не було дверей, зате біля нього, на голій стіні, розміщувалися балконні двері. Вхід до одного з будинків розташовувався на другому поверсі, до того ж до нього не було сходів. У багатьох вікнах горіло світло, кидаючи на друзів жовтуваті відблиски. Якісь постаті ритмічно рухалися, виконуючи монотонну роботу. Деякі будинки були ніби схилені над подвір’ям, їхні дахи майже торкалися. Деякі будинки з’єднувалися, перетворюючи подвір’я немов на нутрощі готичного собору.

Друзі йшли чи-то гравієм, чи-то щебнем. Посередині подвір’я була яма, навколо якої стояли прути зігнутої огорожі. Нет сперся на нього й обережно зазирнув у неї.

— Щось там внизу блищить, — промовив він.

Фелікс і Ніка стали поряд з ним і подивилися униз.

— Це вогні міста, — пояснив Фелікс. — Ця скеля висить над Варшавою.

Нет покрутив головою.

— Десь мусить бути суперкомп’ютер, — сказав він, — який це все розраховує і відправляє нісенітницю до мозку.

Круговими сходами вони піднялися на терасу на даху одного з будинків. Відкрився вид на велике місто, сповнене різноманітних, хаотично розташованих будівель. Вдалині воно піднімалося різко вгору і будинки, з’єднуючись, утворювали освітлену вежу.

Нет зітхнув і стиснув пальцями огорожу. Ніка поклала долоню йому на плече.

— Я згадав, чому сюди прийшов, — промовив він. — Я повинен знайти маму.

— Ми знайдемо її, — запевнила дівчина.

— Бачиш, скільки тут будинків? Як ми її знайдемо?! Я гадав, коли ми прийдемо у сон разом, усі відповіді з’являться автоматично.

— Я не пам’ятаю минулих візитів, — визнала Ніка. — Може, це через синхронний сон ми не пам’ятаємо…

— Переконаємося, — сказав Фелікс, — а зараз відійдемо звідси подалі… на випадок якщо хтось таки рахує пасажирів.

— Може, Клівлен зробила те саме, що й ми? — занепокоївся Нет. — Вона відокремилась від інших. Може, через це ми теж не прокинемося?

— Я теж про це подумав, — визнав Фелікс.

— Краще б ти заперечив…

— Знайдімо спочатку Палац снів…

Вони йшли повз криві будинки, крізь високу браму, за якою подвір’я звужувалося і перетворювалося на звивисту ущелину зі стінами, повними освітлених вікон та відчинених дверей різного розміру. З’явилася трава, біг струмок. Після кількох поворотів ущелина розгалужувалася, розширювалася, ставало більше простору та перешийків. Далі будинки скупчувалися в острівки. Де-не-де найвищі яруси окремих островів з’єднувалися висячими мостами, кабелями чи трубами, які, здається, трохи протікали. Друзі пройшли повз останню, самотню і надзвичайно вузьку кам’яницю та побачили великий будівельний майданчик. Несподівано зашуміло, наче вони перетнули якийсь звуковий бар’єр. Тисяча людей зводила будинки дивакуватої форми. У деяких не було дверей, у інших лише через кілька поверхів з’являлися вікна. Найближчий будинок вже від самого фундаменту небезпечно нахилився. Наступний розгалужувався на безліч безглуздих гострих веж, а черговий скручувався, мов свердло. Деякі нагадували надто розбудовану кам’яницю, інші — зависокі склади чи замкові башти. Були й такі, що мали вигляд величезних кубиків, без входів та вентиляції. Вони виростали у випадкових місцях, наче без плану та ідеї. Навколо риштування та під ним працювали люди. Вони були схожі на мурашок. Дерлися драбинами, тягли каміння, цеглу, мотузками піднімали відра з розчином. Де-не-де висіли транспаранти з рекламою оранжаду, що було досить дивно навіть для такого незвичайного місця.

Друзі пройшли ще трохи й зупинилися посередині цієї гігантської плутанини. Вони розглядали все у німому здивуванні.

Звідкись згори пролунав протяжний звук. Від одного з будинків, майже в ста метрах над землею, відірвався великий фрагмент незавершеної стіни. Люди внизу розбіглися. Мур вдарився об землю, аж загуло. Ніхто цим не переймався. Перехожі піднімали цеглини і несли до найближчих риштувань.

Поряд майже сто осіб — чоловіки та жінки в нормальному, щоденному одязі (тепер сильно забрудненому) — укладали фундамент наступного будинку. Розпочали одночасно у кількох місцях, і не треба було великого досвіду, аби зрозуміти, що окремі фрагменти не поєднувалися між собою.

Люди проходили повз, сліпо втупившись перед собою. Більшість несли будівельні матеріали. Часом, якщо вантаж був завеликим, його несли кілька осіб або транспортували на дерев’яному возику.

— Перепрошую! — звернувся Фелікс до чоловіка. — Куди ви несете цей камінь?

Чоловік у запиленому подертому костюмі зупинився, і на мить його погляд став притомним. Він подивився на камінь у своїх руках, потім угору й на пролом, що тієї самої миті з’явився у стіні.

— Туди. Я відповідальна людина. Треба відремонтувати стіну. Це важливо.

— А навіщо ці будівлі?

— Перепрошую, але в мене немає часу. Робота не може чекати.

Друзі дивилися, як чоловік віддалився та змішався з натовпом. За мить він зник з очей. Крізь вікно найближчого будинку вони побачили людей, які монтували повну зубчастих коліс машину, що нагадувала куб із Будинку Снерів.

— Земля тут не земля, — раптом помітив Фелікс.

Друзі подивилися під ноги. Дійсно, де-не-де з-під шару піску та пилу виднілися старі цеглини. Далі, у заглибленнях, було видно верхівку склепіння приміщення, що розташовувалося нижче. Діти звернули увагу, що на землі повно фрагментів стін, а деякі з нових будинків є тільки продовженням тих, що були нижче. Друзі повільно рушили, проходячи повз людей з відсутніми поглядами. У кількох місцях вони побачили в землі великі діри, оточені парканами чи залишені без захисту. Крізь них було видно нижні поверхи будівлі. Там теж тривала робота, видовбували нові входи, різні фрагменти єднали мостами, додавали еркери чи зносили стіни, аби створити вільний простір для нових будівель.

— Я навіть не намагаюся це зрозуміти, — промовив Нет. — Це безнадійно…

— Вони мусили це збудувати власноруч, — Ніка обвела поглядом простір. — Сюди люди потрапляють уві сні. Вони не сняться нам. Це справжні люди. Усім нам сниться той самий сон! — Вона нахилилася по цеглину. — Візьми її до рук, — попросила Фелікса. — Вона важить стільки ж, скільки в реальності. Якщо носитимеш її, то відчуєш втому. Навіть якщо це тільки сон, у цьому сні ти дійсно втомлюватимешся.

— Тому люди прокидаються такими втомленими, — погодився Фелікс. — Звісно, якби не синхронний сон, ми теж зараз працювали б.

Пролунав крик. Вони різко озирнулися. З високого риштування хтось впав. Коли чоловік вдарився об землю, піднімаючи шари пилу, діти зціпили зуби. Вони зі страхом дивилися на куряву, що повільно опадала. Страшніше, ніж нещасний випадок, було те, що ніхто з перехожих ним не переймався. Отупілі люди кидали погляд на чоловіка, що впав, і обходили його.

Друзі підбігли, але на землі вже нікого не було.

— Зник? — роззирнувся Фелікс.

— Прокинувся, — відповіла Ніка. — Ходімо звідси.

Друзі підійшли до карликового — порівняно з іншими — будинку, який правив тільки за гвинтові сходи. Вони побігли сходами вниз. Потім, коли вже паморочилося в головах і вони втомилися, просто пішли швидким кроком. Вони не рахували сходинок, але їх було багато, дуже багато. З’явилися вікна, чи просто ціла стіна перетворювалася на балюстраду, за якою було видно чергові риштування і нижчі поверхи, де працювали люди-мурахи. А зоряне небо чи те, що небом здавалося, досі видніло вгорі, хоча вони багато разів проходили повз конструкції зі стелями. Зробилося дуже темно, а діти досі спускалися.

Друзі здивувалися, коли опинилися в темному коридорі, у самому низу сходів. Вони ступили кілька кроків і опинилися на пустирі. Зараз за спиною в них була каплиця, може, вхід у крипту, схований у схилі пагорбу. Світло зірок надавало околиці злегка блакитний, холодний відтінок. Для очей, що звикли до темряви, пустир майже світився. На горизонті на відстані сто метрів були помітні руїни. Дув слабкий прохолодний вітер.

— Ми спускалися… — зауважив Нет. — А над нами досі небо.

— Тут простір більш впорядкований, ніж у Будинку Снерів, — Фелікс пильно озирався.

— Підсумуємо, — промовив Нет. — Ми невідомо де, невідомо навіщо. Невідомо, що маємо робити. Я не вірю, що таким чином знайду маму. Ми навіть не знаємо, чи вдасться звідси повернутися.

Він піднявся на пагорб, з якого вони вийшли.

— Там щось… темніше за ніч, — прошепотіла Ніка, вказуючи на руїни.

— Не лякай, жінко… — Нет мимоволі здригнувся.

На краю руїн рухалося щось, що могло бути хмарою чорної імли або звичайною ілюзією втомленого зору.

— Ми це вже бачили, — сказав Фелікс. — У Будинку Снерів.

— Тіні, — прошепотів Нет. — Такі, як під плащем візниці і в тих постатях в летовищі.

Друзі повернулися і піднялися пологим схилом. Місцями із землі виступали фрагменти стін. Трохи далі на тлі зоряного неба височіла самотня вежа. Збудована зі світлого плаского каменю, вони виростала просто із землі. Вітер тихо посвистував у щілинах.

Друзі ступали еластичним фіолетовим матрацом. Ніка йшла дедалі повільніше й нарешті зупинилася. Вона мовчки дивилася на вежу.

— Я знаю це місце, — тихо промовила вона. — Я була тут.

— Схоже, тобі не подобається вежа, — промовив Нет. — Але я б не вередував.

— Не подобається, — визнала Ніка, — але у мене таке передчуття, що ми повинні тут залишитися. Тут безпечно.

— Звідки така впевненість?

— Я сама збудувала цю вежу, — вона штовхнула великі двері і зайшла до середини. — Зверніть увагу на тринадцяту сходинку, вона трохи крива.

— Як це «сама збудувала»? — запитав Нет.

— Це і були мої кошмари. Тепер я згадала… принаймні частину з того. Також пам’ятаю… Тінь, — вона озирнулася.

Темрява, здавалося, наближалася.

Друзі замкнули двері на сталевий засув і почали підніматися. За мить Нет спіткнувся й упав.

— Ауч! — прошипів він, розтираючи забиту колінку.

— Я говорила про тринадцяту сходинку.

— Не можеш наснити звичайну сходинку?

— Я не наснила цієї вежі. Я ж сказала… я збудувала її.

Вони дісталися верхівки. Тут була невеличка надбудова з дерев’яною підлогою. Вона була не закінчена — стіни обривалися нерівною лінією приблизно у метрі над нею. Під стіною стояли викладене з соломи вузьке ліжко, стіл і стілець.

— Схоже, на мене чекає ще трохи роботи… — похмуро промовила дівчина. — Якщо ми не будемо засинати синхронно, я повернуся сюди, бо мушу закінчити.

— Ти хочеш сказати, — запитав Нет, — що власноруч підняла все це каміння і склала одне на одне?

— Я пам’ятаю, як це робила…

Ніка раптом зашипіла від болю. Поглянула на долоні. Шкіра була стерта та травмована, наче дівчина справді довгий час тягала каміння. Нет схопив подругу за руки. Подивився на рани і повернувся до Фелікса.

— У мене немає набору для медичної допомоги, — промовив той. — Я не наснив рюкзак, — він підійшов і подивився на долоні дівчини. — На щастя, вони не глибокі.

Друзі поглянули на пустир. Невиразна тінь рухалася на межі видимості. Зараз вона була ближче, ніж хвилину тому. Або, може, так здавалося з висоти…

— А що буде, як тінь дістанеться сюди? — запитав Фелікс.

— Не знаю…

— Звідки ти знала, як будувати вежу?

Ніка хвилину розмірковувала.

— Гадки не маю.

— Як ти затягла сюди… наприклад, цю каменюку? — Фелікс вказав на камінь, що важив не менше від п’ятдесяти кілограмів.

Дівчина подивилася на зазначений камінь, потім на долоні. Рани загоювалися на очах, за мить від них не залишилося і сліду.

— Не розумію, — сказала Ніка, поворушивши цілком здоровими пальцями. — Пам’ятаю тільки, що піднімала камінь за каменем і вкладала згідно з якимись правилами.

— Вежа звужується догори, а стіни стають дедалі тоншими, — промовив Фелікс. — Така конструкція — найстабільніша.

— Я не знаюся на будівництві. Якось воно сталося…

— То збудуй іще Інтернет і маленький комп’ютер, — роздратовано кинув Нет. — В іншому разі не вдасться відправити повідомлення в реальність. І ніякого перегляду тутешньої… адресної книжки.

— Думаю, тут не можна так просто змінити навколишнє середовище, — промовив Фелікс. — Це місце створене колективним уявленням, і ніхто не може тут собі наснити персональний комп’ютер. Треба було це робити у літаку. Там ми могли створювати.

Нет сів на стілець і втупився у стіну.

— Навіщо ти збудувала цю вежу? — запитав Фелікс.

— Я не знаю. Не пам’ятаю. Просто я мусила це робити. Щось наказало мені.

Фелікс торкнувся стіни. Між пласким камінням проглядала ніч. Для з’єднання каменів не використовували розчин — вони були складені так, аби прилягали один до одного.

 — Це не надто міцне з’єднання, — буркнув собі під ніс. — Коли щось сильне спробує атакувати, вежа може завалитися, — він подивився на туманну тінь, яка була ближче, ніж хвилину тому. — Добре, що у нас є хоча б це. Цікаво, що ми робили кілька останніх ночей.

— Не пам’ятаю, — визнав Нет. — Але, знаючи мене, це не була копія шаттла «Атлантіс». — Він підвівся і встав біля Фелікса. — О ні… воно наближається… Ти колись говорив, що знаєш ідеальний спосіб прокинутися.

— Крутити головою… — згадав Фелікс.

Друзі нахилилися і закрутили головами. Найдовше це робив Нет. Та, на жаль, вони не прокинулися.

З-за лісу долинув шум бензинового двигуна. Хлопці й Ніка подивилися у тому напрямку. Вдалині виднілися вогні високих будинків. За певний час діти побачили світло, що рухалося в повітрі, і помітили дві фари. Машина наближалася.

— Чи я добре бачу? — запитав Нет. — Це щось рухає крилами?

— Ти добре бачиш, — підтвердив Фелікс. — Схоже, це механізм. Цікаво, він… дружелюбний?

— Тут немає друзів, — прошепотіла Ніка.

Вони не мали сумнівів: це була вантажівка, схожа на сміттєвоз, яка летіла в повітрі завдяки парі великих механічних крил. Вони не могли роздивитися, чи хтось був у кабіні. За те бачили великий напис «Оранжад» на боці. Вантажівка увімкнула поворотники, зробила два кола навколо вежі і полетіла назад, тягнучи за собою смугу чорного диму. Червоні світла задніх ліхтарів щезали у нічній темряві.

— Летючий рекламний сміттєвоз, — видихнув Нет. — Я що, повинен брати участь у цьому дурному сні?! Це ні до чого не приведе.

Ніка обійняла друга за плечі, але це не поліпшило йому настрій.

— Вона розігнала тінь, — замітив Фелікс.

— Надовго? — буркнув Нет. — Мені треба шукати маму, а я боюся вийти…

Фелікс притулився до незакінченої стіни, що утворювала балюстраду, і дивився на темряву під руїнами. Далі починалися будинки. Ближчі мали темні вікна, у тих, що подалі, подекуди виднілося жовте світло.

— Я от подумав: щоб прокинутися на стороні реальності, ми мусимо заснути тут, — вирішив Фелікс. — Але ж ми не спимо уві сні…

— Може, ми не повернемося, поки не знайдемо Палац снів? — неохоче промовив Нет.

— Але ж ми у ньому самому! — раптом вигукнула Ніка. — Це ж так просто! Усе навколо нас — це Палац снів!

Хлопці замислилися.

— Може, ти маєш рацію… — погодився Фелікс. — Це пояснює першу загадку. Ще ми повинні з’ясувати нашу ціль і реалізувати її.

— Я хочу знайти маму, — нагадав Нет. — Місію Годинникаря можемо виконати пізніше. Якщо тільки ми не потрапили в пастку.

Фелікс, щось згадавши, поліз у кишеню і витягнув візитівку Годинникаря снів. Вона не була зім’ята.

— Може, вона нам тільки сниться? — промовив Нет. — Може, вона не справжня?

Фелікс повернув візитівку. На ній був напис: «З обох сторін ви повинні засинати одночасно».

— На щастя, у реальності ми синхронізували будильники, — зауважив він.

— Але… що стосовно всіх цих фаз сну? — запитала Ніка.

— Не маю уявлення, як це працює. Але мені здається, що відстань і виміри тут відносні, як і в Будинку Снерів. Але, принаймні, все не змінюється щохвилини.

Феліксові здалося, що тінь знову наближається — краєм ока він помітив рух за найближчим пагорбом.

— Гляньте туди, — промовив він тихо.

Вони подивилися у вказаному напрямку. Хвилину нічого не відбувалося, потім щось темніше від землі замаячило на височині. Друзі завмерли і напружили очі. Але було дуже темно, щоб розпізнати деталі. Щось повільно сунуло з-за пагорба.

— Щось маленьке, — оцінив Фелікс.

— Скидається на дитину у комбінезоні полярника, — Нет ковтнув слину. — Це зовсім мене не заспокоює…

Він сперся на мур, аж зіпхнув один з каменів.

— Обережно! Така стіна тримається тільки під тиском вищих шарів, — проказав Фелікс.

— У разі чого, принаймні, матимемо боєприпаси, — відповів Нет, але каменюку відсунув.

Постать незграбно рухалася у бік вежі. У її рухах було щось знайоме.

— Це щось твоє, — Ніка доторкнулася до плеча Фелікса.

— Це ж ведмедик Короткий Шлях, — видохнув Нет. — Це той ведмедик-провідник. Навіщо ти його наснив?

— Я не навмисне, — сказав Фелікс. — Кожен з нас створює якісь постаті уві сні.

— Але зазвичай не такі докучливі.

— Ти обіцяв, шо насниш його знову, — нагадала Ніка. — Треба виконувати обіцянки.

— Я спущуся і впущу його, — Фелікс повернувся у бік сходів.

— Ні! — закричала Ніка. — Не впускай його… Він… вийшов з тіні.

Ведмедик добрався до вежі і задер голову. Він помахав друзям і замигав зеленими очима. Фелікс насилу втримався, аби не помахати у відповідь.

— Мені тут стояти? — запитав ведмедик. — Не впустите мене?

З-за лісу долинув дивний звук. Над пустирем розносилося своєрідне щебетання, наче прискорений спів механічної пташки. Діти намагалися локалізувати його джерело, але воно лунало звідусіль.

— Я знаю, що це, — Ніка витягла з волосся шпильку і поклала на столик.

Перш ніж хлопці щось встигли запитати, раптова сонливість змусила їх повкладатися на підлозі. Вони заплющили очі й одразу ж заснули.

Перед дверима вежі стояв маленький плюшевий ведмедик. Червоними очима він дивився вгору.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ніка прокинулася у своєму будинку й інстинктивно ляснула по будильнику. Але звук не стихав. У всякому разі, він не нагадував знайомий дзвоник, тільки щебетання розлюченої канарки.

— Манфреде! — заволала вона. — Вимкни це. Я вже не сплю.

— Привіт! — пролунало з комп’ютера. — Врубив на повну, бо ви хотіли прокинутися одночасно.

Якусь хвилину дівчина дивилася в стелю і відчувала, що від неї тікає щось таке, що вона дійсно пам’ятала, і вистачить лише знайти опорну точку, щоб усе згадати. Однак не вдалося. Вона встала, позіхнула і пішла у ванну. За п’ять хвилин з канапкою і запашним чаєм вона всілася за комп’ютер. Клікнула на іконку Net. com, і за мить у верхній частині екрану з’явилося два вікна з повідомленнями від Нета та Фелікса. У Нета все волосся було на один бік, і він ще не повністю розплющив очі.

— До того, як переодягатимешся, мала, — він позіхнув, — пам’ятай, там на моніторі є камера.

— Дякую, я вже передяглася. Як настрій?

— Погано, але спав краще.

— Привіт! — Фелікс тільки-но сів перед камерою. — Як спали?

— Може, трохи краще, — вирішила Ніка. — Трохи…

Нет заморгав і позіхнув іще ширше.

— Щось пам’ятаєте? — запитав Фелікс.

Нет і Ніка повільно похитали головою.

— Ми прокинулися, — пробубнив Нет. — Пропоную сприймати це як успіх.

— Поговоримо у школі, — сказала Ніка. — Мені треба вийти раніше за вас, тож дайте поснідати.

Вона відключилася, поспіхом доїла канапку, допила чай і спакувала сумку. Потягнулася по шпильку, але завмерла, ніби щось згадала. Стенула плечима і вткнула шпильку у волосся.

* * *

У холі друзів привітав яскравий плакат: «Сенсація — нові результати опитування! Дивіться на сторінках «Виборця»!»

— Що за нові результати? — запитав Нет, вгледівши Оскара. — Марцель набрав 104 відсотки?

— Нічого тобі не скажу, — відповів той. — Ти повинен зайти на сторінку. До речі, клікни на лінк спонсора.

— Аж боюся перевіряти, — Фелікс послав Нетові важкий погляд.

— Спок, — Нет поляскав друга по спині. — Ти наляпав стільки дурниць, що маєш, найімовірніше, від’ємний результат. Не варто навіть перевіряти.

— Однак я це зроблю… — Фелікс рушив у бік сходів.

За відсутності Ефтіпі клас інформатики непомітно перетворився на інтернет-кафе. Загадковим чином із холу сюди переїхали три важкі харчові автомати. Власник шкільного буфету, пан Роберт, спочатку радів, що вдалося позбутися конкуренції, але його настрій швидко погіршився — коли виявилося, що центр шкільного життя перенісся на інший поверх.

У класі було втричі більше учнів, ніж комп’ютерів. Тривала жвава дискусія. Коли Фелікс переступив поріг, запала тиша і майже всі подивилися на нього.

— Респект! — озвався Люціан. — Блискучий хід з тим басейном.

Потім заговорили всі одразу, але Фелікс не слухав. Він ковтнув слину і, сповнений найгірших передчуттів, схилився над першим у ряду комп’ютером. Посеред екрану була велика діаграма. Найвищий стовпчик було підписано: «Фелікс Полоній — 78  %». Другим у рейтингу став Марцель, а третім — Геральд.

Фелікс поглянув на Нета, точніше хотів на нього подивитися, але Нет кудись зник. Віктор і Оскар окупували вчительський стіл та модернізували сторінку на під’єднаному до Інтернету ноутбуці.

— Вибори самоврядування, які нікого не цікавили, ми перетворили на значну подію. Чого у тебе така фізія? Усі задоволені.

— Не всі, — сказала Еріка. — Як жінці, мені треба додати пару пунктів.

— Це опитування, а не торг, — зауважив Віктор. — Ми рахуємо голоси і публікуємо результати.

— Додайте мені хоча б п’ять пунктів, або напишу скаргу на ім’я директора.

— Це напад на незалежну пресу! — обурився Оскар. Та в нього не було можливості розвинути думку, бо на стіл сперся Марцель і зміряв обох хлопців грізним поглядом.

— Негайно запиши, що я теж підтримую будівництво басейну, — сказав він. — І теж безкоштовно. На даху, а не в підвалі.

— Серйозно? — здивовано запитав Оскар.

— Серйозно. З трампліном.

— А це мій офіційний коментар щодо результатів, — Губерт Тріска поклав на стіл папірець, списаний дрібним почерком.

— Мені це набрати? — перелякався Оскар.

— До останньої коми, — підвищив голос Губерт. — Повідомлення містить тільки важливу інформацію.

Фелікс зітхнув і рушив до виходу, та натрапив на знайому блондинку.

— Не забувай про квіти, — нагадала вона. — Усюди має бути багато квітів.

Фелікс притакнув і відступив, бо пропускав у клас пана Цединю.

— Перепрошую, — промовив не надто голосно вчитель. — Саме починається урок з історії для третього «С». Якщо когось це цікавить, то запрошую.

Лише на першому поверсі Фелікс зустрів Нета, який удавав, наче нічого не сталося.

— Ти мене в це втягнув, — розізлився він, — і зараз мене з цього витягнеш!

— Старий… — Нет розвів руками. — Ну хто міг подумати, що ми вчимося з такими кретинами? А саме зараз у мене особисті проблеми… Може, перестань митися, тоді втратиш половину виборців.

— І половину друзів, — додала, підходячи, Ніка. — Привіт. Що сталося?

— Перший у рейтингу, — похмуро пояснив Фелікс.

— З чотирикратною перевагою над другим місцем! — з явним задоволенням додав Нет. Але під незадоволеним поглядом друга швидко став серйозним.

— Це вирішити просто, — промовила Ніка. — Подумай, що найбільше не сподобається усім, і наголошуй на цьому.

— Уже завтра в тебе буде такий шанс — після фізики, — повідомив Нет.

— Мало не бути жодної зустрічі! — гарикнув Фелікс.

— Ну якось ти повинен впасти з першого місця… Якщо зараз замовкнеш, то утримаєшся на цій позиції.

— Як мама? — запитала Ніка.

— Без змін…

Коли вони проходили повз магазинчик, двері відчинилися і звідти вийшов пан Роберт, низенький чоловік з чорними вусами та лисиною від лоба до маківки. Він поправив фартух і підійшов до Фелікса.

— Я чув, ти лідер у виборах, — промовив він.

— Це випадковість… — Фелікс стенув плечима.

— Повір мені, — пан Роберт поклав руку на Феліксове плече і делікатно відтягнув його від друзів. — Я працюю в торгівлі та знаюся на людях. У тебе хист до політики. Мене цікавить, що ти зробиш, коли станеш головою.

— Я ще про це не думав, — чесно відповів Фелікс.

— Може, почнеш з… — чоловік стишив голос, — з того, аби прибрати зі школи автомати?

— Автомати дуже зручні, — зауважив хлопець.

— Кому зручні, а кому й не зручні… — скривився пан Роберт. — До того ж газовані напої та солодощі дуже шкідливі. Так само як батончики.

— Але ви теж ними торгуєте.

— Це деталі… Подумай про збереження місць праці. Один автомат — це один безробітний. Автомати гучні, вживають забагато електроенергії й урешті-решт ошукують покупця. Скажи, тобі не потрібна допомога у передвиборчій кампанії? Стали б у пригоді кольорові плакати та листівки. Конкуренція чорно-білим.

— Дякую, але не треба. Це має бути дуже скромна кампанія.

— Ага, я забувся, — чоловік витягнув з кишені конверт. — Хтось залишив це для тебе.

Фелікс взяв конверт, але не встиг відповісти, бо пан Роберт розвернувся на п’ятках і швидко зник за дверима магазинчику. З боку свого кабінету йшов директор Ромашка. Він мугикав щось собі під ніс, пройшов повз вахтерку, де просто на стільниці спав пан Нетля, витягнув з кишені жовтого піджаку два злотих. Підійшов до світлого квадрату на підлозі, де ще вчора стояв автомат. Нахилився, витягнув руку з грошима і завмер. Припинив мугикати. Повільно випростався і роззирнувся у порожньому, як на цей час, холі. За вітриною буфету пан Роберт читав газету. Його ледь було помітно за написами: «Незвична пропозиція!», «Три за ціною двох!» і таке інше.

Директор нарешті помітив друзів, які стояли біля буфету.

— Вони на другому поверсі, пане директоре, — промовив Фелікс. — У класі інформатики.

Директор насупив брови і пішов до сходів, якими саме бігли Віктор та Оскар. Вони сповільнилися перед розсувними дверима і вибігли назовні. За хвилину до холу влетів розлючений Марцель, шкірячи зуби, і погнав за хлопцями.

— Схоже, якийсь час сайт не працюватиме, — промовив Нет. — Цікаво, що такого вони написали.

Він витягнув з рюкзаку ноутбук і відкрив екран. Друзі прочитали:

Кандидатка Еріка намагалася залякати редакцію «Виборця», але вона і так не має шансу на перемогу, тому ми її пробачаємо.

Тим часом щось для моржів. Згідно з геніальним висловлюванням Фелікса Полонія, Марцель пропонує перенести басейн на дах школи. Це цікаво, якщо взяти до уваги середню температуру взимку на нашій географічній широті. Офіційний коментар Тріски щодо результатів нашого опитування ми розмістили у вигляді аналогових новин (тобто папірця) у чоловічому туалеті та третьому поверсі, з внутрішнього боку дверей середньої кабінки.

Про Геральда не варто навіть писати, тож і не пишемо. Проте наш майбутній голова Фелікс Полоній охоче відповість на всі ваші запитання завтра після сьомого уроку в класі історії.

Фелікс подивився на Нета, але нічого не сказав.

— Старий… — Нет зробив невинний вираз обличчя. — Я дійсно бажаю тобі всього найгіршого. Не знаю, що ще зробити, щоб ти повірив у мої погані наміри…

— Наприклад, нічого не роби.

Фелікс поглянув на годинник. Було десять хвилин на дев’яту, але, схоже, робота творців «Виборця» порушила роботу шкільного сервера і дзвоник не задзвонив. Вахтер спав, тому не міг дзвонити вручну.

— Школу огортає хаос, — запевнив Фелікс. — Половина спить, половина сидить у кав’ярні.

Директор Ромашка повернувся задоволений, з улюбленим батончиком у руці. Заліз під стільницю і запустив дзвоник. Пан Нетля зірвався, широко розплющив очі і вигукнув:

— Звісно, я замовив оранжаду для всього взводу, пане лейтенанте!

Друзі й директор подивилися на вахтера.

— Чудово, дійсно чудово, — розгублено покивав Ромашка і звернувся до дітей: — Пані Бонк сьогодні взяла вихідний, тому у вас є вільна година.

Він широко всміхнувся і пішов. Не вистачало вчителів на заміну, тож поява незалежної кафешки була йому на руку, бо відпадала потреба організовувати дозвілля учнів.

— Другого уроку теж не буде, — сказала Ніка. — Бутлер повісив на дверній ручці готельну табличку «Не турбувати». Коли я проходила повз, чула хропіння.

— То що ми взагалі тут робимо? — запитав Нет. — Ходімо на каву.

— Може, вистачить шоколаду, — промовила Ніка. — Останнім часом я не така сонна.

За п’ять хвилин вони вже сиділи у затишному кафе «Зайві калорії» з філіжанками гарячого шоколаду.

Нет, поклавши щипцями дві грудки тростинного цукру, підсолодив собі і так солодкий шоколад.

— Щось сталося цієї ночі? — почав Фелікс.

— Немає жодного запису в блозі, — промовив Нет. — Я дав би спокій з цим Палацом снів. Я не міг навіть батьку про це розповісти, бо він подумає, що я хворий, тобто кретин.

— Може, цього разу просто не вдалося підключитися до сервера і залишити коментар. Буває.

— Принаймні, я добре спала, — Ніка взяла щипці, поклала на тарілку грудку цукру й побавилася нею. — Не так, як колись, але краще, ніж раніше.

— Це може бути випадковість… — відповів Нет. — Облишмо цю справу. У такому великому місті мусить бути хтось, хто краще за нас знається на цьому. Снери, наприклад, або… інші міські служби.

— Навіть мадам Жозефіна сказала, що ми підходимо краще за всіх, — нагадала Ніка, поклавши на тарілку ще одну грудку цукру.

— Ти віриш ворожці з кришталевою кулею, що світиться галогеном?

— Так.

— Ми навіть не знаємо, чи той Палац снів взагалі існує.

— Треба знову спробувати, — промовив Фелікс. — Я теж краще спав. Це про щось говорить.

— Про високий атмосферний тиск. А якщо це все правда і ми не прокинемося?

— То ти віриш у нього чи не віриш?

— Я ще не вирішив… Я волів би бути десь посередині. Тоді легше буде змиритися з правдою. — Нет замислився. — Гаразд, спробуємо ще раз. Але востаннє.

Фелікс щось згадав. Він поліз у кишеню і витягнув конверт.

— Що це? — зацікавилася Ніка.

— Хтось мені залишив його у шкільному буфеті…

— А мені здається, що це не лист, — швидко промовив Нет.

Фелікс відкрив конверт і відчув, як стає гаряче. Всередині лежало дві банкноти по сто злотих.

— Може, і мені стати політиком… — Нет похитав головою. — Що це? — Він підняв руку. — Можна нам ванільний тортик? Цілий. І подвійний гарячий шоколад з ромом. Подвійним. Зі збитими вершками. А додому поїдемо на таксі. Кожен окремо! Обов’язково на «Мерседесі»!

— Я зараз повернуся, — Фелікс зірвався з місця.

— Чекай! — затримав Нет. — Я пожартував. Ти повинен якось відреагувати… але знаєш…

— Доп’ємо, принаймні, шоколад, — попросила Ніка.

Фелікс сів і зітхнув.

— Я не хочу бути політиком…

— Віддаси гроші, і все, — заспокоїв Нет.

Фелікс похитав головою. Поглянув на тарілку Ніки й насупився. Дівчина складала вежу з грудок цукру і саме зараз намагалася ідеально припасувати чергову.

Друзі допили шоколад, заплатили і вийшли з кав’ярні.

— Тільки не нервуй, — промовив Нет, коли вони переходили вулицю. — Ти міг би купити масляну помпу для Голема… Благородна мета — серце робота.

— І вийшов би робот з корумпованим серцем… Краще не треба.

Але буфет виявився зачиненим. На дверях висів папірець: «Буфет перенесено на другий поверх, до класу інформатики». Діти піднялися у клас. Там був натовп учнів, які намагалися дістатися до комп’ютерів. Оскар та Віктор вже повернулися на свої місця. Оскар кружляв по класу з фотоапаратом та документував успіх «Виборця». Біля дверей з’явився додатковий стіл, заставлений коробками з батончиками та пачками чіпсів. З’явився навіть холодильник з напоями. З-за цих гір ледь було помітно пана Роберта. Фелікс підійшов до нього і поклав конверт на стіл.

— Цей лист не мені.

— Ясна річ, що тобі, — пан Роберт нервово озирнувся і засунув конверт до кишені Фелікса.

— Я хотів би повернути його відправникові.

— Відправник невідомий.

— Я не хочу цього, — серйозно промовив Фелікс, віддаючи конверт.

— Хочеш,— відповів пан Роберт з грізним виразом обличчя.

Фелікс зітхнув, поміркував хвилину, витягнув з конверту банкноти і поклав на стіл.

— Чіпси та оранжаду для всіх! — голосно промовив він.

Натовп з вереском рушив до онімілого чоловіка. Друзі вийшли у коридор. Нет і Ніка розреготалися.

— Непогано! — похвалила вона. — Ти його провчив!

— Але тобі не треба було робити у нього ці покупки… — додав Нет.

За мить Фелікс теж сміявся. Вони вийшли зі школи. Нет посерйознішав і замислився.

— Та синхронізація підйому обов’язкова? — запитав він. — Ніка встає за півгодини до нас, а лягає на годину раніше. Може, хоча б підніматися будемо окремо? Мені ще треба багато зробити на Net. com.

— Про всяк випадок прокидаймося разом, — відповів Фелікс. — Це для чогось потрібно.

— Зараз, коли трохи краще спимо, я хотів використати кожну хвилину сну…

— У нас надзвичайний стан…

— Особливо у мене… — Нет поглянув на годинник на екрані телефону. — За п’ятнадцять хвилин по мене приїде тато. Поїдемо до мами…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вони прокинулися в недобудованому будинку, під відкритим небом. Надворі була та сама ніч. Вони лежали поряд, дивлячись у небо і пригадуючи подробиці попередньої ночі.

— Я інакше собі уявляв логування до цієї казки, — буркнув Нет.

— Був такий письменник, — озвався Фелікс. — Лунатикував[31] і записував свої сни.

— Лафонтен, — сказала Ніка. — Так постали його найкращі казки.

— Коли писав довші твори, певно, бачив сни по частинах.

— Хоча не знаю, чи це не urban legend[32].

— Цікаво, де б ми опинилися, якби не ідея з синхронізацією? — запитав Нет.

— Мені зовсім не цікаво, — відповів Фелікс. — Крім того, волію не думати, що станеться, якщо не заснемо чи не прокинемося одночасно. Принаймні тепер знаємо, що метод синхронного засинання діє. Хоч би що там було, ми тут разом.

— Краще скажи, що далі, — промовив Нет. — Мені треба знайти якесь… управління, чи що… Якесь місце, де є список гостей. В’язнів.

— Ми повинні дістатися того місця, де будуть більш комунікабельні люди, ніж ті, яких ми зустрічали. Я досі думаю про ті будинки, фрагменти Палацу. Чому всі гарували там, якщо ніде, хоч куди кинь, не було вартових?

— Може, були… але ми їх не бачили? — припустила Ніка.

— У житті ти теж робиш купу неприємних речей, — зауважив Нет. — Чистиш зуби, наприклад, або ходиш на інформатику. Ніхто ж не стоїть над тобою і не наказує.

— Але це речі, які потрібно робити.

— Я ж про це й кажу, — кивнув Нет. — Вони вчора будували ці ідіотські будинки, бо вважали, що це потрібно робити.

— Може, в цьому всьому є якась ціль? — замислився Фелікс.

— Може, вони її знають. Це не випадково зведені будинки, це частини однієї великої конструкції — усе це Палац снів. Зараз постають його нові поверхи. А їх можуть бути сотні! Тільки навіщо? Кому й для чого потрібен Палац снів?

— Помітили, що ми вже гірше пам’ятаємо реальність? — раптом запитала Ніка.

— Я чудово пам’ятаю, — заперечив Фелікс. — Ввечері я закінчив паяти корпус Голема. Я з пам’яті можу намалювати детальну схему.

— З того боку готуються вибори до самоврядування, — нагадала Ніка. — Пам’ятаєш?

— Пам’ятаю, — кивнув Фелікс. — Я хочу їх програти, але рейтинг зростає. Пам’ятаю це чудово.

— А ти пам’ятаєш, що їв на обід?

Фелікс замислився.

— Щось там… — він стенув плечима. — Бабуся щось приготувала.

— Бабуся Люся зараз у санаторії, — нагадала Ніка.

— Справді… Ну то, певно, я щось собі розігрів.

— Найважливіше — це вислати повідомлення, — зауважила Ніка. Підвелася і механічно хотіла поправити кучері, але згадала, що зараз у неї гладеньке волосся. — З того боку яви ми відмовимося від синхронізованого сну, і… все втратить сенс.

— Якщо тут не можна наснити комп’ютер з доступом до Інтернету, — промовив Нет, — то ми повинні знайти якийсь наявний.

— Я досі не розумію однієї речі, — промовив Фелікс. — Там, де ми зараз, — це сон, так?

— Колективний сон, — уточнив Нет, піднімаючись.

— Навіть якщо ти в якийсь спосіб відправив повідомлення за межі цього сну? Для зв’язку з інтернетом потрібен справжній комп’ютер, а не наснений. Твій коментар був у блозі Клівлен. Його ми роздивлялися наяву.

— Схоже, я знаю, до чого ти ведеш, — закивав Нет. — Зі сну, навіть такого реального, не можна отримати доступ до Інтернету. Потрібно щось поміж…

Вони подивилися на далеку межу руїн. Чорного туману не було.

— Воно повернеться, — сказала Ніка. — Відчує нас і повернеться.

— Ти знаєш, що воно таке?

Ніка похитала головою.

— Ми не можемо тут залишатися. Так ми нічого не доб’ємося. — Фелікс обперся об край муру і подивився униз.

Ведмедика перед дверима не було. Будинки світилися яскравіше, ніж попередньої ночі, і виразніше виділялися на тлі чорного неба.

— Це буде правильний напрямок, — вирішив він, вказавши на вогні вежі.

— Не хочу тебе засмучувати, старий, — озвався Нет. — А власне, не хочу засмучувати сам себе… але між нами і тим чимсь — руїни. Для мене більш природним середовищем є пустир. Не так природне, як торговельний центр, але все ж таки.

— До чого ти ведеш?

— До того, що мені зовсім не подобається ідея продиратися крізь темні руїни, з яких виповзає тінь! — Нет майже кричав. — Наснимо разом якийсь гелікоптер…

— Не вийде, — похитав головою Фелікс.

— Якщо об’єднаємо сили, може, й вийде.

Фелікс подивився на Ніку і промовив:

— Спробуємо. Мені теж не подобається ідея з руїнами.

Друзі заплющили очі, і кожен уявляв собі маленький гелікоптер, який стоїть поряд з вежею. За хвилину вони розплющили очі. Перед вежею стояв знайомий ведмедик і дивився на них, задерши голову.

— Чудовий гелікоптер, — підсумував Нет. — От дідько! Про що конкретно ви думали протягом цієї хвилини?

— Я казав, що не вийде, — нагадав Фелікс. — Тут діють не такі правила, як у Будинку Снерів.

— Я не довіряю йому, — промовила Ніка. — Не будемо його брати із собою.

— Підтримую на всі сто, — погодився Нет.

Вони спустилися гвинтовими сходами. Нет знову перечепився за криву сходинку. Тримаючись за куприк, він вийшов з вежі слідом за Феліксом та Нікою.

— Я провідник, — повідомив ведмедик. — Можу вас провести куди завгодно.

— А він не здається трохи більшим? — Нет підозріло оглянув робота. — Десь так вдвічі…

— Ми йдемо до тих будинків, — Фелікс вказав пальцем за спину. — Шлях, здається, простий.

— Я знаю, що він відповість, — буркнув Нет.

— Можу показати короткий шлях до тих будинків, — процитував ведмідь.

— Я знав…

— Дякую, але ми самі впораємся, — промовила Ніка.

— Я теж іду до тих будинків. Разом буде краще. Я добре бачу в темряві.

— Це лише ведмідь, — Фелікс стенув плечима.

Ведмедик все одно пішов за ними. Аби його позбутися, друзі мусили бігти. Пересування пустирем дуже втомлювало. У заглибинах рослинний килим був таким вологим та в’язким, що треба було високо піднімати ноги. За якийсь час вони натрапили на цегляні рештки мурів, що стирчали з трави.

Нет кинув погляд на ведмедика, якому було набагато простіше, бо він був легшим. За мить він зрозумів, що щось не сходиться, і знову озирнувся.

— У тебе червоні очі! — скрикнув він.

— Нічого подібного, — заперечив ведмедик, невинно кліпаючи зеленими діодами.

— Облиш його, — попросив Фелікс. — У нього зелені очі.

— Я бачив, що вони були червоні, — наполягав Нет.

Фелікс подивився на ведмедя, потім на Нета, знизав плечима і рушив далі. За хвилину руїни повністю затулили вогні Палацу. Нет підозріло поглянув на провідника і мало не впав.

— Ти знову це зробив! — закричав він.

Фелікс і Ніка теж подивилися на ведмедя, який невинно розвів лапи. Його механічно-кудлата морда виражала тільки щире здивування.

— Не лякай нас! — розсердився Фелікс. — Це тільки ведмідь!

— У нього були червоні очі!

— Я не розумію, про що ти говориш. Я лише маленький, смішний ведмедик.

— Зомбедик хіба що! — фиркнув Нет. — Я не піду з ним далі!

— Не залишайте мене тут, — жалібно попросив він, опустивши писок.

Фелікс похитав головою і пішов далі. Ніка завагалася, але рушила слідом. Механічний проводир подивився на них, потім на Нета і підняв лапки:

— Ху!

Його очі запалали інтенсивно червоним. Нет смикнувся і впав на землю.

— Ви бачили?! — вигукнув він, вказуючи на ведмедя. — Бачили?! Зараз я впевнений!

— Може, у темряві вони стають червоними, аби краще бачити, — відмахнувся Фелікс.

— Ти теж це бачив?

— Не бачив. Припини вже.

Нет, спотикаючись, побіг вперед.

— Ходімо трохи швидше, — попросив він.

— Гадаю, Нет має рацію, — прошепотіла Ніка. — Цей ведмідь непокоїть мене від самого початку.

Фелікс кивнув, і друзі прискорили кроки, віддаляючись від робота. Але вже за кілька хвилин зупинилися, бо дісталися перших руїн. Вони дивилися на темний скелет конструкції без даху, вікон та дверей. Діти відчували, що не мають бажання туди заходити. Холодний вітер ворушив їхній одяг. Дерева, якими заросли рештки стін, з гучним тріском захиталися.

Позаду долинули кроки ведмедика. Фелікс дивився на плюшеву іграшку, яка кумедно кивала, і зрозумів, що вона перестала подобатися і йому.

— Може, ваша правда… — промовив він тихо. — Він якийсь надто веселий.

Нет дивився то на ведмедя, то на темні стіни та гілляки і не знав, що краще обрати.

— Ходімо, — вирішила Ніка. — Ми все одно повинні тут пройти.

Друзі вдерлися у понуре королівство розтрощених цеглин, купи сміття та покрученого гілля. Що далі вони заходили в лабіринт сходів, коридорів та знищених приміщень, то певніше зникали рештки доброго настрою. Діти трималися близько, ступаючи на нестабільні груди цегли та вкриті пилом підлоги. Часом угорі видніли кілька поверхів цегляних стін та розбитого перекриття, іноді друзі заходили у вузькі коридори, куди світло зірок ледь досягало. За кожним поворотом, кожним дверним отвором причаїлася темрява. Щомиті вони перечіплювалися або за розбиту цеглу, або за коріння дерев, що проросли крізь мури. Ведмедик наздогнав їх і мовчки, з тихим скреготом механізмів, дріботів позаду, перебираючи коротенькими ніжками. Вітер шумів у гіллі дерев і порожніх отворах вікон. Товсті стовбури тріщали мов старі меблі. Тим не менш кожен хрускіт цегли під ногою лунав наче постріл.

— Не вистачає навушних ліхтариків, — зауважила Ніка.

— Ми можемо розраховувати тільки на себе, — визнав Фелікс.

— Мусиш про це постійно нагадувати? — застогнав Нет.

Руїни ставали вищими. Дедалі темнішало. Гущавина сухого гілля та надщерблених цегляних шпилів над головами поступово змикалася, відрізаючи друзів від світла зірок. Врешті, втомлені, вони продиралися майже навпомацки. Зупинилися у середині великої зали, точніше, того, що колись було залою. Трохи світла проникало крізь діри у стелі.

— Може, це був не найкращий шлях, — промовив Фелікс.

— Я хотів вам показати коротшу дорогу, — нагадав ведмедик. Зелені діоди у його очах ледь освітлювали підлогу під волохатими лапками.

— Ти можеш запалити ці діоди яскравіше? — запитав Фелікс. Підсвічування стало кращим.

— Добре. Ти йдеш першим.

Ведмедик слухняно потупотів попереду. Вони пішли трохи повільніше, тому не перечіплювалися щомиті.

— А ми йдемо у правильному напрямку? — занепокоївся Нет. — Цей плюшевий міні-монстр заведе нас у пастку.

— У нас немає можливості перевірити, — відповів Фелікс. — Навіть зірок тут не видно. І ми не можемо піднятися на вищі поверхи. Може все завалитися.

— А твій годинник? У ньому є компас.

— Я забув про нього… — Фелікс подивився на годинник і натиснув кілька разів одну з кнопок. Ледь підсвічені стрілки стали в одну лінію, вказуючи на північ. — Принаймні зараз ідемо у правильному напрямку. Тримаймося його.

Що кілька хвилин Фелікс звірявся з компасом. Шурхіт, галас та звуки кроків маленьких лапок свідчили про те, що ці руїни населені.

— Аби це були травоїдні… — прошепотів Нет.

— Якщо є травоїдні, — промовив Фелікс, — то є й хижаки.

— Дяка…

— Вони тримаються далеко. Схоже, ми для них завеликі.

— А якщо ми тут заснемо? — запитав Нет. — Гадаєте, нас щось з’їсть?

— Ми щойно прокинулися, тобто… заснули, — зауважила Ніка.

— Тут час не мусить бігти так, як у реальності, — нагадав Фелікс.

— Ви помітили, що всі ці руїни — це дуже великий будинок без зовнішніх стін? — здушено запитав Нет. — Може, це лабіринт, з якого ми вже не вийдемо? Лазимо по всіх цих коридорах, приміщеннях, камерах і вже давно не проходили повз вікна, які виходили б назовні?

Друзі дісталися приміщення, яке колись, напевно, було холом з парадними сходами. Частина стелі зірвалася і купою сміття лежала тепер під стіною. Друзі зупинилися, відчуваючи, як волосся стало дибки. Підсвідомо вони відчували, як щось наближалося.

— Вона тут, — прошепотіла Ніка.

— Хто? — ледь чутно запитав Нет, намагаючись пробитися поглядом крізь темряву.

— Тінь… Та чорна імла.

Вони прискорили кроки, але ведмедик, який правив за джерело світла, не встигав за ними. Щоразу, випередивши його, друзі мусили зупинятися, бо наштовхувалися на перешкоди. Вони роззиралися навкруги. Чорна тінь у чорних кімнатах була непомітна, але зараз навіть Фелікс і Нет ясно відчували її присутність.

— Наскільки великими можуть бути ці руїни? — запитав Нет.

— Дуже, дуже, — відповів Фелікс. Він озирнувся на плюшевого, який наче навмисне сповільнювався. — Швидше!

Збившись у купку, діти зайшли до чергового приміщення. Це був театр — навпроти сцени, що завалилася, крісла піднімалися вгору нерівними рядами. У світлі ведмедикових очей та сяйві зірок, яке пробивалося крізь діри у стелі, друзі побачили тінь, що тягнулася з протилежного боку. Так само праворуч і ліворуч, між гнилих дощок сцени. Хмара, що наближалася позаду, була найбільшою. Вони притулилися одне до одного і зі страхом стежили за темрявою. Ведмідь кружляв навколо, нарешті повернувся і всі побачили, що його очі справді червоні. З хмари темряви, як раніше з грозової хмари у Будинку Снерів, висунулися товсті щупальця і ліниво потягнулися до дітей.

— О свята материнка… — застогнав Нет. — Я не хочу…

Останньої миті вони відскочили від найближчого щупальця, потім від інших і побігли, намагаючись оминати тіні і не падати.

— Тримаймося разом! — закричав Фелікс.

Він спробував натиснути кнопку на годиннику, аби перевірити, де північ. Раптом промінь світла пробив темряву. Тіні сховалися за деревами. Здивовані діти зупинилися. Світло лилося з годинника Фелікса, наче це був прожектор потужного ліхтаря. Хлопець залишив на потім з’ясування незвичної особливості свого годинника. Він розганяв темряву, що пульсувала. Нарешті, вони побачили вільну дорогу між ледь помітними чорними хмарами.

— Туди! — крикнув Фелікс.

Друзі побігли. Завдяки світлу вони не спотикалися. Хоч би чим були ці тіні, вони рухалися повільніше від дітей, хоча не було впевненості, що в приміщеннях, повз які вони пробігали, тіней не причаїлося ще більше.

Вони не знали, як довго бігли. Нарешті з полегшенням зрозуміли, що руїни стають дедалі більш ажурними. Угорі, між іржавими балками знову з’явилися зірки. Друзі не уповільнювалися, поки не проминули останні двері і не впали на сіру землю чергового будівельного майданчику. Тіні скупчилися позаду в руїнах, наче боялися світла. Діти насилу перевели подих.

Ведмедик загубився під час шаленого бігу, але це нікого не турбувало.

— У нього дійсно були червоні очі… — промовив Нет.

— Так, бачив, — визнав Фелікс. — Він, напевно, спеціально привів нас до тіней.

— Але нам пощастило з ліхтариком.

— Це не ліхтарик, — заперечила Ніка. — Фелікс наснив цю функцію годинника, коли з’явилася потреба.

— Отже, щось можна змінити, — Фелікс подивився на годинник, який здавався таким самим, як завжди. — Хоча годинники не світять так сильно. Потужність батареї замала.

— Гадаю, твої раціональні погляди на світ тут не діють, — промовила Ніка. — Палац снів нелогічний. Треба слухати серце.

— А що говорить твоє серце?

— Що ми повинні знайти Клівлен.

— Я шукаю маму, — нагадав Нет. — Лише тому погодився на цей синхронний сон.

— Знаю, але Клівлен теж важлива. Ще не знаю чому, але відчуваю, що важлива. Можливо, вони в тому самому місці.

— Зробимо це при нагоді, — сказав Фелікс. — Передусім ми повинні з’ясувати, як зупинити епідемію. Це може розбудити їх обох і звільнити всіх від кошмарів.

Друзі хвилину відпочили і встали.

— Не думав, що уві сні можна запихатися, — буркнув Нет.

Вони подивилися вперед. Деякі з новостворених будівель зросли на висоту до кільканадцяти поверхів чи переплуталися так, наче права на ту саму ділянку мали дві будівельні бригади. Деякі були зведені на дахах, використовуючи бетонні арки та системи підпор. Подивившись далі, у бік старішої забудови, діти зрозуміли, що все це зливалося в хаотичну купу спресованих будівель, яка зяяла вікнами й естакадами і над якою виростали тераси, похилі дахи та вежі. Ще далі, просто під зоряним небом, як велике двоповерхове місто, сяяла кольоровими неонами вежа, що вінчала Палац.

— Гайнімо туди нагору! — вирішив Фелікс. — Напрямок той самий. Там можуть бути люди, з якими вдасться поговорити.

Вони пройшли хаотичну забудову і вийшли між старіших будинків.

Знову почалися тісні та вологі провулки. Будівництво тяглося на кільканадцять метрів над ними, вулиці перекривали, щоб надбудовувати над ними нові поверхи. За кількома поворотами друзі вже не могли сказати, чи йдуть вулицею, чи коридором, а часом навіть чи вони всередині приміщення і визирають крізь вікна назовні, чи навпаки. Траплялася бруківка, бетонні плити, які несподівано переходили у паркетну дошку. В одному місці під стінами стояли меблі, і друзі зрозуміли, що опинилися у чийсь кімнаті. За великою шафою, що вдавала кам’яницю, стояло ліжко, в якому хтось хропів, накрившись ковдрою з головою. Далі стояв великий автомат оранжаду, але кнопки були сховані за склом, тож не можна було нічого купити.

Ніка мовчки вказала на водостік. Над тротуаром пливла тоненька смужка Тіні. Вона проходила крізь каналізаційну решітку, немов була рідиною, яка раптом пожвавилася і потягнулася до черевика Ніки. Дівчина відскочила останньої миті. Смужка втратила імпульс і ліниво повернулася до водостоку. Друзі відчули фізичне тремтіння і швидко пішли.

Вони не коментували абсурду, повз який проходили. Фелікс весь час звірявся з напрямком за годинником.

Нарешті вони дісталися до площі під високим куполом. Їх зупинив жахливий вид: до однієї зі стін, на висоті два метра, була прикута людина. Ланцюги тримали сталевими скобами тулуб, зап’ястя та щиколотки.

— Господи… — прошепотіла Ніка.

Палац наповнювали відголоси кроків багатьох людей з отупілими обличчями, які снували туди-сюди. Ніхто не звертав уваги на засудженого. Кілька магазинних вітрин лякали затіненим нутром. Можна було розгледіти матову рекламу напоїв у банках. Усе освітлювали газові вуличні ліхтарі. Хоча вони яскраво світили, так і не могли розігнати темряву.

— Що ви тут робите, гості з безсну? — хрипко запитав засуджений.

Здивовані, вони не відповіли.

— Сміливіше! Мені ви можете розповісти.

— Соррі, але ми не знаємо, чи можна вам довіряти, — промовив Нет.

— Якщо вважаєш, що мені подобається Палац снів, — прохрипів чоловік, — то, може, ти не помітив ланцюгів.

— Ми звільнимо вас, — запропонувала Ніка.

— Любе дитя… — засуджений опустив голову, прикрив очі і важко зітхнув. — Тут немає такої сили, яка могла б мене звільнити.

— Хто вас закував?

— Усі. Тут усе колективна робота.

— А за що вас закували?

— Не хотів працювати! — засміявся засуджений і потрусив ланцюгами. — Вони не могли мене змусити, тож покарали. Але я краще висітиму тут, ніж будуватиму криву вежу.

— Ми шукаємо двох людей, — сказала Ніка. — Жінку та дівчину.

— Я не дивлюся на людей. Тут важко когось знайти. Усе поволі змінюються. Тиждень тому над головою було небо… Я не дивлюся на людей.

— А ви знаєте, навіщо вони це роблять? — запитав Фелікс. — Для чого будують ці громадини?

— Не знаю… Вони, мабуть, теж не знають, але відчувають, що мусять це робити. Як закінчують щось будувати, всередині починається робота. Ще гірша за будівництво.

— Це жахливо, так тут висіти, — співчутливо промовила Ніка.

— Та ну. Принаймні тут спокій і я не мушу виконувати цю дурню. А вранці перейду на бік реальності і піду на роботу. Можна призвичаїтися. А ви що тут робите?

— Наша ситуація більш ніж нетипова, — зітхнув Фелікс. — Нас мучать кошмари. І не тільки нас. Щоразу більше людей мають такі проблеми зі сном. Потім цілий день ми невиспані, тому що боїмося засинати — повертаються кошмари. Ми прийшли сюди, аби це… зупинити. Нам треба дізнатися, що ми повинні зробити, — та невідомо звідки. А потім зробити те, що повинні.

— Вночі ви гаруєте, наче невільники, — засміявся засуджений, показуючи беззубі ясна. — А вранці нічого не пам’ятаєте. Так… знаю. Зараз ви тут… неофіційно. Це можливо завдяки вашій дружбі. Ви розмовляєте зі мною замість проходити поряд так тупо, як всі решта.

— Ми хочемо це припинити, — рішуче промовив Фелікс.

— Ми хочемо повернути рівновагу між реальністю та сном, щоб знову все стало нормальним.

— Тож ви хочете це припинити? — промовив засуджений. — Припинити Палац снів? О, наївні! Якщо вони дізнаються про ваші плани, повернуться проти вас.

— Хто?

— Усі!

— То я красно дякую, — буркнув Нет. — Завтра виписуюся з цієї забави. Краще розіб’ю табір у холі лікарні.

Засуджений засміявся, потім закашлявся. Друзі мовчки дивилися на нього.

— Звідси не можна виписатися, — відповів він нарешті. — Якщо зараз відмовитеся, то залишитеся в’язнями Палацу.

— Як ви?

— Я тут як приклад. Вранці прокинуся і щасливий нічого не буду пам’ятати… Я ж не справжній в’язень. Справжні в’язні не прокидаються.

Нет подивився на нього з острахом, думаючи про свою маму — справжнього в’язня Палацу cнів.

Друзі раптом усвідомили, що навколо запанувала дивна тиша. Озирнувшись, вони здригнулися. Люди на всій площі і навіть на прилеглих до неї вуличках стояли нерухомо й дивилися на них. Так, як і раніше, нічого і нікого не помічаючи, вони дивилися тільки на дітей.

— О-о… — промовив Нет. — Ми втратили анонімність…

Наче за командою, люди рушили у бік Фелікса, Нета й Ніки. На їхніх обличчях була ворожість, а мірою того, як вони наближалися, з’являлася ненависть. Не було сумнівів, що їхні наміри погані. Звідси не втекти… Засуджений опустив голову і бубнів щось сам до себе. Друзі відступали крок за кроком, не маючи жодної ідеї, що робити, коли торкнуться спинами стіни. Фелікс роззирався по стінах, але ті, як на зло, були гладенькі, без вікон і карнизів. Ніка схопила хлопців за руки. Нет згадав, як колись літав уві сні, але зараз тяжіння було невблаганне.

Нарешті настав той момент, коли маленький провулок, куди вони зайшли, скінчився.

— Нічого… — промовила Ніка. — Ми просто прокинемося…

— Або навпаки… — застогнав Нет.

Раптом у тіні поряд з ними з’явилися двері. Це було так несподівано, як і зміни у Будинку Снерів. Спершу була стіна, а мить — двері. Друзі не помітили власне моменту зміни. Двері відчинилися, і з них вийшов Годинникар снів. Жестом він наказав, щоб вони зайшли, і друзі послухалися швидко і без зайвих запитань. Чоловік замкнув двері, і ті одразу зникли. Друзі дивилися на стіну, за якою шаленів натовп. Вони досі не могли повірити у свій дивовижний порятунок. Лише зараз вони розімкнули руки і подивилися на свого рятівника.

— Не читаєте візитівок, — Годинникар спокійно дивився з-за чорних окулярів.

Фелікс повільно витягнув з кишені візитку. Вони схилилися над неї і прочитали: «Ні з ким не розмовляйте». Вони підняли очі, але чоловіка вже не було. Вони стояли самі у мокрому провулку.

— Він вільно тут пересувається, — промовив Нет, — то чому хоче допомогти нам?

— Гарне запитання, — Фелікс похитав головою.

— Гадаю, він не знає, що робити, — сказала Ніка, — і думає, що ми придумаємо.

Вони подивилися на стіну за спиною, потім на порожній провулок. Було холодно і волого. Світло кількох ламп відбивалося у чорній бруківці. Друзі чули віддалені звуки кроків і падаючих крапель.

— Так чи інакше, ми тут застрягли, — промовив Фелікс, — і мусимо розв’язати цю загадку, аби вибратися звідси. Ходімо.

— І ні з ким не розмовляємо, — додав Нет. — Принаймні цього разу.

Вони увійшли у вузьку вуличку, потім пройшли сходи і кілька майданчиків. Над головами у вузьких колодязях провулків щоразу рідше було видно небо. Кілька разів вони ризикнули скоротити шлях, проходячи крізь будинок, але швидко з’ясувалося, що це нічого не дає. Наступна вулиця ставала все вищою, аж виявилася третім поверхом будинку. Усе поволі перетворювалося на ряд чергових провулків, переходів, передпокоїв, перехресть, кухонь та приміщень невідомого призначення. Площі не можна було відрізнити від кімнат. Там теж стояли меблі, як і бляшані смітники чи іржаві велосипеди. Посеред малесенького скверика хтось сидів у великому кріслі і дивився телевізор. На екрані була тільки одна, тремтлива картинка з банкою оранжаду. Лампа з великим абажуром, що стояла поряд, заливала золотом лисину телеглядача. За вузькими арками чоловік і дружина похилого віку їли суп. Вони дзвеніли ложками, хоча тарілки були порожні. Поряд з ними проходили люди з такими самими байдужими поглядами — їдальня старих була для них тротуаром. Далі у м’якому кріслі сидів товстий іноземець з люлькою в зубах і читав газету. Він підняв ноги, аби пропустити старенький трамвай з черговою, цього разу стилізованою під старину, рекламою оранжаду. Трамвай зі скреготом повернув і зник за дверима кухні.

Фелікс, Нет і Ніка йшли разом з іншими, не привертаючи уваги. Вони проходили повз холодильники, пічки, втиснуті між будиночками, зробленими в іншому масштабі, шафи, автівки, буфети, ходунки, паркові лавки й комоди.

— Як на картинах Яцека Єрка[33], — промовила Ніка.

— Це щоб збити нас з пантелику, — сказав Нет. — Часом мені сняться такі сни, у яких все нечітке та розмите.

— Ми повинні знайти в цьому якийсь сенс, — Фелікс поглянув на годинник.

— Гадаєш, там є функція бездротового підключення до Інтернету? — запитав Нет.

— Існує інтернет-підключення сну та реальності. Це ми знаємо. Але мізками не можна вийти в Інтернет.

— Тільки якби ми мали компланти[34], — згадав Нет. — Тільки от вони не з’являться ще дуже довго…

— Має бути якийсь прилад, передавач, який забезпечує з’єднання. Щось, що перехоплює якісь… мозкові хвилі і відправляє їх в Інтернет… звучить як повна маячня.

— Маячня, — визнав Нет.

— Не така вже і маячня, — несподівано озвалася Ніка.

— Ти ж не знаєшся на Інтернеті… і взагалі, — зауважив Нет. — Тобто… на таких речах не знаєшся.

— Але це видається мені розумним поясненням.

— Передавач? — запитав Фелікс.

Ніка кивнула. Фелікс придивився до годинника. Натиснув кілька кнопок, покрутив пальцем навколо циферблату.

— Так легко не зможу наснити Інтернет.

— На стороні реальності ми вирішимо, чи переривати синхронне засипання, — сказала Ніка. — Якщо перервемо, то зможемо опинитися поряд із Клівлен. Ми повинні якось переслати інформацію.

— Я працюю над цим.

Вони зазирнули у вікно втиснутого між кам’яницями сучасного офісу. На першому поверсі було багато людей, які сиділи за малесенькими письмовими столами. Вони сиділи так тісно, що якби хтось хотів вийти, то мусив скакати по столах. Перед кожною людиною стояла стара друкарська машинка. Клавіші світилися різними кольорами, і люди натискали їх згідно з якимись правилами. Літери били об валик без паперу, але це нікому не заважало. На кілька метрів вище помостами прогулювалися люди з великими калькуляторами, що кріпилися під шиєю. Що кілька хвилин вони кидали погляди униз і за допомогою великих клавіш щось рахували. На стіні висів великий банер: «Працюй наполегливіше, ніж твій сусід».

Діти певний час дивилися на це, потім пішли далі. Коридор розгалужувався. Ліва сторона піднімалася вгору в напрямку ширших та світліших околиць, права вела сходами до темного підвалу.

— Якось мене більше приваблює кольорова світла верхівка Палацу, — Нет зиркнув ліворуч, де у вологій бруківці відбивалася неонова реклама, спотворюючи форми довкола. У калюжі вдалося навіть прочитати відображення напису «Оранжад». — Усюди її було повно…

— Це трохи нагадує бік реальності, — визнав Фелікс. — Це приємніше місце, ніж підземелля.

— Ми не знаємо, куди повинні йти! Тож можемо йти у будь-який бік. Наприклад, ліворуч.

Ніка придивлялася до коридору.

— Це не дуже гарна ідея. У мене передчуття, що нам потрібно униз, — рішуче промовила вона. — Там ми більше дізнаємося про Палац.

Коли Нет не зреагував, вона штурхнула його у плече.

— Хей! Спиш?!

— Ясно, що сплю, — відповів він. — Після всього пережитого в руїнах у мене лишилася така собі… легка, делікатна, взагалі ледь відчутна… нелюбов до темних місць.

Вони подивилися вниз. Це було схоже на спуск до підвалу в маленькому будинку, криві сходи до підземного переходу під вулицею і похмуру скельну ущелину…

— Якщо у тебе передчуття… — промовив Фелікс, багатозначно піднімаючи брови.

Ніка всміхнулася і рушила першою. Хоча важко було собі уявити, далі коридори справляли ще більш гнітюче враження. У вікнах не горіло світло.

Вони дійшли до ротонди, склепіння якої досягало цього рівня Палацу. На всіх поверхах на вікнах завширшки кілька метрів була решітка, через що ротонда скидалася на римський Колізей. Зі стін стирчали кінці товстих сталевих труб. Діти обійшли ротонду і натрапили ще на два подібні будинки. Тут панувала неприємна тиша. Інстинктивно друзі намагалися не шуміти. Місце викликало відразу — усюди було сміття і розкладалися залишки їжі, яку хтось замість прибрати, згріб під стіну.

Діти йшли далі, поки такі самі будинки не оточили їх з усіх боків. Вони помітили тонкі смужки тіні, що сунулася вздовж стін. Чорні хмари було видно і крізь щілини каналізаційної решітки.

— Там хтось є, — прошепотіла Ніка, рухом голови показуючи вгору.

Хлопці підняли очі. Дійсно на другому поверсі хтось сидів, спершись спиною на решітку. Маленька постать, схоже, дитина.

— Здається, спить, — прошепотів Нет. — Краще його не будити… А-а-ааа! ! !

Фелікс і Ніка підскочили з переляку. І одразу зрозуміли, чому Нет кричав, — він дивився на щось за два метри від них. За ґратами на рівні землі стояв замурзаний десятирічний хлопчик. Білки очей блищали на темному тлі, як дві монети. Тримаючись за пруття, він дивився на друзів.

Луна Нетового крику поверталася кілька разів, аж нарешті затихла. До ґрат на третьому поверсі підійшла дівчина років п’ятнадцяти.

— Уже тут, — промовила вона, порожнім поглядом дивлячись на них.

Вона сказала це неголосно, але її почули. Звідусіль тепер лунав шум. Човгання та людський шепіт… На всіх поверхах у темних отворах з’являлися люди: переважно діти, але були й підлітки. За мить за кожними ґратами, куди сягав погляд, стояли кілька постатей. Не було нікого, старшого за п’ятнадцять-шістнадцять років. Усі мовчки дивилися на Фелікса, Нета і Ніку, які під враженням побаченого, наче заціпеніли.

— О Боже… — прошепотів Нет. — Це в’язні…

— Треба їх звільнити! — Ніка подивилася на Фелікса.

— Зможеш відчинити клітки?

Фелікс підійшов до ґрат і уважно оглянув їх.

— Вона важка. Щось піднімає її угору. Навіть якщо немає замку, ми не зможемо підняти її без конструювання солідного важеля.

— Там є консоль, — промовив хтось, вказуючи кудись у невизначеному напрямку.

— Потрібно ввести код, — додав ще хтось. — Тоді ґрати самі піднімуться.

Друзі обійшли кілька кліток, але не знайшли нічого, що нагадувало б консоль для відмикання будь-якого пристрою.

— Консоль замурована, — промовив товстий хлопець у подертій толстовці з капюшоном.

Фелікс розглядав фрагменти стін, де цегла була вмурована абияк. У багатьох місцях майже не було стиків. Він вдарив кулаком по одній з цеглин, і та перекосилася. Він схопив за край і похитав її кілька разів, поки та не впала на бруківку.

— Допоможіть, — попросив він.

Друзі почали шарпати цеглини, бити по них та витягати з кладки. З кожною наступною ставало легше. Не минуло і двох хвилин, а на землі лежала ціла купа. У темній ніші показався комп’ютер (або щось, що його нагадувало).

Лише зараз Фелікс зрозумів, що вони наробили галасу. Він роззирнувся, чи ніхто не наближається.

— Тут замало клавіш, — бурчав Нет. — і вони не у тій послідовності. Так малюють комп’ютери у коміксах для малят.

Комп’ютер нагадував збільшений калькулятор. Він стояв на підставці, яку вдалося висунути зі стіни — під ним була споруджена хитромудра телескопічно-роликова конструкція. Нет розглядав пристрій, і з його виразу обличчя нічого неможливо було зрозуміти.

— Не робіть цього! — закричав з найближчого вікна хлопчик років семи.

— Чому? — запитала Ніка.

— Якщо відчинити ґрати, вони затягнуть вас до середини.

Ніка хвилину дивилася на нього.

— Я пам’ятаю тебе, — повільно промовила вона. — Бачила тебе у бінокль, коли ти виходив з Будинку Снерів.

Хтось схопив хлопчика, затулив йому рота і відтягнув углиб кімнати. Його місце біля ґрат посіла старша дівчина у брудній, колись рожевій сукні.

— Мерзенний гівнюк, — сказала вона. — Не слухайте його.

З глибини кімнати ще кілька хвилин лунали звуки боротьби.

— Він злиться на нас, — додав хлопець, який стояв поруч з дівчиною. — Не любить нас і бажає нам найгіршого.

— І за що він злиться? — недовірливо запитала Ніка.

— Я могла б тобі це сказати, — дівчина сторожко роззирнулася, — але на вухо.

Ніка автоматично ступила крок у бік ґрат. Раптом руки всіх в’язнів випросталися і потягнулися до неї. Щось шарпнуло її ззаду. Вона не встигла закричати, бо тим, хто її схопив, був Нет. Пальці в’язнів ледь торкалися її куртки. Нет притримав Ніку, аби вона не впала на бруківку.

— Що ви робите?! — закричала вона. — Ми хочемо вам допомогти!

— Не робіть цього! — прокричав хлопчик з кімнати, але хтось знову затулив йому рота.

Лунало незадоволене бурмотіння.

— Відчиніть нашу ротонду! — пролунав крик позаду. — Нашу! Нашу! …

— Ось у чому річ! — раптом зрозуміла Ніка. — Консоль відчиняє тільки цю ротонду. Тому вони хотіли мене схопити. Аби ми не пішли до іншої консолі…

В’язні похмуро дивилися на дівчину.

Фелікс витягнув з кишені візитівку, але на ній досі був напис: «Ні з ким не розмовляйте».

— Зрозуміло, що він не хоче, аби ми з ким-небудь розмовляли, — прошепотів Нет. — Адже всіх цих теж він сюди засунув.

Великим, наче у старій пральній машині, перемикачем він запустив комп’ютер. На випуклому чорному моніторі з’явилися тремтливі світло-блакитні літери. Спочатку з них склався напис «Пий оранжад!». Лише за хвилину літери зникли і можна було щось написати.

— Не піднімай ґрати! — закричав Фелікс.

— І не думав, — відповів Нет, клацаючи по кнопках. На екрані із запізненням з’являлися відповідні літери. Вони тремтіли й переливалися, наче екран був заповнений водою. Літери були великі, тому одночасно могло вміститися чотири, може, п’ять рядків тексту.

— Тоді що ти робиш?

— Думаю, як можна написати адресу зі словом «Клівлен» на клавіатурі, на якій немає літери «К».

— Комп’ютер під’єднаний до Інтернету? — здивувався Фелікс.

— Не знаю, але це можна наснити. Ти ж наснив годинниковий ліхтар.

— У разі небезпеки. Потреба у світлі видавалася мені тоді очевидною. Тільки тому це вдалося.

— Для мене те, що кожен комп’ютер повинен бути під’єднаний до Інтернету, також є очевидним, тож… — Нет хвилину розмірковував, — тож інакше бути не може.

Фелікс зазирнув за комп’ютер, де у темряві було багато кабелів. Деякі з них були товсті і радше нагадували садові шланги.

— Якісь товсті, — промовив він. — Гідравлічне підключення до Інтернету?

— Може бути будь-яке, аби працювало. — Нет обережно клацав великими, наче іграшковими клавішами. — Таке наснили ті, хто тут був перед нами.

Хвилину він щось писав, скривившись від зосередження. У комп’ютері забулькотіла вода, а кабелі затряслися від великого тиску. З-під клавіш витекло трохи рідини.

— Сервер не відповідає, — буркнув Нет і зазирнув під плиту. — Щось десь закрито… — він нахилився і почав копатися у гумових кабелях. Нарешті, він знайшов вентиль з написом «SMTR» і відкрутив його. Забулькотіло і тиск в кабелях моментально впав. — Мейл відправився.

Феліксове обличчя набувало незрозумілого виразу.

— У мене таке враження, що я нічого не контролюю, — він розвів руками. — Цей світ зовсім нелогічний і непередбачуваний.

— Вітаю у клубі, старий! — Нет поплескав його по плечу. — Такий самий вигляд має кожен мій контакт з польською орфографією. Нарешті, я відправив коментар до блогу, використовуючи протокол SMTR, що не вдалося з нашого боку.

В’язні занепокоїлися. Вони вже зрозуміли, що Нет не ламає код, аби відчинити ґрати.

— Як ти написав адресу, якщо тут немає літери «К»? — запитала Ніка.

— Я запам’ятав номер ІР, записаний цифрами. Вислав замість назви. — Нет не припиняв клацати на клавіатурі. Та відповідала чмоканням та булькотінням.

— Що ти ще робиш? — запитав Фелікс.

— Намагаюся вигуглити список гостей Палацу снів, — він похитав головою. — Тут немає жодного пошуковика… Манфред став би у пригоді.

— Ми хочемо вийти! Хочемо вийти! — вже разом кричали в’язні.

Вони загрюкали мисками по ґратам, та втратили синхронність, крики накладалися на металеві удари, і все злилося в гуркіт, що наростав.

Друзі затулили вуха і побігли. Але щойно опинилися перед іншими ротондами, там почалося те саме. Врешті, вони забігли між будинками, пробігли кілька подвір’їв, чиїсь зал і гараж. Переводячи подих, вони зупинилися на маленькому майданчику, звідки не було чути криків в’язнів. Навколо, не звертаючи на них уваги, ходили люди. Під черговою рекламою оранжаду сиділа жебрачка, ритмічно стукаючи бляшаним кухлем об бруківку. Усередині кухля дзеленчало кілька монет. Єдиним джерелом світла на майданчику була лампа угорі. Біля лампочки пересувалися смуги туману.

— Це були наші попередники, — сказала Ніка. — Я пам’ятаю хлопця з Будинку Снерів, того, який нас застеріг. Він був там за день до нас.

— Якщо ми припинимо синхронне засинання, теж опинимося там, — додав Фелікс.

— Тож треба розраховувати на власний глузд на тому боці, — промовив Нет.

— Хто б казав… — Ніка похитала головою. — Наскільки пам’ятаю, це ти хотів припинити після першого разу.

— Я не пам’ятаю нічого такого, — відповів Нет, сам у це вірячи.

— Засудженому ти теж це сказав…

— Я хочу тільки знайти маму і залишити цей хаос.

— Ми справді забуваємо той бік… — промовила Ніка.

— У вас є ідея, чому в’язні хотіли схопити нас і затягнути до себе замість того, аби просто втекти?

— Це ж очевидно, — відповіла жебрачка, яка сиділа поруч і не припиняла грюкати кухлем об камінь. — Просто і ясно, як день. Втеча нічого не змінила б.

Діти подивилися на неї. У слабому світлі не можна було навіть розгледіти колір її одягу. На зморщеному обличчі блищали маленькі очі.

— Але вони кричали, аби ми їх випустили, — нагадала Ніка.

— Вони хотіли, щоб ви відчинили ґрати. Тоді вони затягли б вас усередину.

— Вони не втекли б, якби ми відчинили ґрати?

— Вони там з власної волі, — жебрачка змінили ритм ударів. — А ротонда, яка здобуде більше нових в’язнів, швидше дістане право перейти на вищий рівень Палацу.

— Вони могли б втекти, — зауважив Нет. — І самі туди піднятися.

— Їм остогидло ховатися, коли так манять кольорові неони, — жебрачка посміхнулася, вистукуючи кухлем дивний ритм. — Палац снів вже не місце, де можна спати, як хочеш. Тут усі проти вас.

Фелікс зрозумів, що цей ритм щось нагадує. Він зазирнув у кухоль і помітив, що замість монет там дзеленчать промоційні кришечки зі скляних пляшок оранжаду.

— Тут усі проти вас, — повторила жебрачка.

Коли Фелікс нарешті зрозумів, що це за ритм, було пізно.

— Тут усі проти вас, — втретє повторила жебрачка і припинила грюкати.

У раптовій тиші друзі почули за спиною важке дихання.

— Це була азбука Морзе[35], — промовив Фелікс. — Вона вистукувала: «Вони тут. Не дайте їм втекти».

Друзі повільно обернулися. Навколо стояв натовп із ненавистю в очах, але цього разу не було навіть провулка, звідки могли з’явитися двері. Хлопці й Ніка відчули раптову сонливість і опустилися на вологу бруківку.

³¹ Лунатизм (сомнамбулізм) — ходіння уві сні.

³² Urban legend (з англ. «міська легенда») — сучасний міф. Інформація, що здається правдивою, однак насправді вигадана. Її суть у тому, що надто складно довести, що вона неправдива.

³³ Яцек Єрка – сучасний польський художник сюрреалізму.

³⁴ Комплант — мініатюрний персональний комп’ютер, імплантований у мозок. Замінює багато приладів, таких як телефон, телевізор чи ноутбук. Дозволяє брати активну участь у віртуальній реальності. Комплант — це чистіша наукова фантастика.

³⁵ Самюєль Фінлі Бріз Морзе — американський винахідник, художник, скульптор. Відомий переважно як творець азбуки Морзе, яка уможливила пересилання інформації за допомогою відповідних літер, що передавалися послідовностями коротких та довгих сигналів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Фелікс розплющив очі й через хвилину зрозумів, що лежить у власному ліжку, а на нічній тумбочці тріскотить будильник, довгим кабелем з’єднаний з комп’ютером. Він не захотів, аби Манфред постійно був у його кімнаті. Він його любив, але цінив приватність і спокій. Тому в нічний час програма штучного інтелекту могла заявити про свою присутність тільки через будильник. Фелікс, як надзвичайно прагматична людина, передбачав відмову будильника, тому поклав мобільник поряд, аби Манфред міг у такий спосіб його розбудити.

Він вимкнув будильник і зрозумів, що єдина річ, якої він зараз прагне, це знову заснути. Він зібрався, встав і поплентався у ванну кімнату. За кілька хвилин повернувся до свого підвалу зі склянкою оранжаду і сухою булочкою (за відсутності бабусі він мусив сам готувати собі сніданок).

Фелікс підійшов до столу, впав у крісло і натиснув кнопку «Shift». Екран пікнув і посвітлів.

— Я не знаю, чи це має сенс, — позіхав Нет з віконця комунікатора Net. com, розпочинаючи розмову без привітання, але зі звиклим для нього наріканням. — Без цього синхронного сну я вставав би тільки за пів години. Це якесь космічне гаяння тайму.

З’явилося друге віконечко зв’язку — з Нікою.

— Привіт! Ви щось пам’ятаєте? — запитала вона. Дівчина була вже вдягнута, із зачіскою та тримала у руці бутерброд.

— Коли прокинувся, здавалося, щось пам’ятаю, — відповів Фелікс. — Але потім… відчуваю, як ці сонні спогади в паніці тікають з моєї голови.

— А я взагалі нічого не пам’ятаю, — додав Нет. — Окрім того, що не відчуваю ліву руку, бо спав на ній.

— А що з мамою? — запитала Ніка.

Нет лише похитав головою.

— Був такий письменник, — озвався Фелікс. — Він лунатикував і записував сни у зошит.

— Лафонтен, — промовила Ніка. — Так з’явилися його чудові казки. Гм… — вона насупилася. — У мене дежавю. Хіба ми про це не розмовляли?

— Не пам’ятаю… Наче ні.

— Ви хочете це продовжувати? — запитав Нет. — Я не маю бажання. Кошмари чи ні, а я б іще трохи поспав.

— Побалакаймо у школі, — попросила Ніка. — Мені вже треба виходити. Інакше запізнюся. Папа!

— Па!

* * *

Фелікс і Нет дісталися школи за десять хвилин до дзвоника. Вони пройшли повз Зосю, яка, буркнувши тихе привітання, швидко сховала за спину стос паперів, і одразу піднялися на другий поверх. Раптом Нет зупинився і стиснув кулаки — у кінці коридору Ніка розмовляла з Геральдом.

— Не закатуй сцен, — швидко промовив Фелікс. — Вони тільки розмовляють.

— Але… з ним? Саме з ним?

— Він її забалакав.

— Для розмови потрібне бажання обох сторін.

Фелікс затягнув друга в інтернет-кафешку. Тут кружляло кілька осіб, і кілька комп’ютерів були вільні. Пан Роберт кинув на хлопців погляд і повернувся до газети. За вчительським столом сидів Віктор з ноутбуком. Він привітався з Феліксом широкою посмішкою.

Фелікс, сповнений найгірших передчуттів, сів перед комп’ютером. Йому навіть не потрібно було торкатися клавіатури, аби прочитати те, що читав хтось, хто сидів тут до нього:

Виборча кампанія Фелікса Полонія лише зараз добре розкрутилася. Цей кандидат має найкраще поширення листівок, а вчора запропонував усім охочим чудове частування у шкільній інтернет-кав’ярні. Рейтинг Полонія перескочив магічні 83,5  %.

Фелікс застогнав і закрив обличчя долонями.

— Чому магічними мають бути саме вісімдесят три з половиною відсотка? — запитав Нет.

— Журналістська поезія, — відповіла Ніка, яка стояла поруч.

— Не лякай! — вигукнув Нет. — Останнім часом ти постійно підкрадаєшся…

— Не підкрадаюся. Це ти сонний. До тебе пшенична комора могла б підкрастися, ти б і не помітив.

— Певні речі я помічаю, — з натиском промовив він.

— Ти про що?

— Ні про що, — Нет втупився у монітор. — Мені не подобається це синхронне пробудження… Якби не тінь шансу, що це допоможе мамі…

Фелікс укотре прочитав замітку і подивився на діаграму. Здавалося, наче біля вежі з написом «Фелікс» поставили будку з хот-догами «Марцель». Решта кандидатів претендували на тротуарну плитку перед будкою.

— Але звідки це поширення листівок? — Фелікс підозріло поглянув на Нета.

Той надув губи і зробив невизначений жест, ніби кидав собаці палицю.

— Таке враження, наче я нічого не контролюю, — Фелікс розвів руками.

— От знову! — Ніка поглянула на нього. — Знову дежавю. Ти вже це говорив!

— Не пам’ятаю…

До кав’ярні зазирнув Марцель. Розмови затихли. На час виборів він утримався від переслідування колег, але всі пам’ятали, як він поводився раніше. Кілька учнів перших курсів швидко вискочили з кімнати. На обличчі Марцеля було видно, що він вже знає результати опитування. Він схилився над найближчим комп’ютером тільки для того, щоб упевнитися, з ненавистю подивився на Фелікса і підійшов до Віктора.

— Бійка буде, — прошепотів Нет.

— Бери фотик і роби фотки, — зажадав Марцель і голосно додав: — Усім оранжаду й чіпси!

Пан Роберт відволікся від газети і поклав праву долоню на касовий апарат, а ліву на холодильник з напоями. Марцель витягав з кишені дрібні, кидав погляди на клас і подумки намагався порахувати, але не виходило. Він нахилився і щось бурмотів під ніс, нарешті промовив:

— Чіпси відміняються… Оранжаду для всіх! Але не для вас! — він показав на Фелікса, Нета та Ніку. Знову поглянув на клас, хвилину рахував на пальцях. — Ти! — він вказав на маленьку дівчинку з першого курсу. — Пішла звідси!

Дівчинка залишила до половини написаний мейл, зірвалася на ноги і вибігла у коридор. Марцель заспокоївся і підійшов до автомату. Пан Роберт повернувся до газети. Марцель кидав по черзі монети в автомат і витягав банки оранжаду. Усього шість. Він поставив їх перед тими, хто залишився у класі, пройшов повз трійцю друзів і Віктора, який саме фотографував.

— Але я п’ю лише натуральні фруктові соки, — зауважив худий хлопчик в окулярах.

— Стули пельку і пий!

Хлопчик слухняно відкрив банку і почав швидко пити. Віктор переглянув знімки на фотоапараті.

— Дванадцять гарних фоток, — сказав він.

— Тільки щоб це виглядало природно! — Марцель погрозив пальцем. — Наче я зробив це…

— …з внутрішньої потреби? — закінчив Віктор.

Марцель поглянув на нього і хвилину вирішував, чи той не кепкує. Але не дійшов жодного висновку, повернувся і пішов на вихід. Біля дверей він схопив банку, яку раніше поставив перед Клеменсом, відкрив її і, попиваючи, зник за дверима.

Дівчина, яку Марцель вигнав з класу, повернулася, щоб закінчити лист.

— Нещасний придурок, — буркнула під ніс.

— До речі, — промовив Віктор Феліксові, Нетові й Ніці. — У нас немає перших двох уроків. Схоже, тримаються тільки Пробірка, Четвер і Констанція. Ну й Ромашка.

— Школа перетворюється на хаос, — сказав Фелікс.

— Ми не перевірили блог, — згадала Ніка.

— Навіщо? — запитав Нет. — Мала в лікарні.

— Я по коментарі, — Ніка нахилилася і набрала на клавіатурі адресу блога. — П’ять нових записів.

Нет теж нахилився до монітору.

— Якісь Бім, Бодзьо Руйнивник, Ровербот, Олемка і… ФНіН.

Вони переглядали записи, які містили побажання скорішого одужання. Схоже, знайомі довідалися про причини її відсутності. Останній запис виконаний ФНіН був досить загадковий: «Знаді передавч».

— Мало бути «Знайдіть передавач», — здогадалася Ніка.

— Знайомі помилки…

— Або хтось намагається нам щось сказати, — додав Нет.

— Що означає це «ФНіН»? — запитав Фелікс.

— Без поняття, — відповів Нет.

Ніка замислилася і раптом заявила:

— Це скорочення від Фелікс, Нет і Ніка.

— Я почав би підпис із себе, — заявив Нет. — Було б «ННіФ» або «НФіН»…

Вони перезирнулися.

— Що таке цей передавач? — запитала Ніка.

— Така мала фіговина, яка у чомусь є посередником, — відповів Фелікс. — Якщо натискати кнопку на дистанційному управлінні від телевізора, то ти нічого не вмикаєш безпосередньо. У телевізорі є передавач, який реагує на сигнал з пульта, і це він вмикає живлення.

— Але схоже, йдеться не про це, — похитала головою Ніка.

— Якщо це ми написали, — Нет пошкрябав потилицю, — то ми придурки!

— Може, чомусь не можна було написати більше, — вирішив Фелікс. — Або було мало часу…

До кафешки зайшов Марцель і став над одним із хлопців, який грав у стрілялку. Той раптом зблід, подивився на Марцеля і зірвався зі стільця. Марцель сів на його місце, наче ситуація була абсолютно нормальною, незграбно взяв мишку і закрив вікно з грою. Оскар і Віктор обмінялися багатозначними поглядами, встали і непомітно вискочили з класу.

Марцель відкрив сторінку «Виборця». Поки читав, його обличчя дедалі червоніло. Нарешті, він зірвався на ноги, аж крісло відлетіло до стіни. Поглянув у бік учительського столу, але Оскара і Віктора там уже не було. Хлопець вибіг у коридор, задихаючись від люті та бурмочучи погрози.

Заінтригований Фелікс набрав на клавіатурі «Виборець». Те саме зробили всі присутні. Новий запис був такий:

Марцель, захоплений ідеями та досягненнями свого недосяжного конкурента, Фелікса Полонія, купив присутнім в інтернет-кафешці шість банок оранжаду. Шість! Нижче — фоторепортаж із цієї жалюгідної події.

На більшості знімків Марцель рахував дрібні гроші.

Сміх з класу було чутно аж на першому поверсі.

— Може, нам відвідати якусь бібліотеку Політехніки? — запропонувала Ніка, коли вони вийшли з класу. — Або університету?

— Навіщо? — запитав Нет. — Ми знаємо, що таке передавач.

— Але…

— Перевіримо у Вікіпедії і ще у парочці місць, — Нет стенув плечима. — Нічого з цього не вийде.

— Я нікуди не піду, — заявив Фелікс. — Після фізики я йду додому, треба зварити рамки для підшипників у плечах Голема. Може, за роботою щось і вигадаю.

— Кхх… — кашлянув Нет. — У тебе сьогодні зустріч із виборцями.

Фелікс заплющив очі і похитав головою.

— Дві вільні години й маю тут сидіти і чекати на зустріч, на яку ніхто не прийде?

— Ми там будемо, — запевнила Ніка.

Нет подивився на дівчину, потім на Фелікса.

— Ясно, що я не збирався залишати тебе самого! — промовив він, але вираз його обличчя говорив інше. — До мами потім поїду.

— Може, я встигну поїхати додому, зробити щось корисне, а потім повернутися? — розмірковував Фелікс.

— Не встигнеш. Частина автобусів не їздить, — нагадала Ніка. — Цікаво, коли хтось зверне увагу на сонну епідемію?

— Може, ті, хто повинен був звернути на це увагу, теж уже сплять?

* * *

Після фізики друзі піднялися у штаб-квартиру на горищі. У знайомих кріслах і знайомій задусі не так сильно відчувалася прикра винятковість останніх днів. Хмарне сонце слабко світило крізь маленькі віконечка, тож Нет, Фелікс і Ніка увімкнули лампу.

— Припустімо, що це ми написали те повідомлення, — почав Фелікс. — Тож зосередьмося на важливому. Що це може бути? Коли ми його написали?

Нет відкрив ноутбук і запустив блог.

— О п’ятій п’ятнадцять ранку… — Нет хвилину клацав по клавішах. — Повідомлення надійшло з комп’ютера на Волі… Гм… Це недалеко від мене.

— Тож це послання з нашого сну… Ми повинні припустити, що навіть коли завдяки цьому синхронному засинанню щось сенсаційне нам сниться, ми цього не пам’ятаємо. Це логічно? — Нет і Ніка притакнули. — Це якби ми були різними особами: тут і на тій стороні, — вів далі Фелікс. — Припускаю, що уві сні й у реальності в нас однакові цілі. Тож проблема тільки в порозумінні між нами самими уві сні.

— Уві сні я часто пам’ятаю реальність, — згадала Ніка.

— Тож певні проблеми є тільки з комунікацією зі сну на цей бік.

— Знову шиза… — застогнав Нет. — У мене роздвоєння особистості. Тільки цього разу справжнє.

— Якщо уві сні ми пам’ятаємо реальність, то чому відправляємо собі таку нечітку інформацію?

— Може, уві сні вона видавалася нам чіткою? — запитала Ніка.

— Перепрошую, що заважаю, — озвався несподівано Манфред, — але я помітив дивне явище.

— Яке саме? — поцікавився Нет.

— Якась цифрова передача. Від нудьги я перевірив, що ще може робити та карта, яку отримали від твого батька, і я відкрив це повідомлення…

— У повітрі повно дивних сигналів, — зауважив Фелікс. — З мобильників, сигналізацій, з поліцейських радіостанцій і бездротової мережі.

— Цього сигналу я не зміг розпізнати. Я не казав би вам про це… — Манфред замовк на мить. — Відкрий екран.

Нет підняв кришку ноутбука, а Манфред написав великими літерами: «Цей передавач працює тільки тоді, коли ви говорите».

Друзі перезирнулися.

— Гадаєш, що десь тут… — Фелікс раптом замовк, витягнув зошит, відкрутив перо і написав: «Підслушка».

Друзі дивилися на нього. Фелікс заклав за вухо ліхтарик, нахилився під стіл і оглянув усі закамарки. Нет і Ніка перевірили крісла, потім разом вони перешукали все навколо. Нічого не знайшли, тож повернулися у крісла. Фелікс багатозначно поворушив бровами.

— Гадаю, ця справа перевершує наші можливості, — голосно заявив він.

— Тож облишмо це, — так само голосно додав Нет.

— З мене теж досить, — з серйозним виразом обличчя визнала Ніка. — Точно залишаємо. Хочу бути звичайною ученицею.

— Мені полегшало, — Фелікс піднявся. — Пішли погуляємо. Відтепер ми трійця звичайних учнів. Може, у м’яч пограємо?

Друзі вийшли з горища і збігли сходами. Лише коли опинилися на вулиці, Нет промовив:

— Може, там не було ніякої підслушки?

— Хто і навіщо міг нас підслуховувати? — запитала Ніка.

— Може, це звичайні перешкоди?

— Не знаю, — визнав Фелікс, — але щось там було. Тож повернуся туди з обладнанням і знайду це щось. Ходімо у «Зайві калорії» і закінчимо розмову.

— Тільки трохи, зовсім трошечки на якусь мить я справді сподівався, що ми це залишаємо, — розчаровано промовив Нет. — Не знаю, чи вистачить у мене сил…

— Зараз? — здивувався Фелікс. — І мови немає!

Вони перейшли на інший бік вулиці, штовхнули двері і потрапили до королівства кавових та чайних ароматів. Привіталися з пані Басею і зайняли свій улюблений столик у кутку. Замовили гарячий шоколад. Крім трійці друзів, у кав’ярні нікого не було. На тлі грав сонний джаз.

Фелікс розгорнув зошит і написав: «Сни, передавач, підслушка».

— Створюєш новий ланцюг? — запитав Нет.

— Записую, що ми маємо, — відповів Фелікс. — Спробуємо це скласти до купи.

Друзі сиділи мовчки, втупившись у зошит, поки пані Бася не принесла три філіжанки із шоколадом.

— Знову проблеми? — вона з ніжністю дивилася на них.

— А вам… вам снилися останнім часом кошмари? — запитала Ніка.

— Кошмари? — перепитала жінка. — У мене проблеми зі сном. Майже тиждень постійно хочу спати. Сьогодні випила вже дві чашки кави, але почуваюся так, що якби лягла десь, то моментально заснула б. Уночі ж кручуся з боку на бік, намагалася дивитися телевізор…

— Ви боїтеся заснути, — сказав Нет.

— Так… — відповіла вона. — Це дивно, але… так, маєш рацію. Та це, схоже, не лише моя проблема, — вона махнула рукою. — Зазвичай о цій порі тут зайнята половина столиків. Здається, це справа осені. Змінюється клімат або тиск… Зроблю собі ще одну каву, — вона всміхнулася друзям і відійшла.

— І ніхто цього не помічає? — запитала Ніка. — Майже половина цього міста нормально не спить — і нуль реакції?

— Ми це помітили, — нагадав Фелікс. — І намагаємося щось із цим зробити.

— Я мала на увазі… Пусте…

— Вирішимо, що з передавачем.

— А з підслушкою? — запитав Нет.

— А підслушкою будемо опікуватися завтра. Я принесу обладнання. Ви гадаєте, ті помилки мають щось означати?

— Помилки? — запитала Ніка. — Ти маєш на увазі те «Знаді передавч»? Чому ми допустили ці помилки?

— Тому, що писав Нет? — запропонував Фелікс. — Мене цікавить, як нам вдалося відправити це повідомлення зі сну? Якщо ми наснили комп’ютер, то він буде в голові того, кому снився.

— Те, що відбувається у тому місці, — відповів Нет, — це більше ніж просто сон. У Будинку Снерів ми снили разом.

— Ок, якщо ми спільно це зробили, то він все одно не буде під’єднаний до Інтернету.

— А можна зазирнути до чийогось сну? — запитала Ніка.

— В Інституті надзвичайних досліджень, — почав Фелікс, — коли ти спала в снотроні, ми бачили тільки символи: «страх», «чорний», «звірі», — це була передача з твого сну. Тож це можливо. Але потрібен якийсь…

— Потрібен якийсь… — повторив Нет.

Друзі перезирнулися і закінчили одночасно:

— Передавач!

Вони допили шоколад.

— Тільки який? — запитав Фелікс. — Комплант, вживлений у мозок? Радше, ні… Компланти з’являться через багато років.

— Хтось повинен був прокрастися до когось з нас і під час сну покласти нам на голови шолом, під’єднаний до снотрону, — промовила Ніка.

— Не обов’язково… — промовив Фелікс. — Може, наступна генерація снотронів не потребує такого близького контакту з мозком? Може, вистачить, якщо воно буде у тій самій кімнаті?

— Ти натякаєш, що хтось непомітно розмістив у наших кімнатах обладнання розміром з джип? — запитав Нет.

— Більш-менш, — Фелікс пошкрябав за вухом. — Не знаю… Запис свідчить про те, що ми були там разом. Здається, синхронний сон має сенс…

* * *

За широкий вчительський стіл сіли Фелікс і Нет, які мали проводити зустріч із виборцями. Ніка трохи подумала і сіла поруч з Феліксом. За іншим кінцем столу сидячи спав професор Цединя. Він завжди засинав на уроках. Схоже, кінець останнього він теж проспав. Ніхто не насмілився його розбудити. З 2-А, окрім Нета та Ніки, прийшла тільки Зося. Вона сіла на задній парті і сяючими очима дивилася на Фелікса. Було ще кільканадцять учнів, зокрема й блондинка, яка переймалася квітами.

— Зроблю парочку фоток, — Оскар опустився на коліно і замиготів спалахом.

— Це обов’язково? — запитав Фелікс.

— Сухий текст ніхто не читатиме. Ми живемо в епоху культури картинок і вторинних анальфабетів.

Нет придивився до Оскара:

— Як таке можливо, що ти після зустрічі з Марцелем не у швидкій?

— Ми переробили ту замітку, — махнув рукою Оскар. — Марцель виправився і всім поставив оранжад та чіпси. Тридцяти учням! Іще й батончики виставив.

— А звідки у нього такі бабки? Він ледь дрібні нашкрябав…

Оскар стенув плечима.

— Я не вникав, — відповів він. — Він хоче змінити правила виборів, аби учні, які прийшли з інших шкіл, не могли брати участь.

— Це не так вже й погано… — усміхнувся Нет. — Тоді б Геральд вилетів.

— Годину тому я був на Геральдовій зустрічі з виборцями, — промовив Оскар. — Слухайте, якийсь дівич-вечір! Клас був заповнений прекрасною половиною нашої школи, а він у синтетичній курточці розповідав їм про свою тітку. Космос! Вони у захваті. Ми, звісно ж, протягнемо його, — він зробив останнє фото і вже хотів сісти на місце для преси, засвідчене прикріпленою табличкою.

— Зачекай! — Фелікс нахилився до Оскара. — У мене маленьке прохання.

— Звісно, давай.

— Припинити мене так вихваляти. На тлі інших кандидатів, я ніби ходяча досконалість. Мені через це погано.

— Ми повинні бути об’єктивними? — щиро здивувався Оскар. — Як накосячиш, ми повинні про це написати?

— Саме так. Об’єктивні для всіх. Без винятків. Zero make-up[36].

— Ти це серйозно?

— Серйозно.

— Ок. Твоє рішення… Але бути об’єктивними для всіх і так не вийде, бо Марцель нас вб’є.

На щире Феліксове здивування перед початком зустрічі з’явилися Губерт Тріска та Марцель, з яким прийшла й Олена. На останніх хвилинах прийшло ще кілька осіб, тож клас історії був майже повним. Нет трохи подумав і витягнув із шафи великий сувій з мапою Польщі та повісив на дошці. Фелікс подивився на нього, але друг нічого не пояснив. Він відкашлявся й урочистим тоном промовив:

— Вітаємо вас на зустрічі з нашим майбутнім президентом… Ауч! — Фелікс копнув його по нозі. — Тобто з кандидатом у президенти. Про його переваги можна говорити довго…

Фелікс схопив товариша за рукав, потягнув униз і зашепотів на вухо:

— Пам’ятай, що я повинен втратити підтримку, а не дістати. Про недоліки розкажи.

— Споко. Це лише форма вступу, — пошепки відповів Нет і додав голосніше: — Це все. Є запитання?

Олена підняла руку:

— Це правда, що твій прапрапрадід за власним бажанням приєднався до Тевтонського ордену?

— Я уявлення не маю, ким був мій прапрапрадід, — здивовано відповів Фелікс. — Як це стосується…?

— Тож ти не заперечуєш…

Фелікс не встиг розкрити рота, а Олена вже знову запитала:

— Правда, що сімнадцятого березня минулого року ти їхав в автобусі без квитка?

— Про що ти взагалі говориш? Звідки я знаю, що робив сімнадцятого березня минулого року? У тебе є докази?

— Я покажу їх свого часу.

— Це не стосується виборів, — зауважив Нет. — У кого є важливіші запитання?

— Еріка пообіцяла нам кіно раз на місяць, — втрутилася дівчина з першого курсу. — Що ти скажеш?

— Вона зустрілася з кожним класом окремо і кожному пообіцяла окреме кіно, — озвався Віктор. — Білети мають купувати за рахунок оплати за навчання інших учнів. Я був на всіх зустрічах Еріки, тому знаю.

— Я вважаю, що всі повинні ходити у кіно безкоштовно! — викрикнув Марцель.

Дівчина на задній парті зааплодувала.

— Як ти хочеш це зробити? — запитав Фелікс. — Візьмеш кінотеатр штурмом?

— Дирекція повинна це владнати.

— Ти ж хотів безкоштовний басейн, — нагадав хтось із третього курсу.

— Це був жарт! — Фелікс підвищив голос. — Такий жарт, спотворений… пресою. Не можна зробити басейн безкоштовно. Треба заплатити робітникам…

— Навіщо? — Марцель театрально стенув плечима. — Нехай задарма працюють.

— Вони не захочуть. Вони мусять утримувати родини…

— Це їхні проблеми, чи не так? — зареготав Марцель. — Ми хочемо басейн!

Олена щось прошепотіла йому на вухо.

— Ага! Басейн має бути критий, аби взимку було тепло. І безкоштовний.

— Це неможливо, — відповів розлючений Фелікс. — Треба замовити проект, купити матеріали, обладнання. Ніхто не працюватиме задарма! Врешті, не можна робити басейн на даху. Стіни не витримають тиску води.

— Звідки стіни знатимуть, що на четвертому поверсі басейн? — запитала дівчина, яка перед цим аплодувала Марцелові. — Достатньо буде зачинити двері.

Відповіддю були оплески, і вона зашарилася. Фелікс навіть не знав, що й відповісти.

— Запитай її, — прошепотів Нет, — чи взяла із собою зарядний пристрій для мозку.

— Я гадаю, що грошей багато, тільки вони десь заховані дирекцією, — оголосив Марцель. — Ці гроші й можна використати.

— Школа утримується за рахунок оплати за навчання, — відповів Фелікс. — Легко полічити, скільки щомісяця надходить до шкільної каси: кількість учнів помножити на розмір оплати. Треба сплатити рахунки, видати зарплату вчителям…

Олена зашепотіла на вухо Марцелю, і той обурено вигукнув:

— Вони гноблять нас, і ми ще повинні їм платити? Хай вони нам платять!

З кінця класу пролунали аплодисменти.

— Взагалі-то це вони нас навчають, а не ми їх, — зауважив Фелікс.

Олена знову зашепотіла Марцелеві на вухо. Той посміхнувся:

— А чому автобус-експрес не зупиняється біля нашої школи?

— Може, тому що він експрес? — припустив Фелікс.

— Наша школа настільки важлива, що автобус повинен зупинятися перед входом! Якщо я виграю, влаштую там зупинку!

З кінця класу знову залунали аплодисменти. Зося подивилася у той бік з обуренням, а Ніка з відразою. Вона нахилилася до Фелікса і прошепотіла:

— Роби так і далі, й вийдеш звідси з нульовим рейтингом.

Фелікс вже забув, що має втрачати пункти, і вдався до дискусії, яка тривала пів години і торкалася багатьох тем, пов’язаних і не пов’язаних зі школою. Під кінець зустрічі він був захриплий і роздратований, що було на нього не схоже. Він збирався закінчити якимось коректним висловом, коли раптом відчув, як щось м’яко сперлося на його плече. До того як зрозумів, що це, Оскар уже сфотографував. А була це Ніка, яка заснула, поклавши голову на Феліксове плече.

У класі пролунало кілька смішків.

Фелікс обережно схопив Ніку за плече і випростав. Вона прокинулася і роззирнулася.

— Я була в… — прошепотіла вона. — Забула…

— Ми не можемо засинати окремо, — нагадав Фелікс.

Він подивився на учнів, намагаючись згадати, про що перед цим говорили. Половина учнів весело спостерігала за ним, інша половина спала.

Хвилинною тишею скористався Губерт Тріска. Він встав і підняв стос із кількох десятків паперів, зв’язаних спіраллю.

— Усе, що я тут почув, — це хаос, — заявив він. — Я підготував детальний план гармонійного розвитку нашої школи і назвав його Планом Тріски. У мене є кілька копій, якщо хтось зацікавиться, — він зробив паузу, але ніхто не зацікавився. — Також я підготував електронну версію, яка буде опублікована у «Виборці» вже сьогодні.

Фелікс опустив голову і прошепотів:

— Закінч це, прошу…

— Дякуємо всім! — голосно промовив Нет. — На сьогодні досить!

Учні підвелися і рушили до виходу.

— Пане професоре! — Ніка торкнулася плеча Цедини. — Пане професоре! Урок закінчився!

Вчитель щось буркнув і розплющив очі.

— А так… — зітхнув він і оглянув учнів, які виходили з класу. — Дочитайте до кінця цей розділ вдома. Бо сьогодні я вже не зможу… — він поглянув на годинник. — О! Поспішає на цілу годину! — він покрутив головою, згорнув книжку і подивився на мапу на дошці. Примружив очі та схилився над написом. — А мені здавалося, що урок стосувався повстання Сполучених Штатів…

— Це я помилився, — швидко втрутився Нет, зняв мапу і почав її скручувати. Поклав на місце і поглянув на годинник. — О, холера! За п’ять хвилин мене чекатиме тато.

Друзі вийшли з класу і натрапили на плакат А3 на стіні зі збільшеною медичною картою Еріки Суровець: «Діагноз: параноїдальна шизофренія, викликана порушенням сну». Нижче підпис та печатка лікаря Такси. Такі плакати було розклеєно вздовж всієї стіни. Перед кожним з них стояли учні і голосно коментували.

— Офігіти! — Нет похитав головою. — Що за…

— Вона і справді ідіотка, — зауважив Оскар, стоячи поряд з блондинкою.

— Але це… звичайне свинство, — сказав Фелікс, зриваючи плакат.

— Я не знаю, що таке ця шизоф… щось таке, — позіхнула блондинка, — але президентом самоврядування не може стати той, у кого проблеми зі сном.

— У нас у всіх проблеми зі сном, — нагадав Нет. — У тебе теж.

— У мене? — обурилася дівчина. — У мене немає проблем зі сном.

Вона пішла.

— Знаю! — раптом вигукнула Ніка. — Це мій запис. Це повинно бути у моїй карточці.

— У тебе шизофренія? — здивувався Нет.

— Ні! Я була у Такси зі своїми кошмарами. Того дня, коли ти мав битися з Геральдом. Такса помилився картками і замість моєї записав це до картки Еріки. Він навіть рецепт мені виписав на її ім’я.

— Але… шизофренія?

— Але Такса ніякій лікар! — Ніка роззирнулася. — Треба це з’ясувати!

— Ти хочеш перед всією школою визнати, що шизофренія у тебе? — Нет витріщився на подругу.

— З цим потім розберемося. Зараз треба всім повідомити, що це мій запис, а не її.

— Це не має значення, — похмуро промовив Фелікс, дивлячись на учнів у коридорі. — Їм все одно, що це фальшива карточка. Вони винесли вирок. Еріка вилетіла з виборів.

— Зробімо щось! — сказала Ніка. — Опублікуймо спростування!

— Пізно, — поряд зупинився Віктор. — П’ять хвилин тому Еріка відкликала свою кандидатуру. Наскільки я знаюся на медіа, краще мовчати. Інакше це буде тягтися місяцями.

— Так просто можна відкликати свою кандидатуру? — здивувалася Ніка.

— Досить виписати її зі списку кандидатів! Ви не читали правила? — своєю чергою здивувався Віктор.

Друзі похитали головами.

— Якщо це так просто, — Ніка подивилася на Фелікса, — то це розв’язує твою проблему.

— Тож у нас є вибір, — зітхнув Нет. — Людиноподібна мавпа, пихате чмо або пластикова майже людина.

— Марцель хоча й йолоп, але сьогодні сказав парочку непоганих речей, — промовив Оскар.

— Дурних речей, — спростував Нет.

— Людям сподобалося.

— Мені здається, що йому їх підказала Олена, — втрутилася Ніка.

— Готується до ролі першої леді нашої школи.

— Я ухвалив рішення, — спокійно промовив Фелікс. — Я виграю ці вибори.

Друзі здивовано дивилися на нього.

— Ти передумав? — запитала Ніка.

— Так. Може, у мене вийде зробити щось позитивне.

— Я маю йти, — Нет поглянув на годинник на телефоні. — Підкинути тебе? — запитав він Ніку. — Ми їдемо у твій бік.

— Прогуляюся, — відповіла дівчина. — У мене ще одна справа.

Нет підозріло подивився на неї, але кинув швидке «бувай» і збіг сходами, нікого не чекаючи.

Ніка попрощалася з Феліксом і почекала, поки він відійде досить далеко. Тоді роззирнулася, перебігла вулицю і зайшла до «Зайвих калорій». Сіла за столик навпроти єдиного відвідувача кав’ярні.

— Ти прийшла, — усміхнувся Геральд і торкнувся її долоні.

З другого боку вулиці за деревами сховався Нет. Зі злістю він засунув руки в кишені і рушив до «Сааба», який чекав за рогом.

³⁶ Без макіяжу, тобто без прикрашання.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Було темно і холодно. Нет з досадою розплющив очі й сів. У нього боліла спина, а на ногах хтось лежав і хропів. Хлопець роззирнувся і зрозумів, що опинився у склепінчастому приміщенні, не більшому від шкільного класу. Стіни були абияк викладені цеглою, де-не-де траплявся камінь. Єдиним джерелом світла був напівкруглий отвір із ґратами. Нет тільки за хвилину зв’язав це місце з минулою ніччю в Палаці снів. Він зсунув з ніг того, хто там спав, і підійшов до ґрат, за якими відкривався вид на десятки ротонд-в’язниць. Нет затремтів, коли зрозумів, де опинився. З огляду на висоту це була третя конструкція.

— І навіщо мені все це здалося… — прошепотів він.

Хлопець обернувся і став роздивлятися. Тут було близько п’ятнадцяти осіб, на перший погляд жодна не мала більше ніж п’ятнадцять років. Більшість спала, а решта сиділи під стінами і тупилися перед собою. Раптом погляд Нета впав на край спідниці у клітинку.

— Ніка! — вигукнув він і підбіг до дівчини.

Ніка саме розплющила очі. Нет став навколішки, схопив подругу за плечі й подивився в очі. Потім щось згадав і підвівся.

— Де ми? — запитала дівчина.

— У в’язниці, — відповів Нет, відвертаючись. — В одній із тих ротонд.

— А Фелікс? — Ніка сонно кліпала очима, але встала.

— А може, краще був би Геральд?

— Геральд? — здивовано запитала вона і підійшла до Нета. — Чому Геральд?

— Він же тобі подобається!

— Тихіше! — зашипіла дівчина, яка сиділа під стіною з цигаркою в руці. — Розбудите їх!

Нет подивився на сплячих навколо.

— Якщо вони тут лежать, то… не сплять, — зауважив він.

Дівчина похитала головою.

Ніка роззирнулася по клітці, але Фелікса тут не було. Вона підійшла до ґрат і схопилася за пруття. Рвонула їх, але ґрати навіть не здригнулися.

З цієї висоти ротонди здавалися особливими. Замість неба було видно оперті на стіни потужні залізобетонні арки, що підтримували вищі поверхи Палацу, і цеглу, що щезала у темряві, заповнюючи простір між арками. Зараз це ще більше гнітило, ніж з рівня землі.

— Фелікс! — закричала Ніка. — Фелікс!

— Якщо ти їх розбудиш тут, то в реальності вони раптом заснуть, — сказала дівчина з цигаркою. — Можуть впасти зі сходів чи щось…

— Я мушу звідси вибратися, — заявив Нет. — У мене є важлива справа.

— Ви тут перший день? — запитала дівчина. — Вам ще рано на вихід.

Нет подивився на неї. Їй було років п’ятнадцять, довге світле волосся, скуйовджене та забруднене у чомусь чорному.

— Колір обличчя зіпсуєш, — Нет вказав на цигарку.

— Уві сні? — засміялася дівчина і затягнулася.

— Ти не така, як інші, — заявив Нет.

Вона підняла брови, тож він пояснив:

— Ну… реагуєш, не тупишся у стіну.

— А-а-а, це… Ми ще не почали, — відповіла дівчина.

— Що не почали? — запитала Ніка.

— Працювати. Зазвичай люди прокидаються одразу в такій отупілісті. А на мене находить, коли працюю. Вас теж наздожене.

— Це можна якось відчинити? — запитав Нет, знову намагаючись шарпати ґрати, але відступився. — Ти знаєш, як тут можна когось знайти?

— Знайти? — дівчина весело подивилася на нього. — Знайти…Чудово!

— Що? Що тебе так розвеселило? Я повинен декого знайти. Це важливо.

— Ґрати можна відчинити тільки зовні. Хтось мусить це зробити.

— Але тоді замість вийти, ви затягнете його сюди, — сказала Ніка.

Дівчина притакнула.

— Більше людей — швидше виконана робота, — вона затяглася цигаркою і випустила смердючу сіру хмарку. — Раніше дістанемося Елітарності. За п’ять днів тут я заробляю два дні справжніх снів в Елітарності. Якщо когось схопимо, то потрапимо туди швидше.

— Справжніх снів? — запитала Ніка. — Що таке ця Елітарність?

— Там тобі сняться справжні сни. Це нагорода за працю тут. Не можна потрапити туди, не відпрацювавши тут.

Прокидалися інші в’язні. Вони сідали і тупо чекали на розвиток подій.

— А звідки ти знаєш, що потрапиш в Елітарність? — запитала Ніка.

Дівчина замислилася. Затягнулася цигаркою, аби потягнути час.

— Потраплю, — відповіла просто. — За годину і ви будете працювати, як інші. Припините ставити дурні запитання, — вона протягнула цигарку друзям.

— Ні, дякую, — Нет підняв руки. — Більш романтичним способом мені видається стрибок з мосту.

— Способом для чого?

— Для самогубства.

Дівчина знову засміялася, але сміх перейшов у кашель, що трохи зіпсувало її настрій.

Раптом затремтіла підлога. З надр Палацу долинув протяжний гуркіт, такий потужний, що друзі майже відчули, як стукотять їхні ребра. Зі сталевих труб, які стирчали із зовнішніх стін ротонди, вирвалася пара. Зі склепіння між ротондами посипався пил. Впала одна цеглина, але в загальному вібруванні не було чути, як вона вдарилася об землю. Складалося враження, наче стоїш на концерті біля басового динаміка. Ніка мимоволі схопила Нета за руку, але той вирвав долоню й відсунувся.

— Починається, — промовила дівчина, викинувши недопалок за ґрати. Вона встала і потягнулася.

Звук поступово стихав і змінювався, наче на нижніх рівнях Палацу увімкнулися гігантський, погано врегульований, дизельний двигун та батарея пневматичних молотів. Поступово звук перетворився на металевий стукіт. Потім забрязкала незліченна кількість маленьких механізмів, вони терлися, клацали, стукали за стінами ротонди. Клітка закінчувалася напівкруглою стіною, що означало, що всередині ротонди щось є, найімовірніше, частина цього шумного механізму. Біля цієї стіни зібралися в’язні.

Нет і Ніка не рухалися з місця.

— Якщо не будете працювати, ніколи звідси не вийдете, — кинула дівчина.

— Але спочатку ми змусимо вас, — додав хлопець з фігурою мостової підпори. — Ви не знизите нам продуктивність.

— Відчуваєте? — промовила дівчина. — Воно прийде, тоді вам буде абсолютно байдуже, що відбувається. Це навіть не буде неприємно.

Між цеглин пробивалося світло. В’язні стояли так, наче на щось чекали. Тоді раптом стіна почала рухатися: цеглини, мовби їх штовхали ззаду, висувалися до половини, або до чверті, або на одну восьму. В’язні заштовхували їх назад до опору, але не робили це бездумно. Вони знали, яким чином і як глибоко яка цеглина повинна встати. Це мало вигляд пантоміми, але актори потребували неабиякої координації рухів і знання правил. Між цеглин виривалася пара, і в клітці значно потеплішало.

Нет не озивався до Ніки. Чверть часу вони сиділи біля ґрат і спостерігали за в’язнями, які працювали.

— Ми не можемо тут просидіти п’ять днів… — раптом промовив Нет. — Це не має сенсу.

— Ми повинні звідси вийти, поки не забули, хто ми, — додала Ніка.

Дівчина, з якою вони перед цим розмовляли, працювала з таким самим байдужим виразом обличчя, як і інші. Запихання цеглин, згідно з невідомим алгоритмом[37], набирало обертів.

— Гадаєш, що хтось нараховує нам штрафні бали? — запитав Нет.

— Як ті ДМІ? І ми звідси не вийдемо?

Ніка поглянула на Нета саме тоді, коли і він вирішив подивитися на неї.

— ДМІ, — промовили вони одночасно, після чого Нет відвів погляд і закінчив: — Це і є наш передавач.

Спітнілі в’язні невтомно виконували роботу. Минуло півгодини, і тремтіння підлоги послабшало. Шум механізму змінився і стих. Десь унизу потужні двигуни зменшили оберти, і цеглини висувалися дедалі повільніше. Світло, що пробивало між ними, згасло.

— Штовхачі цегли, — буркнув Нет. — Відчуваю десь у душі, що з’явиться Фелікс, відчинить ґрати і виведе нас.

— Я теж про це подумала.

Нет насупився і буркнув під ніс:

— Я маю намір сам впоратися з цим. А ти можеш піти зі мною.

В’язні, важко дихаючи, звалилися під стінами.

— Ми виконуємо вашу роботу! — крикнув кремезний хлопець.

Його підтримало невдоволене бурмотіння. Але ні в кого не було сил піднятися.

— Упс, — прошепотів Нет. — Це погано… може, як знову почнеться, трохи попхаємо ці цеглини?

— Ця робота отупляє, — відповіла Ніка. — За кілька хвилин будемо такі самі, як вони.

Вона сумно подивилася на Нета. Штовхачі цеглин відпочивали, сидячи під стінами й занурившись у бездумне очікування.

У тиші залунали кроки. Друзі повернулися. З туману між ротондами вийшли хлопчик та дівчинка років дванадцяти, які трималися за руки. У них було світле волосся, і вони, схоже, були братом та сестрою.

— Це, мабуть, в’язниця, — промовив хлопець.

На звук його голосу штовхачі цеглин підняли голови і повільно підвелися. Друзі теж встали і схопилися за ґрати. У всіх ротондах заґратовані отвори заповнилися постатями. Брат і сестра зупинилися і з острахом роззирнулися.

— Звільніть нас, — пролунав голос десь знизу.

— Там є консоль, — промовив хтось.

— Треба ввести код, — додав наступний в’язень. — Тоді ґрати відчиняться.

Ніка стиснула кулаки.

— Це пастка! — закричала вона. — Тікайте!

— Але ж ми хочемо звідси вийти, — прошипів Нет. — Принаймні я хочу.

Його відпихнули від подруги. Найближчі до Ніки в’язні схопили її та кинули на землю. Нет підскочив до них, відтягуючи й відштовхуючи, наче вони були легкими ляльками. За мить вони припинили опір і тільки дивилися на нього з ненавистю. Залишився тільки один — кремезний хлопець зі статурою мостової опори. Він стояв навпроти Нета.

— Замшевий м’яч… — прошепотів Нет. Зняв окуляри і кинув їх Ніці на коліна. На чолі виступили краплини поту. — Може, побалакаємо?

«Стовп» ступив крок до нього. Нет відчув, як тремтять ноги, але став так, аби затулити Ніку, яка приголомшено піднімалася з підлоги. Підняв кулаки і приготувався до удару. Він раптом згадав бійку, що не відбулася за школою, і зрозумів, що волів би бачити перед собою Геральда, ніж цю гору м’язів. Фелікс сказав тоді: «Пам’ятай, що супротивник оцінює не твою силу, а твоє відчуття сили. Твою впевненість у собі».

Кулак хлопця на диво повільно рушив у бік Нета. Той без проблем ухилився. «Стовп» захитався і заревів від злості. Він розмахнувся, намагаючись вдарити іншою рукою. І знову здавалося, наче він рухається у густій олії. Нет хотів використати момент і вдарити, але відкритою долонею штовхнув його у плече. Хлопець відлетів, ніби геть нічого не важив, але врізався у стіну зі справжнім гуркотом і звалився на землю.

Нет повільно опустив кулаки, витер долонями обличчя і подивився на хлопця, не в змозі повірити в те, що сталося. Ніка обійняла Нета за шию, поцілувала і надягла йому окуляри.

— Дякую, мій герою.

— Але… — Нет обняв її за плечі. Він дивився на «стовпа», який лежав під стіною. — Але як таке можливо?

— Це сон, — засміялася Ніка. — Виграє той, у кого краща уява. У тебе краща. Набагато краща! Ти уявляв його собі слабким та повільним.

— Він не схожий на того, хто тренує уяву, — Нет заспокоювався. — Напевно, єдине, що він читав, це інформацію на пачках з поживними речовинами для качків. Він був повільним і легким, наче рулон туалетного паперу.

Ніка пирснула.

— Ти дуже сміливий… — вона зазирнула Нетові в очі.

— Він виявився слабаком… — Нет махнув рукою. — Дуже легким, до речі…

— Ти ж не знав про це перед бійкою, — вона ніжно торкнулася хлопця.

— Сподіваюся, він просто прокинувся… — Нет згадав, що ображений, тому відсунувся від дівчини і подивився на сусідні ротонди. — Взагалі-то я не знаю, навіщо це зробив, — він стенув плечима. — Вийдемо звідси разом, а потім кожен рушить у свій бік.

— Чому? — здивувалася дівчина.

— Чому?! — він зло подивився на неї. — Як це чому? Може, запросиш до синхронного сну Геральда?

— Але він мені не подобається…

— Я бачив, як ви балакали перед уроками!

— Ти не можеш заборонити мені розмовляти з людьми…

— А після уроків ви сиділи у «Зайвих калоріях»! — Нет тицьнув у Ніку пальцем. — Я вас бачив!

— Ми розмовляли… — дівчина опустила очі.

— Ви трималися за руки!

— Це він схопив мене за руку, — тихо промовила вона. — Я одразу її забрала.

— Якщо й так, це тільки деталі! Я не ходжу на побачення з тим, хто мені не подобається!

— Це було не побачення. Ми просто розмовляли.

— Про що?

— Я обіцяла не розповідати.

— Гаразд!

— Повір мені… — дівчина благально дивилася на нього. — Я повинна була це зробити.

— Я не лох. Із завтрашнього дня зустрічатимуся з Аурелією. Суперкоманда буде називатися Фелікс, Нет і Аурелія. ФНіА… Може і погано звучить, але принаймні ми зможемо довіряти одне одному.

— Але… — Ніка майже плакала.

— Нам немає про що розмовляти. Ми співпрацюємо, аби закінчити цю справу, а потім розбігаємося. Кінець.

Розмову перервав крик, який спонукав брата і сестру відчинити ґрати. Гамір був такий гучний, що його вже не можна було перекричати. Так чи інакше, хлопчик і дівчинка вже зникти в ротонді.

— Немає мисок, — зауважив Нет. — Коли ми вчора так бігли, всі гатили мисками у ґрати. Був страшенний галас, пам’ятаєш?

Ніка замислилася на хвилину:

— Ми наснили їх. В’язниця у нас асоціювалася з мисками, якими в’язні б’ють по ґратах, тож несвідомо так і сталося.

Окрики за всіх боків, врешті, лунали в одному ритмі. Вочевидь, не важливо було, яка ротонда буде відчинена, бо кричали всі:

— Роз-ко-дуй-те! Роз-ко-дуй-те!

— А власне, як ми звідси вийдемо? — раптом запитав Нет. — Ми ж за п’ятнадцять метрів над землею…

Ніка питально дивилася на нього, тому він промовив:

— Ну, зараз ми співпрацюємо.

Ґрати клацнули і з гучним скрипом поповзли вгору. В’язницю огорнув потужний радісний крик. Ніка підійшла до ґрат, подивилася униз і засміялася.

— Що таке? — спитав Нет.

— Приземлимося м’яко, — Ніка потягнула його і зі сміхом зіскочила в повітря.

— Ти знаєш це, чи припускаєш? — вже у польоті прокричав Нет і стиснув зуби.

— Припускаю! — прокричала Ніка.

На своє щире здивування, Нет приземлився на тротуар м’яко, наче стрибав з бордюру.

Друзі підбігли до хлопчика й дівчинки. Ті стояли перед комп’ютером і дивилися вгору, на десятки відімкнутих кліток. Ніхто не намагався схопити їх.

— Тікайте! — крикнула Ніка.

— Навіщо? — хлопець здивовано подивився на неї.

— Бо вони схоплять вас і затягнуть усередину.

— Ми прийшли сюди працювати.

— Ми хочемо потрапити до Елітарності, — додала дівчинка. — З нас досить цього шастання понурими вулицями.

У Ніки опустилися руки.

— Ви не могли наснити інше місце? — запитала вона. — Хоча б спробувати.

— Не можна вже бачити інший сон, — поважно промовив хлопець.

— Корпорація «Нетром» зайняла весь Палац снів, — додала дівчина. Вона вказала пальцем кудись угору. — Я хотіла би працювати високо.

— «Нетром»? — Нет поглянув на Ніку. — Це «Нет» тому, що це відбувається у моєму сні?

— Не думаю, — Ніка похитала головою. — Це не має нічого спільного з тобою.

Зі стіни висунулися металеві скоби. Без вагань сестра і брат почали ними підніматися.

Ніка схопила Нета за руку, але швидко відпустила.

— Ходімо… — сказала вона. — Я не хочу на це дивитися…

— Момент! — Нет підійшов до водяного комп’ютера, за допомогою якого діти відчинили ґрати, і хвилину писав повідомлення на бік реальності.

Коли вони йшли від відчинених ротонд, механізм у глибинах Палацу знову прокинувся.

³⁷ Алгоритм – це впорядкована послідовність дій, необхідних для виконання завдання. Алгоритмом, наприклад, є кулінарний рецепт або інструкція, використання автомату з продажу їжі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Фелікс прокинувся на твердій холодній підлозі. Скривившись, він випростав задерев’янілі ноги і сів. Боліло все тіло. Він зрозумів, що перебуває у великому склепінчастому приміщені, де єдине джерело світла — напівкруглий заґратований отвір. Хлопець одразу збагнув, що це клітка в одній із ротонд. Не змінюючи положення, аби не привертати до себе уваги, він роздивився навкруги. Під стінами сиділо кілька в’язнів, але серед них не було Ніки чи Нета. Ґрати були заважкі, щоб підняти їх без обладнання, а іншого виходу він не бачив. Тож вирішив чекати.

Раптом затремтіла підлога. Знизу долинав протяжний звук, а зі сталевих труб, що стирчали із зовнішніх стін ротонди, вирвалася пара. На підлогу впало кілька цеглин. Усепоглинальна вібрація поступово переходила в металевий гуркіт незчисленних маленьких механізмів усередині ротонди. В’язні підвелися і стали перед задньою стіною клітки. Фелікс не зрушив з місця.

— Починаємо, — промовив до нього низенький хлопчик і, не очікуючи на відповідь, відвернувся.

Усі прикладали долоні до стіни, схоже, у геть випадкових місцях, і набували неприродних поз.

Фелікс піднявся, заінтригований дивною поведінкою в’язнів, але залишився біля ґрат. Стики між цеглинами у стіні поволі засвітилися, мов щось розігрівало їх до високої температури. Раптом щось хруснуло, і стіна наче ожила: цегли почали висуватися, а в’язні заштовхували їх назад згідно з якимись невідомими правилами. Між цеглин виривалася пара, а температура у камері підвищилася.

Фелікс спостерігав за працею, але не міг зрозуміти її сенсу: він використав цей час, аби роздивитися клітку уважніше. Упевнився, що тут немає прихованої двері, люку чи чогось подібного, і занепокоївся, що цього разу добряче влип.

Хлопець згадав про візитівку Годинникаря. Витягнув її з кишені, але на ній були тільки крапки.

— Чудово… — буркнув він. — У Годинникаря теж немає ідей.

Фелікс зрозумів, що повинен розраховувати тільки на себе і коли нічого не зробить, то залишиться тут надовго й завалить усю місію. Він відсунув манжет сорочки і подивився на годинник. Хвилину розмірковував, чи не вийде наснити в ньому функцію пилки по металу чи навіть потужного лазера, але дійшов висновку, що нічого не вийде, бо його раціональний мозок знає, що годинник на таке не здатен.

Ніка мала рацію, майнуло в голові. Він сильно тримався за власні звички. Нет би впорався.

Він роздумував, наскільки далеко сягає «ненормальність» цього сну. Що тут роблять ці хитромудрі механізми? Уві сні автівка не потребує двигуна, кожна машина рухається за допомогою сили уяви.

Хлопець підійшов до в’язнів, які запихивали цеглини, і хвилину спостерігав за незрозумілою працею. Вираз іхніх облич був байдужим, але іноді їх перекривлювала гримаса болю. Фелікс почекав, поки цеглина висунеться, потім схопив її і потягнув. Якусь мить щось боролося з ним і тягнуло в іншій бік. Потім з рокотом цегла вискочила і він тримав її у руці. У стіні залишився світлий прямокутний отвір, в якому щось рухалося. Фелікс витягнув наступну цеглину, а потім ще одну, і кидав їх на підлогу. В’язні намагалися перешкодити, але він без проблем відпихнув їх. Перелякані люди відступили до стіни. Коли машина, що ховалася десь у глибині Палацу снів, уповільнилася, Фелікс стояв посередині і дивився на те, що створили його руки, — велика діра, яка щетинилася латунними стрижнями, тими самими, які рухали цеглини. Неможливо було побачити, до чого вони кріпилися, — вони стирчали з мерехтливих хмар туману.

Розраховуючи на те, що машина раптово не почне рухатися, Фелікс протиснувся між стрижнів. Потім піднявся на найвищий з них. Туман, що виходив поміж закріплених стрижнів, рідшав, відкриваючи кут ажурної конструкції, заповненої меншими елементами. Фелікс озирнувся — в отворі стіни стояли кілька в’язнів. Їхні погляди виражали злість та очікування. Люди розраховували: він скаже, що вони мають робити.

Хлопець подивився під ноги. Те, на чому він стояв, було ніби стрілою, розміром з міський автобус. З одного боку вона закінчувалася батареєю стрижнів і чотирма опорами, які кріпили її до стіни, з другого — входила в ажурну конструкцію зі сталевих решіток, помостів та сходів. Середину ротонди заповнювали кабелі, труби, котли, клапани, маховики, шестерні і ціла купа приладів, що свистіли, шипіли, пихтіли й тікали. Вони були поєднані між собою та закріплені в лабіринті решіток. З декоративних ламп, прикручених до помостів, лилося слабке жовтувате світло.

Фелікс спробував зрозуміти, як це влаштовано. Стріла, на якій він стояв, асоціювалася з вивернутим паротягом. Усередині просторової рами, що складалася з клепаних сталевих елементів, розташовувалася систем трубок, штовхачів та коліс. Нижче блищали мастилом зубчасті кола та важелі. І це все приводило в дію стрижні.

«Але навіщо це?» — розмірковував Фелікс, перескакуючи по елементах решітки. Він пройшов над довгастою цистерною, з якої із сичанням виривалася пара, і дістався до ширшого помосту, що тремтів від гуркотливих машин унизу. Порожній простір сягав значно вище, ніж верхівка ротонди, і значно нижче, ніж рівень тротуару.

Хлопець вирішив підніматися нагору. Знайшов найближчі, вузькі і круті сходи. Шлях нагору нагадував підйом в нетрях якоїсь хитромудрої старої фабрики. Одного разу Фелікс натрапив на відчинений ліфт, який за допомогою важеля, що він пересунув, переніс його через три рівня. Повітря було вологе і гаряче. У цегляних стінах він помітив кілька темних тунелів, у яких щезали труби, але не мав бажання перевіряти, куди вони ведуть. Іноді важко було дихати, особливо коли він проходив біля вихлопів гарячого повітря. Що кілька секунд пара із шумом виходила з клапанів на котлах. Фелікс пройшов повз кількаметровий маховик. Далі, під паровим котлом, палав вогонь. Хлопець побачив трійцю кочегарів, які безперервно підкидали у піч вугілля. Вони механічно виконуючи свою роботу й не помітили прибульця.

Фелікс піднімався далі й оглядав інше обладнання, яке щільно заповнювало простір. Він вже здогадався, що це не окремі механізми. Усе, що він бачив, було фрагментами однієї величезної машини. Власне, Палац снів був величезною машиною.

«Такий величезний механізм можна було тільки наснити», — зачаровано думав Фелікс.

Звідкись знизу до нього долинув глухий гуркіт, а потім брязкіт механізмів. Починався черговий цикл роботи мегамашини. Усе навколо рухалося швидко та неймовірно гучно. Шестерні, що ще хвилину тому ліниво оберталися, різко прискорилися. Парові поршні гуділи, наче швидкісний локомотив. Фелікс перехилився через перила і подивився на найближчу стрілу, що закінчувалася рухомою системою з кількома сотнями стрижнів. З місця, де він стояв, було добре видно, як складено цей механізм. З різних місць вистрілювали хмари пару. Точність приголомшувала, адже машина мусила ще реагувати на дотики в’язнів.

Фелікса зачарувала краса механізму, та він укотре подумав, що не зможе зрозуміти сенс його роботи. Рушив далі, дістався ще ширшого помосту, заповненого шиплячими від пари консолями з ручками, повзунками й перемикачами. Вздовж рядів екранів ходив огрядний машиніст. Він дивився на монітори, які були схожі на перші моделі телевізорів, і крутив вентилі то вправо, то вліво.

— Тут не можна перебувати, — промовив він, ледь звернувши на Фелікса увагу.

Хлопець поглянув на візитівку. Зараз там був напис: «Вийди з машини».

— Як звідси вийти? — запитав Фелікс.

— Куди ти хочеш вийти?

— Назовні, за межі цього механізму. Туди, де є люди.

— «Назовні» — тут, — машиніст не дивився на хлопця. — Люди всередині. Наближається час, коли все рухатиметься повним ходом — критична точка. Вже не буде перерв у роботі і блукання вулицями.

— То як дістатися до середини?

— Сходи номер п’ять, — чоловік вказав рукою угору, і його знову поглинула робота.

Фелікс подивився у вказаному напрямку. Вузька драбинка вела до непомітного пішохідного мосту, який зникав серед рухомих механізмів. Не зволікаючи, він став підніматися драбиною, проминув кілька сходів, помостів, тунелів, знову сходів, аж несподівано дістався до невеликої будки, чи мініатюрного будиночку, на ажурній решітці між великими кулястими цистернами. Будиночок був зведений із почорнілих від часу блях, прикрашених товстою оковкою, та мав похилий дах. У ньому могло поміститися стоячи двоє, може троє людей. Фелікс натиснув на ручку і штовхнув двері. Повіяло холодом. Він переступив поріг і роззирнувся, розсудливо не зачиняючи дверей.

Хлопець опинився у темному вологому міському парку. Місце було досить понуре, але принаймні здавалося знайомим. Те, з чого він вийшов, виявилося маленьким сталевим будиночком, таким самим, до якого він зайшов мить тому. Проте ця очевидна нелогічність сну вже не дивувала так сильно.

Фелікс знову поглянув на візитівку. «Знайди інших».

— А то я сам не знав, — голосно промовив він.

Зачинив двері і завмер, лише зараз побачивши їхній зовнішній бік. На дверях розміщався латунний логотип: три шестерні, що блокували одна одну.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пронизливий писк одного з комп’ютерів замовк тільки після того, як Нет багато разів запевняв Манфреда, що вже не спить.

— П’ять на п’ять, — запитав Манфред.

— Вісімнадцять… — позіхнув Нет.

Знову пролунав писк будильника.

— Гаразд! Гаразд! — Нет затулив вуха. — Двадцять п’ять.

— Тангенс двадцяти трьох?

— Нуль кома чотири два чотири чотири сім…

Писк затих. Нет висунув ноги з-під ковдри і повільно опустив на килим. З рештою тіла було важче.

— Піднімайся, бо заснеш!

— Від колін і нижче я вже піднявся.

— Засинає голова, а вона поки що лежить.

«Як мене бісить моя слабка воля», — подумав Нет. Він зсунув ковдру, але знову натягнув її назад, на що Манфред відреагував серією модульованих писків. Нет встав і підійшов до комп’ютера, але відступив. Після того, що вчора побачив, він не бажав розмовляти з Нікою.

За кілька хвилин, вже вдягнений і розчесаний, він зайшов на кухню. Хотів крикнути: «Привіт, мамо!» — і одразу ж згадав, що з нею сталося.

У поганому настрої він зробив собі тости та сів за стіл. Оглянув кухонні меблі, які не мали ручок, що зазвичай мають. Аби відчинити шафки чи шухляди, треба було натиснути на дверцята, щоб відскочили. Нет не любив цю систему, бо всі тумби створювали рівну поверхню і було невідомо, чи не штовхаєш випадково їх з боку завісів. Він сподівався, що за кілька місяців використання у відповідних місцях з’являться брудні сліди від пальців, але нічого такого не сталося. Тільки мама безпомилково знаходила місце для натискання.

Взагалі будинок був взірцем мінімалізму. Тут навіть криво поставлені капці мали поганий вигляд. Лише Нетова кімната і мамина майстерня були винятком з цього стилю. Але будинок завжди був затишним та теплим. Щоправда, останні кілька днів він нагадував склеп.

Під стіною стояла недавно закінчена двометрова картина, по яку мав приїхати дилер. За мамині картини люди платили солідні суми, але Нет був абсолютно байдужим до такого виду творчості. Зазвичай він навіть не міг сказати, що зображено на маминих картинах. Але цю він розумів — Варшава, над якою висить кам’яна хмара.

* * *

Нет знайшов Фелікса в інтернет-кафе, яке за останні кілька днів стало їхнім звичним місцем зустрічей.

— Привіт! — почав Фелікс. — Як…? — але, поглянувши на друга, не закінчив речення.

— І як результати?

— Подивися сам, — Фелікс здавався байдужим.

Нет кинув погляд на монітор. Фелікс досі був попереду, але мав тільки п’ятдесят чотири відсотки. У Марцеля рейтинг піднявся до двадцяти семи відсотків.

— Не знаю, може, це результат того, що ти перестав казати дурниці, — промовив Нет. — Ти досі хочеш виграти?

— Так. Мені не подобається, що хтось такий, як Марцель. має таку високу підтримку. Уяви, що він зробить зі школою, якщо виграє.

— Нічого доброго. Схоже, ти повинен повернутися до попередньої стратегії: басейн у підвалі, розкидання грошей у вікно…

— Навмисне я так не зможу…

— Щойно ти сприйняв справу серйозно, залишився без підтримки.

— Мені здається, що саме так відбувається і в політиці, — зауважив Фелікс. — Виграють ті, хто обіцяє найбільш нереальні речі.

— Дивися, — Нет постукав пальцем по екрану. — Вона дійсно відмовилася.

Під опитуванням була коротенька замітка:

Сенсаційна відмова Еріки Суровець: слідство триває. Вчора після полудня хтось вдерся до кабінету доктора Такси. Окрім медичних карт всіх кандидатів до самоврядування, було викрадено також триста злотих, що належали доктору. Злочинець досі невідомий.

— А я гадаю, що злочинець відомий,— промовив Фелікс. — Тільки немає доказів.

— Маєш на увазі Марцеля?

— Вчора після полудня він розкидався грошима, хоча вранці йому вистачило тільки на шість банок оранжаду.

— Подивімося на сторінку Еріки, — Нет набрав адресу, але там була тільки коротенька інформація про відмову від участі у виборах.

— У неї є сторінка?

— У кожного кандидата є. На шкільному сервері… — Нет ляснув себе по лобі. — Ну звісно ж! Я забув про це. Ти отримав адресу, але мусиш заповнити сторінку.

— Це обов’язково? — скривився Фелікс.

— У тебе є якась програма?

— Є хаотична купа ідей. Я хотів упорядкувати їх після того, як виграю.

— Ну хоч напиши, які у тебе ідеї стосовно шкільних фінансів.

— У цій справі у мене обидві ноги ліві.

Друзі переглянули сторінку Марцеля, де було відфотошоплене фото і кілька загальних гасел в стилі: «Усі учні повинні отримувати безкоштовні солодощі на великій перерві». Геральдова сторінка була заповнена його фотками останніх років, а єдиним текстом на всій сторінці було: «Як стану президентом, владнаю всі справи краще за інших». Зате сторінка Губерта мала кращий вигляд, ніж будь-який урядовий сайт.

— Набагато складніша, ніж солідний портал, — здивовано промовив Нет. — Чувак непогано підготувався або має багато вільного часу.

Фелікс узяв мишку і почав клікати по закладках та лінках. З дедалі більшим здивуванням він читав проекти резолюцій, плани упорядкування шкільної території, просування в ЗМІ, навіть розрахунок заощаджень, які принесе заміна у бібліотеці звичайних лампочок на енергозберігальні.

— Привіт! — вигукнула Ніка. Вона вже якийсь час стояла позаду них.

— Знову ти це робиш… — прошипів Нет. — Лякаєш нас. Я вже знаю, про що ти запитаєш. З мамою без змін. І запитань досить.

Ніка здивовано витріщилася на Нета, але він вже втупився у екран і не збирався нічого пояснювати.

— Щось пам’ятаєте? — обережно запитала вона.

— Нічого не пам’ятаємо, — відповів Фелікс. — Як завжди після пробудження щось трималося у мізках, але за мить втекло.

— У мене теж, — засмутилася Ніка. — Мені тільки вдалося запам’ятати сон про чорну карету. Але більше нічого. Є якесь повідомлення зі сну?

— Ще не перевіряли… — буркнув Нет. Він набрав адресу блога Клівлен. — Три нові коментарі… Є запис ФНіН.

Він клікнув на лінк, і всі прочитали: «Перевірде корпорацію Нетром».

Вони хвилину тупилися в екран.

— Колись у мене був комп’ютер, у якого не працювало кілька клавіш, — згадав Фелікс. — Я гадаю, на цій клавіатурі не працює клавіша «т», тому її замінили на «д».

— Звучить логічно, — визнав Нет.

— Знаєте щось про корпорацію Нетром? — запитав Фелікс.

— Щось знайоме, — промовив Нет.

— Я знаю одного Нета, — усміхнулася Ніка. — Може, він заснував якусь корпорацію…

— Не намагайся, — обірвав Нет.

Ніка сумно поглянула на нього, потім на Фелікса, який лише стенув плечима.

— Манфред! — вигукнув Нет, ляснувши себе по лобі. — Тут його немає… Це повідомлення відправили з комп’ютера… — він хвилину клацав на клавіатурі, — з офісу на Єрусалимських алеях. Попередні були з інших місць.

— Після уроків перевіримо цю адресу, — промовив Фелікс.

Насвистуючи щось, до кафе увійшов директор Ромашка. Купив у автоматі батончик і пішов геть, не звертаючи ні на кого уваги.

Нет також підійшов до автомату та повернувся з акційною банкою оранжаду. П’ять сантиметрів банки вгорі посідала жовта стрічка з червоним написом: «Жовта ділянка безкоштовно!»

— Цікава акція, — промовив хлопець. — Банку збільшили на чверть, а ціну — на половину.

— Цікаво, що люди це купують, — Фелікс кивнув на дівчат, які виходили з кафе з акційними банками.

— Ви знаєте, що у нас сьогодні немає жодного уроку? — Нет схилився над комп’ютером і переглядав список вчителів, які мають лікарняний. — Не те, щоб я був проти, але це трохи непокоїть…

— Це посилюється, — визнала Ніка, кинувши на нього невпевнений погляд.

— А директор, здається, не переймається.

— Сни повільно змішуються з реальністю, — додав Фелікс. — Це, схоже, другий етап. Ромашка вже не помічає, що щось не так.

— Годинникар мав рацію… — тихо додала Ніка.

До кафе зайшла Олена, помахала Віктору, купила оранжад і вийшла. Дівчата, які сиділи поряд із друзями, затримали подих.

— Це ж дівчина Марцеля, — промовила одна.

— Щасливиця, — визнала друга. — Такий хлопець! Усі інші хочуть щось робити за гроші, а він повторює, що той басейн на даху має бути побудований задарма.

— Він такий щирий…

— Що за ідіотки… — буркнув Нет і додав голосніше: — Якщо хочеш виграти, мусиш ту свою хаотичну купу ідей упорядкувати вже зараз!

— Губерт упорядкував, і що це дало? — запитав Фелікс. — Два відсотки голосів. Ходімо! — він підвівся. — Пошукаємо жучків.

Друзі купили в автоматі три банки оранжаду і пішли на горище. Нет весь час уникав погляду Ніки. Коли вони дісталися штаб-квартири, Фелікс приклав палець до губ, наказуючи друзям мовчати, витягнув з рюкзаку прилад розміром з пульт від телевізора, з дротовою петлею на кінці. Він встановив кілька ручок, і з динаміку пролунав тихий шум. Фелікс водив приладом навколо столу, крісел та шаф.

— Нам треба щось говорити, — нагадав Нет.

— Розкажи щось про себе, про життя… — Фелікс усміхнувся. — Про свої інтереси…

— Ага! Я не вмію говорити ні про що. Тобто йдеться не про моє життя, але… Ну, ти знаєш…

— Можу почитати томик спонсорованої поезії, — запропонувала Ніка.

— Будь-що, — сказав Фелікс, досліджуючи підлогу.

Ніка витягла з торби книжечку і прочитала вголос:

Туга охоплює серце моє,

коли немає тут близько тебе,

Люба, єдина, страждати мушу,

Як квіти в жахливу сушу.

Тебе тільки хочу,

Тебе тільки прагну,

Як банки торкаюсь, уже чую радість,

Кохана моя, оранжаду банка!

Ніка читала дедалі повільніше, аж поки не згорнула книжку.

— Це винятково дурна поезія! — вигукнула вона.

— Спонсорована, — виправив Нет.

— Можеш читати хоч інструкцію догляду за устілками до черевиків, але щоб у повітрі розходилися акустичні хвилі.

Фелікс піднявся і вказав на книжку. З приладу пролунав гучний тріск. Ніка завмерла, подивилася на книжку й обережно поклала на стіл.

— Раз, два, три, — Фелікс присунув до книжки детектор. — Сидів кіт на печі… — він пересунув прилад ближче. Безрезультатно.

— Липовий цей детектор якийсь, — Нет стенув плечима.

Фелікс скерував антену на Ніку:

— Раз, два, три…

З динаміка пролунало гучне тріскотіння.

— Жінка-пастка, — Нет відступив на крок. — Зараз як промовимо слово-пароль, то вибухнеш… Це навіть пасує тобі.

— Не мели дурниць… — сказала Ніка. — У чому річ? Ти злий з самого ранку.

— Я не хочу з тобою розмовляти, — відповів Нет. — Навіть не питай.

Фелікс хвилину розмірковував. Він кілька разів провив тріскотливим приладом по блузці Ніки. Врешті, скерував його на Нета. Детектор затріщав так само. Нарешті, хлопець скерував його на себе — той самий результат.

— Ми — кіборги, — прошепотів Нет. — Хтось переніс нашу свідомість до мозку кіборгів.

— Припини, — попросила Ніка. — У мене немає настрою жартувати.

Нет зміряв її розлюченим поглядом.

— Гм… — буркнув Фелікс, відчепив від своєї сорочки ДМІ, поклав на середину столика і присунув детектор.

— Маленький шахрай… — сказав він.

Затріщало.

Фелікс вийняв з рюкзаку порожню консервну бляшанку і мовчки простягнув руку по ДМІ друзів. За мить всі три лежали у банці. Фелікс загнув кришку і запитав:

— Манфреде, як там трансмісія?

— Повна тиша, — пролунало з Нетового телефону, бездротово з’єднаного з ноутбуком в рюкзаку.

— Тож можемо говорити безпечно.

— Але це… не Крадії снів… це передавачі, так? — запитав Нет.

— Вони замалі, — промовив Фелікс. — І є вони тільки в учнів нашої школи. ДМІ — це підслушка.

— Вони мали збирати дані про неправильні мовні звороти.

— Лише на перший погляд. Насправді це звичайнісінька хамська прослушка.

— Тож їх отримали всі, аби ми не здогадалися?

— За кілька днів ми припинили їх помічати, — визнав Фелікс. — Так просто, що аж… геніально, — він витягнув ДМІ і став розглядати зблизька.

Детектор затріщав ще інтенсивніше, ніж раніше.

— Зараз… — Манфред в Нетовому телефоні підвищив голос. — Вони передали все, що ви перед цим казали.

— Упс… — промовив Нет.

— У них є буфер пам’яті, — Фелікс ковтнув слину. Він підняв свій ДМІ за кабель, наче щура за хвіст. — Вони записали все, що ми говорили крізь отвір у банці, а потім переслали. Ми видали себе… вони знають, що ми знаємо.

— Вони чують, що ти говориш, — привернув його увагу Манфред.

— Це вже не важливо… — Фелікс зітхнув. — Схоже, час поговорити.

— З ким? — запитав Нет.

— З’ясується, — тихо промовив Фелікс. — Якщо я не помиляюся, то нам вистачить спуститися на перший поверх.

Нет і Ніка дивилися на нього.

— Спуститися, говориш… — Нет скривився. — Треба?

— Це багато пояснить. Манфред! У разі чого ти знаєш, що робити?

— Відправити інфу до всіх редакцій?

— Так.

Друзі спустилися на перший поверх і вийшли зі школи. Там стояв великий чорний «Мерседес» із затемненими вікнами. Машина мала грізний вигляд, але принаймні не такий, як транспорт до Палацу снів.

— Маленька автівка, яка не кидається в очі, — підсумував Нет.

Передні дверцята відчинилися, показуючи похмуре нутро. З нього вийшов елегантно вдягнений чоловік. Йому було років п’ятдесят, він мав посивіле волосся й абсолютно чорні окуляри.

— Агент Бурбур, — прошепотів Нет.

— Мене не так звати, — агент показав документ, і друзі зблідли. Жоден з них не запам’ятав, що там було написано. — Мене звати гмхммг… Сідаєте? — він відчинив задні дверцята. — Тут ми трохи занадто помітні.

Вони неохоче залізли у холодний салон. Агент сів попереду, подивився на водія і сказав:

— Відвези нас у якесь спокійне місце. Наприклад… під міст.

Діти, почуваючись невпевнено, глибше втиснулися у крісла.

За дві хвилини вони вже стояли під одним із варшавських мостів, де було небагато перехожих. Агент Бурбур повернувся у великому кріслі авто й подивився на них з-під окулярів.

— З невідомих причин наш аналіз показав, що ви можете розв’язати загадку цієї епідемії.

— Вас вже не цікавить «Wunrung»? — запитала Ніка.

— За це завдання візьметься мій онук, — агент хвилину нерухомо дивився на них. — Але він ще не народився. У цій справі нічого не відбудеться ще з пів століття. На всі інші запитання, що стосуються цієї справи, я не відповім, тож навіть не намагайтеся.

— Чому ви нас підслуховували? — запитав Фелікс.

— Це питання національної безпеки, — відповів агент, — навіть загальноєвропейської. Можливо, і світової. Тому незначне порушення ваших громадянських прав не має значення.

— Так можна аргументувати будь-що, — буркнув Нет.

Агент знову довгу хвилину мовчки дивився на них. Фелікс був впевнений, що він читає інструкції, які з’являються на внутрішньому боці окулярів.

— Ви хотіли зустрітися, — промовив агент.

— Ми хочемо співпрацювати, — заявив Фелікс. — Бо і так уже в це влипли.

— Ми дуже раді. Розкажіть нам все, що вам відомо.

— По-перше: невеличка зміна правил співпраці, — Фелікс подав агенту три ДМІ. — Це вже не потрібно. По-друге: нам потрібна інформація.

— Я не можу надати інформації.

— Тоді ми не будемо співпрацювати.

Агент знову хвилину читав інструкції, принаймні Феліксові так здавалося.

— Що ви хочете знати? — запитав він нарешті.

— Що таке Палац снів? — твердо почав Фелікс.

Нет і Ніка перезирнулися.

— Ця назва багато разів повторюється у прослуховуваннях, і не тільки у ваших. Але вся істотна інформація йде від вас. Решта — нісенітниці псевдофілософів минулого століття.

— Хто такий Годинникар снів?

— Хтось такий не існує. У Центрі немає Сонної вулиці, а жодна міська камера не зареєструвала «Варшаву М20», про яку ви говорили. Реєстраційний номер WAU 5123 не використовували вже багато років.

— Тож Годинникар нам наснився?

— Схоже на це, — агент посміхнувся половиною обличчя. — Це навіть більш правдоподібно.

— Чи є якась теорія, що взагалі відбувається?

— Теорій багато. Жодна не пояснює всього. На думку аналітиків, усе неправильно. Тому ми шукаємо нових. І тому нам потрібні ви.

— Моя мама… — почав Нет.

— Ми знаємо про твою маму. Ця справа дуже важлива. Це справді схоже на епідемію.

Він дав знак водію, і вони повільно рушили.

— Ви ні про що не будете нас питати? — несміливо озвалася Ніка, коли вони зупинилися перед школою.

— Я знаю все, що знаєте ви.

Агент поліз у кишеню і простягнув друзям на розкритій долоні візитівку. Ворухнув пальцями, і візитівок стало три. Діти взяли по одній.

— Ба навіть більше. — Він тицьнув пальцем у Нета. — Наприклад, я знаю, що твої підозри безпідставні. Як щось дізнаєтеся, дайте знати. Так чи інакше незабаром зустрінемося.

Друзі з полегшенням вийшли з лімузину. З відчиненого вікна агент подивився на Ніку й усміхнувся половиною обличчя:

— Ти досі користуєшся тим рожевим блиском для губ?

Дівчина стиснула губи і нічого не відповіла. «Мерседес» поїхав.

— То як його звуть? — запитав за мить Нет.

Ніхто не зміг відповісти.

— Всі хочуть, аби ми щось зробили, — промовив Фелікс.

— Але ніхто не знає, що саме ми повинні зробити, — додав Нет. Він поглянув на Ніку. — Безпідставні, значить?

— Я не знаю, про що ти…

— Ну звісно!

На протилежному боці вулиці зупинився міський автобус з великою рекламою оранжаду. Водій вимкнув двигун, вийшов і повільно рушив сходами до паркової алейки. Частина пасажирів спала, решта занепокоїлася. Та перш ніж вирішили шукати його, водій зник у глибині парку.

— Чувак добряче попрацював над пофігізмом, — підсумував Нет. — Якби я так міг… Може, він виграв у лото?

— Цікаво, коли Ромашка зрозуміє, що в школі не проводяться уроки? — запитала Ніка.

Друзі повернулися до школи. На сходах сиділо кільканадцять учнів. Вони читали книжки, грали у телефонах чи розмовляли. Були і ті, хто просто спав.

— Нам потрібно зібрати і впорядкувати інформацію, — сказав Фелікс. — І щось вигадати.

— У штаб-квартирі чи в «Зайвих калоріях»? — запитав Нет.

— Ні там, ні там. Треба змінити оточення, може, щось спаде на думку.

Вони витягли з рюкзаків банки з оранжадом і рушили у бік парку між зарослими алеями. Тихий шум фонтану більше навіював сон, ніж атмосферу для міркування. На лавці, яку закривала зелень, діти побачили водія автобусу. Він спав.

— Може, нам треба поцікавитися справами Інституту надзвичайних досліджень? — запропонував Нет.

— Я думаю, вони працюють над цим давно, — відповів Фелікс.

— Тож чому б не обмінятися новинами?

— Як зізнаємося, то тільки доб’ємося того, що ще більше людей вимагатиме від нас результатів.

— Ми можемо щось від них дізнатися, — полягав Нет. — А може навіть… передамо їм цю справу і зробимо щось більш позитивне.

— Лише ми можемо з цим впоратися, — втрутилася Ніка. — Звісно ж, якщо припинимо поводитися, мов діти, — вона подивилася на Нета.

— Я поводжуся, мов дитина? — майже прокричав він. — Закінчимо це разом, а потім кожен йде у свій бік!

— Чому? — здивувалася Ніка.

— Чому?! — він люто дивився на неї. — Як це чому? Ти вибрала Геральда!

— Але він мені не подобається…

— Я бачив, як ви розмовляли перед уроками! — закричав Нет. — Фелікс теж бачив.

Фелікс вже відійшов на кілька метрів і розглядав небо.

— Ти не можеш заборонити мені розмовляти з людьми… — гірко промовила дівчина.

— А після уроків ви були у «Зайвих калоріях»! — Нет тицьнув у неї пальцем. — Я вас бачив!

— Ми розмовляли… — Ніка опустила очі.

— Ви трималися за руки!

— Це він схопив мене за руку, — промовила дівчина тихо. — Я одразу її забрала.

— Не важливо! Я не ходжу на побачення з тим, хто мені не подобається.

— Це було не побачення. Ми розмовляли.

— Про що?

— Я обіцяла не розповідати. Повір мені… — вона благально дивилася на хлопця. — Я не можу сказати.

— Не кажи. Я не хочу знати.

— Може, ти знову робиш поспішні висновки, — втрутився Фелікс.

— Не лізь! — гаркнув Нет. — Ти був би найщасливішим із механічною жінкою! З роботом!

Раптом вони замовкли, помітивши поряд п’ятилітнього хлопця. Він стояв нерухомо. Відсутнім поглядом він дивився кудись вдалину, наче Нет, Фелікс і Ніка були прозорі.

— Час наближається, — промовив він.

Це пролунало на диво по-дорослому.

— Який час? — запитала Ніка.

— Час, коли всі заснуть, — промовив він не своїм, наче штучним голосом. — Критична точка.

Бабуся, яка стояла трохи далі, помітила, що її онук робить щось, чого точно робити не повинен. Вона кинулася до друзів.

— Корінь з вісімнадцяти? — швидко запитав Нет.

— Чотири кома двадцять чотири… — відповів хлопчик і закліпав очима. А потім роззирнувся і заплакав.

— Що ви робите? — грізно запитала бабуся. — Я викличу поліцію.

— Він сам до нас підійшов, — пояснив Фелікс, але жінка дивилася на нього вороже.

Хлопчик раптом припинив плакати і подивився на друзів тим самим поглядом, що хвилину тому.

— Покваптеся, — сказав він і знову заплакав.

— Ви лякаєте його! — закричала бабуся.

— Це він нас лякає! — запротестував Нет.

Друзі швидко пішли і зупинилися лише за сто метрів.

— Що це було? — запитав Фелікс. — Навіжене дитя?

— Схоже на це, — погодилася Ніка. — А точніше на те, що ним керував якийсь медіум[38]. Навіщо ти запитав його про корінь?

— Проблиск геніальності, — Нет стенув плечима. — Якби він не мав видатних математичних здібностей, то не зміг би відповісти.

— Висновок? — запитала Ніка.

— Спалах геніальності вже минув, — відповів Нет. — Ми тільки знаємо, що він не самостійно вирахував корінь.

— Ти вже не злишся?

— Я постійно злюся, — Нет стиснув зуби. — Скажімо так, зараз я стримуюся. Ми мусимо розв’язати цю справу. Якщо це допоможе мамі, то я потерплю.

Бабуся тримала онука за руку, вони прямували у бік будинків. Вона щось стурбовано пояснювала дитині. Далі стояв порожній автобус, а за ним школа, на сходах якої спали учні.

— У мене теж маленький спалах геніальності! — раптом повідомив Фелікс. Він підняв банку оранжаду і придивився до неї. Потім показав друзям і постукав пальцем по напису біля штрих-коду.

Нет і Ніка одночасно подивилися на банки, які тримали у руках. На банці була назва виробника: «Нетром Корп».

— Ох ти ж! — вигукнув Нет, відставляючи банку на парапет фонтану. — Може, в цій гидоті є якийсь галюциноген[39]? І він викликає ці кошмари? Може, саме це ми хотіли передати собі зі сну?

— Целіна його не п’є, а теж має проблеми зі сном, — зауважила Ніка.

— Вона їсть ці батончики, — промовив Фелікс. Він витягнув з кишені обгортку від батончика. Унизу після опису, нижче складників, маленьким літерками було написано: «Виробник: Нетром Корп. ». — Як завжди відповідь у нас під носом, — додав він.

— Мій старий не п’є оранжаду і не їсть батончиків, — зауважив Нет. — А тим більше мама… вона уникала таких продуктів.

— Може, вони їдять тістечка чи щось інше, що виробляє «Нетром»?

— Що ця компанія ще виробляє?

— Не знаю, але це ми й повинні з’ясувати.

— А навіщо ми це п’ємо? — запитала Ніка. — Оранжад — не дуже-то й смачний напій. Він гірший від кока-коли.

— Половина біг-бордів у місті рекламує оранжад, — нагадав Фелікс. — У телевізорі, пресі й Інтернеті повно реклами… Вона приходить мені на е-мейл, відтоді коли його завів. Коли ми почали його пити?

— Ще на канікулах, — відповів Нет.

— Пам’ятаєте той фільм, що йшов у кінотеатрі під час канікул? — Ніка на хвилину замислилася. — Той «Я так тебе люблю». Там ми вперше побачили оранжад.

— Пам’ятаю! — вигукнув Нет. — Ми бачили перед фільмом, як героїня відчиняє холодильник, а там повно банок оранжаду — всіх розмірів і смаків. А потім весь фільм ми пили той напій. Саме перед фільмом я купив першу банку. Мені навіть не сподобалося…

— Але потім купив другу, — зауважив Фелікс.

— Так… По радіо кожні п’ятнадцять хвилин з’являлися короткі реклами. В телевізорі перед кожним фільмом і протягом нього кілька разів.

— Ми підсвідомо обирали оранжад, не зважаючи на смак.

— Факт… — вирішив Нет. — Ти гадаєш, це так працює?

— Працює. Ви п’єте її. Я п’ю. Усі п’ють.

— Ви знаєте, чому ми одночасно дістали банки перед тим, як увійти в парк? — запитала Ніка.

Хлопці похитали головою.

— Усе сходиться. Дивіться, — вона показала на автобус, з якого вже вийшли майже всі пасажири і на якому розташовувалася велика реклама оранжаду.

— Це дійсно аж так працює! — злякався Нет. — Нами дистанційно керують!

Вони подивилися на банки, не знаючи, що з ними робити. Бажання допивати зникло.

— Хтось перевіряв склад цього напою, перш ніж дозволили його продавати? — запитала Ніка.

— Теоретично так… — відповів Фелікс.

— Може, вистачить просто припинити пити оранжад, їсти батончики і все повернеться до норми? — невпевнено запитав Нет.

Друзі підійшли до смітника і викинули туди банки з недопитим напоєм.

— Батько Ґілберта — хімік, — згадав Фелікс. — Може, він міг би провести аналіз складу оранжаду.

— Ну не знаю, чи гарна ця ідея, — Нет похитав головою. — Ґілберт — закамуфльований фрік. Від початку шкільного року ми обмінялися з ним, може, трьома реченнями. Не пам’ятаю навіть, яке у нього прізвище.

— Куртач, — озвалася Ніка.

— Пробірка на лікарняному, — згадав Фелікс. — І навряд чи вона схотіла б дослідити напій. Сказала б, що це дурниця. Інститут ми не можемо просити про допомогу, бо зацікавляться нами.

— Та вони ж нам нічого не зроблять, — промовив Нет.

— Звісно ні. Але ти не знаєш, які вони можуть бути настирливі, коли чогось хочуть.

— Запитаємо Ґілберта, — сказала Ніка. — Це нічого не коштує. І ми здійснимо крок вперед.

— Бачите? — промовив Фелікс. — Вистачило змінити оточення, і вже щось придумали. Манфреде? — він нахилився до Нетового телефона. — Можеш перевірити статистику аварій через те, що водії заснули за кермом?

— Це може бути складно…

— Але можливо? Потім наклади результати на мапу Варшави.

— Не знаю, навіщо це тобі, але ок. Тільки це потребуватиме якогось часу. Навіть дня. Доступ до архіву має одна жінка, яка… досить лінива. Як хтось її про щось просить, вона повинна закінчити пасьянс, встати з-за столу, відшукати відповідний диск і вкласти його в прилад. Часом пів дня мушу тримати відкритими діалогові вікна, аби, заради всього святого, вона підняла свою… тобто встала зі стільця за тим диском.

— Постарайся.

Друзі повернулися до школи і знайшли Ґілберта. Той був у кафе, яке разом з частиною коридору стало офіційним місцем зустрічей і соціальним центром. Вони присіли до хлопця. Щиро кажучи, Ніка присіла, а хлопці через брак стільців просто нахилилися. Ґілберт грав у стрілялку, яка зводилася до ритмічного натискання двох клавіш.

— Привіт, — промовив Нет. — Що робиш?

— Планую відкрити скупку бобрів, — відповів він, не відволікаючись від гри.

Друзі остовпіли.

— Скупку бобрів? — перепитав Нет. — Навіщо скуповувати бобрів?

— Ще не знаю. Поки що це просто ідея.

— Ок… — Вони відійшли до вікна, і Нет прошепотів: — Це фрік! Я боюся їхати до нього додому.

— Не перебільшуй, — відповів Фелікс. — У кожного є дивацтва. Ти, наприклад, тусуєшся з комп’ютерною програмою.

Друзі повернулися до Ґілберта і кількома словами пояснили, що саме їм потрібно, але не відкрили справжніх причин зацікавлення складом оранжаду.

— З моїм батьком може не вийти, — подумавши, промовив Ґілберт. — Він завжди мені повторював, що газовані напої — це велике лайно.

— Але він погодиться дослідити склад оранжаду? — запитав Фелікс.

— Може не вийти, — Ґілберт скривився. — Залежить від настрою. Ризикніть.

— Це акція на ASAP[40], — зазначив Нет.

— Або роби це швидко, або не роби.

— Зараз… момент… — Нет нахилився над вільним комп’ютером з відкритою сторінкою «Виборця».

Найновіша стаття починалася з великої фотографії Ніки, яка спала на плечі Фелікса. На фотку було накладено легкий туман, у якому Фелікс, дивлячись на Ніку, говорив: «Ми не можемо засинати окремо».

— Вони це вигадали? — Нет подивився на Фелікса і повторив з натиском: — Вигадали?

— Щось таке я казав, — признав Фелікс. — Я мав на увазі синхронне засипання — що Ніка не може засинати сама.

Нет повільно кивнув.

— Ясно. Суперкоманда вже має новий склад. Фелікс, Геральд і Ніка. ФГіН. Навіть непогано звучить…

— Конкретно тебе жахнуло, старий! — затурбувався Фелікс. — Я сказав, що ми не повинні засинати окремо. Це ж очевидно! І йшлося про те, щоб засинати в той самий час, а не в тому самому місці.

— Ти не згадував про час.

— Останнім часом ти дивно поводишся, не помічаєш? Ніка заснула на зустрічі, у яку ти мене втягнув. Усі бачили, що вона заснула.

— Так, я втягнув тебе в ту зустріч, — визнав Нет. — Втягнув у ці вибори! Спеціально і свідомо дописав твоє ім’я у список!

— Супер! — Фелікс похитав головою. — Просто супер. А я можу дізнатися навіщо?

— Усе просто! Аби вибори не виграв той пластиліновий гарнюнчик. Аби він не став зіркою, яка подобається всім дівчатам.

— Тобто щоб він не подобався мені, так? — зі злістю промовила Ніка. — Він мені не подобається, я вже казала! Анітрохи не подобається!

Вони дивилися одне на одного довгу хвилину.

— То ти не розкажеш, що ви робили в «Зайвих калоріях»? — запитав Нет.

— Я обіцяла не розказувати.

— Обіцяла Геральду? Зрозуміло… — Нет зітхнув і поглянув у вікно. — Гаразд… Забудьмо про це зараз. Повернімося до аналізу оранжаду.

— Як я сказав, — Ґілберт трохи забавлявся цим обміном репліками, — залежить від батькового настрою. Ризикніть.

* * *

За годину вони вийшли з автобуса в місці, яке мало вигляд Сибіру наприкінці літа. Окрім асфальту та стовпчику зупинки там були тільки переплетені густі дерева, які вже скидали листя.

— А все-таки це досі місто, — пояснив Ґілберт, коли вони рушили узбіччям.

Нет вже відкрив рота, аби щось сказати, але Ніка вчасно зупинила його. Тож він тільки позіхнув і сказав:

— Якщо не вип’ю кави, піду в офлайн.

— Зараз мама зробить вам каву…

— А що робив Геральд в іншій школі?

— Те саме, що і тут, — Ґілберт стенув плечима. — Вдавав із себе важливу персону.

Несподівано кущі розступилися, відкривши щось схоже на ґрунтову стоянку. Будівля розташовувалася на самому схилі Вісли. Справжня Вісла була далеко, аби можна було помітити її за населеними пунктами та парками, але схил і далі називали схилом Вісли. Мабуть, у епоху плейстоцена Вісла сягала аж сюди і назва залишилася[41]. Сіро-бежевий, триповерховий з похилим дахом будинок стояв самотньо серед хащів та старих дерев, що росли де-не-де.

Ґілберт хвилину возився з ручкою старої іржавої хвіртки. Вузькою бруківкою друзі увійшли до занедбаного садка і між кущами невідомого виду дісталися підстриженого газону. Поряд, перед дверима гаражу, стояв старий брудний «Форд Скорпіо». Будинок мав охайну огорожу тільки спереду. З боків іржава сітка обривала через кілька стовпчиків. Зрештою, крізь чагарник і так було важко продратися.

Сходами вони піднялися у маленький темний передпокій, а далі у вітальню. Кімната була заповнена занедбаним антикваріатом. Відчувався легкий затхлий запах, характерний для приміщень, які рідко прибирають. Характерним було і розташування меблів… Воно нагадувало будинки старих тіток, де потрібно зважати на кожен крок, аби не звалити горщик чи порцелянового кролика. Шлях вітальнею нагадував смугу перешкод.

У кріслі біля стелажу, повного книжок, сиділа худенька світловолоса жінка в олдскульному одязі й читала.

— Привіт, мамо! — промовив Ґілберт.

Пані Куртач лише зараз подивилася на гостей, захлопнула книжку, не вклавши закладки, і поставила на полицю. У Ніки склалося враження, що жінка взяла книжку, тільки коли побачила, як вони йшли крізь сад, і просто хотіла, аби вони застали її за читанням.

— О, гості! — вона піднялася, склала руки і всміхнулася, наче стюардеса до пасажирів, які піднімалися на борт літака. Вона була висока і лише зараз стало помітно, наскільки худа.

— Фелікс, Нет і Ніка, — промовив Ґілберт. — З мого нового класу.

Друзі вклонилися, а господиня кивнула і, скуйовджуючи синову чуприну, запитала:

— Скажіть, Ґілберт добре поводиться у школі?

— Мамо… — у Ґілберта опустилися плечі.

— Звісно, — відповів Нет. — Не створює жодної проблеми вчителям.

Ніка штурхнула його ліктем.

— Кави, чаю? — запитала господиня.

— Кави! — відповіли друзі хором.

— У нас на обід гороховий суп, — згадала вона, невпевнено підносячи руку до рота. — Може, бажаєте?

Діти ввічливо відмовилися, а на обличчі Ґілберта з’явився мученицький вираз.

— Знову гороховий?

— У ньому багато білка.

— Але… весь тиждень їсти гороховий суп…

Пані Куртач несхвально подивилася на сина:

— Ти ж не збираєшся набридати гостям розповідями про свої гастрологічні проблеми?

 — Мамо, будь ласка… — Ґілберт дивився на жінку важким поглядом. — У тебе знову поганий настрій?

— Я була в прокаті. Хотіла взяти фільм «Той, що танцює з вовками», а мені дали «Та, що танцює у темряві». От і впала в депресію.

Друзі мовчки перезирнулися.

— Зараз зроблю вам каву, але ще вип’єте сік з горобини.

— Мамо… — застогнав Ґілберт. — Знову сік з горобини?

— У ньому багато вітамінів. Не будеш замолоду труїтися кавою! Твої знайомі — це інше. Вони гості, — вона усміхнулася до дітей.

До кімнати зайшов кремезний, злегка сутулий чоловік із сивим волоссям. Поверх одягу він накинув сірий халат. Діти підірвалися, але він, окинувши їх поглядом, махнув рукою, аби не вставали.

— Не треба відрекомендовуватися, — сказав він. — Я одразу ж забуду. Потім Ґілберт про вас розкаже.

Друзі здивовано сіли.

— Генрик такий кумедний! … — Ґілбертова мама захихотіла, затуливши рота рукою.

— Тату! — озвався Ґілберт. — Фелікс, Нет і Ніка прийшли до тебе, аби ти дослідив одну річ.

— То вони мусять почекати, поки я вип’ю маслянки, — заявив чоловік і зник на кухні.

За мить він повернувся з великою склянкою. Присів за стіл. Запитав, уважно подивившись на дітей:

— Що я маю дослідити?

Нет витягнув з рюкзаку банку оранжаду і поставив на стіл. Господар хвилину дивився на неї, потім відкрив і зробив великий ковток.

— Як на мене, засолодка, — оцінив він.

Пані Куртач захихотіла.

— Йдеться про те, аби з’ясувати склад напою, — обережно пояснив Фелікс.

— Він жартує. Жартує, — Ґілбертова мама махнула рукою і пішла в кухню.

За мить звідти пролунав шум кавоварки. Це принаймні давало надію, що їх пригостять не розчинною кавою і не заливайкою.

— З’ясую, звісно, з’ясую, — погодився чоловік. Він зробив ковток маслянки і всміхнувся білими вусами. — Цей напій ідеальний.

Мама Ґілберта повернулася за дві хвилини, чашки на срібній таці гучно дзеленчали. Складалося враження, що жінка чіплялася за власні ноги. Розмова не клеїлася. Друзі схопили чашки і спробували каву. Вона була… винятково паскудна. Однак це була кава, тож, намагаючись не кривитися, вони зробили кілька ковтків, аби не заснути. Ґілберт пив сік маленькими ковтками, після кожного кривився і цмокав від огиди.

— Не видавай таких звуків, бо невідомо, про що йдеться, — вичитував батько, з чмоканням втягуючи залишки маслянки.

— Як невідомо, про що йдеться, то йдеться про гроші, — мама раділа з власного жарту.

— Скільки ти хочеш? — запитав батько.

— П’ятнадцять злотих, — відповів Ґілберт.

Батько вийняв з кишені гроші і віддав синові. Друзі сиділи як на голках, відводячи погляди.

— Наша мікрохвильовка останнім часом щось барахлить, — кудись у повітря промовила пані Куртач. — Тиждень тому спалила гороховий суп. На вугольки.

— Одного разу несподівано перетвориться на нейтронну зброю, — відповів чоловік.

Пані Куртач знову захихотіла, затуляючи рот долонею.

— Ти наче бився за свою дівчину, — раптом озвалася пані Куртач до Нета. — Це мило…

— Я думаю, що то була дурна ідея, — відповів хлопець.

Ґілбертів тато подивився на Нета, потім на Ніку.

— Ви посварилися, так? — усміхнувся, а Нет і Ніка здивовано витріщилися на нього. — Не відповідайте, якщо не хочете. Розберіться в собі, і воно само мине, — він підвівся і взяв банку. — Ходімо, подивимося, чим вас труять.

Діти пішли за ним у задню частину будинку.

— Що це? — Фелікс вказав на товсту трубу, що виходила зі стіни і тягнулася назовні до баку, що виступав із землі.

— Щоб заправляти автомобіль, я використовую газ, який добуваю, ферментуючи рослини, — пояснив пан Куртач. — Сам його виготовляю. Тож не плачу за паливо.

— Супер, — погодився Фелікс, підозріло розглядаючи газові балони під стіною.

— Виробництво не вражає. Я можу проїхати якісь п’ять кілометрів на день, бо з місяць економлю та наповнюю ракетний бак.

— У вас є ракета?

— Стоїть за домом. Потім побачите.

— Космічна ракета? — допитувався Фелікс.

— Повинна піднятися більш ніж на сто кілометрів, — визнав пан Куртач. — Це вже класифікується як космос. Звідти заграє мазурку Домбровського, міксовану з Дев’ятою симфонією Бетховена, і згорить в атмосфері.

— Ракета, заправлена біогазом? — перепитав Фелікс. — Хтось вже намагався це зробити?

— Біогаз — це ще не все. Таємниця в додатках. Без них ракета тільки засмерділа б околиці.

Вони зайшли до лабораторії. Це була кімната розміром з Феліксів підвал, яка нагадувала філію міського сміттєзвалища, особливо якщо говорити про запах. Тут стояли два довгі столи, завалені брудними колбами, ретортами і покрученими скляними трубками. Стелажі були заставлені кольоровими пляшками з реактивами. На пляшках бракувало етикеток або їх неможливо було прочитати. У декількох місцях кислота випалила дерев’яну підлогу аж до бетону. Складалося враження, що це перероблена тераса, під стіною навіть стирчали старі перила. На стелі чорніли випалені сліди, найімовірніше, від невеликих неконтрольованих вибухів.

— Стіни тут спеціально полегшеної конструкції, — пояснив пан Куртач, помітивши їхні погляди. — Як висаджу все в повітря, вони впадуть і енергія вибуху вийде назовні. Принаймні решта будинку вціліє.

Друзі кивали і раптом відчули потребу відійти на безпечну відстань.

Пан Куртач почав приготування з підпалювання пальника.

— Я тут подумав… — він випростався і подивився на дітей. — Краще, як я сам буду ризикувати.

З полегшенням вони повернулися до «нормальної» частини будинку, де, на жаль, ними одразу стала опікуватися пані Куртач.

— Сідайте, — попросила вона, вказуючи на стільці. — Допивайте каву. Закінчимо розмову.

Нет хотів запитати: «Яку розмову?», — але стримався.

Вони сіли і знову стали почуватися, наче у приятельській пастці. Розмова складалася зі штучних посмішок, розглядання інтер’єру та потягування кави маленькими ковточками. Якби не цокання годинника, панувала б суцільна тиша. Ніка вже вивчила напам’ять назви всіх книжок на стелажі.

— Тож ви вчитеся в одному класі з Ґілбертом? — нарешті, озвалася жінка.

Вирвані із заціпеніння, діти поглянули на неї, розмірковуючи, що відповісти.

— Так, — відповів Фелікс.

Господиня покивала і ковтнула кави. Ніка підозрювала, що вона її взагалі не пила, а тільки вмочувала губи, аби показати, що кава не така вже й паскудна. Знову запала неприємна тиша. Ґілберт крутив у руці порожню склянку.

— А може, ви разом зробите домашні завдання? — запропонувала пані.

— Чудова думка! — Нет першим відчув можливість вирватися з душної атмосфери.

— Покажу вам свою кімнату, — Ґілберт піднявся. — Хоча у нас немає жодного завдання…

Вони піднялися на третій поверх.

— Ти завжди витягаєш зі старих гроші чмоканням? — запитав Нет.

— Ти що! Я взагалі не хотів грошей. Це був природний розвиток діалогу. Як у театрі.

— Ок, — Нет кивнув, хоча був не впевнений, що правильно все зрозумів.

Кімната Ґілберта справляла скромне враження. Письмовий стіл, дві шафи, полиці з книжками. Замість ліжка під похилою стелею лежав товстий матрац. Усі стіни було обшито панелями з дрібних планок. Над ліжком висіло кілька музичних плакатів. Тут панувала така сама задуха, як і у вітальні, а вікно, попри теплий полудень, було щільно зачинене. На столі, усередині великої посудини з оргскла, стояла довга, на пів метра, модель вітрильника.

Друзі роздивилися корабель. Він був не закінчений, але Ґілберт вклав у нього вже багато праці. Корпус було викладено з малесеньких дощечок, не більших за сірники.

— Він побудований більш ніж з чотирьох тисяч деталей, — пояснив Ґілберт.

— Що це за корабель? — запитав Фелікс.

— Це не якась конкретна модель. Я вигадав його.

Друзі визирнули у вікно. Звідси був чудовий вид на занедбані поля, які поволі перетворювалися на чергові житлові масиви-табори під охороною відеокамер. Далі стояли будинки з великих блоків, що закривали вид на Віслу. У небо піднімався дим з димоходів теплоелектростанції Сєкєркі. Феліксові раптом здалося, що ці десятки встановлених поряд блоки різного розміру щось нагадують. Але він не міг зрозуміти, що саме.

— Індустріальна меланхолія охоплює дедалі більше, як довго дивитися, — промовив Ґілберт.

— Мені вистачило п’яти секунд, — сказав Нет. — Як ти витримуєш у цій глухомані?

— За п’ять років тут буде місто. Почекаю.

Підлога здригнулася. Десь знизу пролунали приглушені звуки вибуху. Фелікс, Нет і Ніка завмерли.

— Це нормально, — швидко пояснив Ґілберт. — Це ще легенько.

— То, може, ми садок оглянемо? — запитав Нет. — Ми не дуже уважно роздивилися.

— Особливо ракету, — додав Фелікс.

— Гаразд, — сумно відповів Ґілберт. — Ідіть.

— Ти не підеш з нами? — здивувалася Ніка.

— Модель поклею. Це мене заспокоює.

— Потім будеш клеїти. Ходімо з нами.

Ґілберт довго не чекав і кивнув, погоджуючись.

Сходи до садку були бетонні, з чіткими слідами кривої опалубки. Вони частково заросли мохом, тобто їм було вже багато років. Однак ніхто не взяв на себе клопіт довести їх до ладу. Діти спустилися ними просто у траву. Садком, здається, не користувалися.

— У вас суперсад, — промовив Фелікс. — Тут напевно можна знайти німецький танк з часів Другої світової.

— З екіпажем, — додав Нет.

— Ви гадаєте, що я кретин? — раптом запитав Ґілберт.

— Взагалі-то… ні, — швидко відповів Фелікс. — Тобі треба мою кімнату побачити.

— У мене є фотки, — Нет витягнув телефон і підсунув під ніс Ґілбертові. Великим пальцем він перегортав знімки.

— Скидається на скупку металу, — за хвилину визнав Ґілберт.

— А його собаку на ніч треба підзаряджати, — додала Ніка.

Ґілберт підозріло подивився на дівчину. Нет швидко знайшов відповідну фотку і надав докази.

— Де та ракета? — запитав Фелікс.

— Ходімо, — Ґілберт провів друзів у ще більші хащі.

Продираючись крізь високі бур’яни, вони спустилися до половини схилу. Аби йти далі, потрібен був мачете.

Ракета була заввишки десь метрів шість, розмальована у рудо-зелений маскувальний колір. Вона стояла на бетонному постаменті. У вертикальному стані її тримали дві змонтовані по боках лапи. Видавалося, її залишили тут десятиліття тому.

— Це татова велика мрія, — пояснив Ґілберт. — Відтоді як він переробляє паливо. Аудіо постійно записує на якісь нові пристрої… Рік тому купив супервитривалий цифровий МП3.

— Він сам сконструював ракету? — запитав Фелікс.

— Я не знаю точно, звідки вона, — розвів руками Ґілберт. — Купив десь. Конструювання батька не цікавить. Його хобі — створення ракетного палива.

— Цікаво, як на її старт відреагує американський протиракетний захист, — буркнув Фелікс.

— Тато хоче це зробити офіційно. Розраховує на те, що чиновники підуть йому на зустріч, бо це буде перший польський космічний корабель…

— Відомо, коли старт? — запитав Фелікс.

— Хочеш приїхати? — здивувався Нет.

— Навпаки. Хочу сховатися.

— Паливо поки недостатньо ефективне, — промовив Ґілберт.

У вікнах лабораторії щось блимнуло блакитним. Пролунав глухий вибух, сильніший, ніж попередній.

— Непоганий підривник з твого батька… — буркнув Нет.

— Ці всі вибухи контрольовані. Це такий спосіб дослідження.

Друзі подивилися на будинок. Здавалося, що він нахилився. З боку схилу він спирався на високий бетонний фундамент.

— Краще пішли звідси, — промовив Нет. — Тут вистачить однієї іскри…

— Ракетний бак порожній, — заспокоїв Ґілберт.

Діти піднялися схилом. Задерли голову, почувши, що відчиняється маленьке сходове віконечко. З нього висунулася пані Куртач. Її голова дивно стирчала під прямим кутом з маленького вікна на великій стіні.

— Дітки! — заволала господиня. — Зараз буде гороховий суп!

Друзі замотали головами і ввічливо подякували. Але Ґілберт мусив іти на обід.

— Витягни ноутбук, — попросив Фелікс.

Вони присіли. Нет витягнув ноут і ввімкнув його. Фелікс нахилився до мікрофона:

— Манфреде, можеш перевірити, звідки було відправлено той наш коментар до блогу Клівлен?

— Уже перевірив. З офісу корпорації «Нетром» на Єрусалимських алеях.

— Чому ти не сказав раніше?! — обурено запитав Нет.

— Бо знову, замість просто закрити екран, ти вимкнув ноутбук.

— Просто це рефлекс…

— Працюй над собою, старий!

— Припини мене наслідувати!

— Обоє припиніть, — попросила Ніка. — Час переказати цю інформацію Бурбуру? — вона підвищила голос, не знаючи, що сказати далі.

— Ну так, — Фелікс кивнув. — Але ми не можемо сказати йому, що відправили е-мейл з власного сну.

— Коментар до блогу — це не е-мейл, — виправив Нет.

— Whatever[42], — відмахнувся Фелікс. — Манфреде… Що робить «Нетром»? Крім харчової промисловості.

— Багато що, але вас зацікавить побутова електроніка і… біоніка.

— Що таке біоніка? — запитала дівчина.

— Щось середнє між електронікою та біологією. Наприклад, конструювання електронних систем на зразок живих організмів. Продукти харчування вони виробляють уже пів року.

— Усе сходиться… — вирішив Фелікс. — Сни, Інтернет, біоніка, корінь з вісімнадцяти…

— Якій корінь? — запитала Ніка.

— Той малий одразу відповів. Не замислюючись.

— Тобто?

— Навіть якби у нього були бездротові навушники у вусі і прихований мікрофон, то ніхто не зміг би так швидко переказати йому результат обчислення. Навіть математичний геній потребує часу, аби переказати відповідь у мікрофон.

— Тож?.. — Ніка уважно дивилася на друга.

— Гадаю, що хлопець мав телепатичний зв’язок, але не з людиною, а з комп’ютерною мережею. І прямий доступ до високої обчислювальної потужності.

— Не можна бути одержимим комп’ютерною мережею, — зауважила Ніка.

— А що, як можна…

— Ти читаєш багато наукової фантастики, — промовив Нет. — Комп’ютерна мережа не може тебе переслідувати, як не може тебе переслідувати банка огірків. Деякі люди мають вроджені математичні здібності. Наприклад, моя скромна особа.

— Але у п’ятирічному віці навіть ти не вмів вирахувати корінь з вісімнадцяти, бо не знав, що щось таке, як корінь, взагалі існує.

— Може, він знав?

— Може. Проте ймовірність надзвичайно низька. Згадайте, ми самі відправили кілька мейлів зі сну, тож зв’язок існує.

— Не мейлів, тільки коментарів до блогу… — спростував Нет. — І немає цілковитої впевненості, що це ми… Зрештою, як можна мати зв’язок з чимось без вживленого у мозок компланту?

— Якщо це вас цікавить, — втрутився Манфред за допомогою Нетового телефона, — то у мене вже є мапа аварій, здійснених сонними водіями.

Нет витягнув ноутбук. Фелікс безцеремонно забрав його і довго вдивлявся в екран. Манфред обертав камеру навколо, намагаючись прочитати щось з виразу облич.

— Що там? — запитала Ніка.

— Поясню образно, — почав Фелікс. — Уявіть собі бездротовий домашній телефон. Є центральна база, приєднана до гнізда у стіні, і слухавка з антеною. У найкращих моделях може бути навіть кілька слухавок. Зі слухавкою можна ходити будинком і розмовляти, бо діапазон передавача сягає кількох десятків метрів. Що далі від передавача, то слабший сигнал, і так десь за тридцять метрів з’являться перешкоди.

Друзі мовчки дивилися на нього, очікуючи пояснень.

— Бачите ці райони скупчення рожевих крапок? — Фелікс повернув до друзів ноутбук з мапою Варшави. — Кожна з цих крапок — це підтверджений випадок зіткнення чи аварії, яку спровокував водій через те, що заснув. В останньому місяці такі випадки виросли в багато разів.

— Нічого дивного, — сказав Нет. — Усі зараз сплять.

— Але найчастіше в цих регіонах, — Фелікс показав на екран. — Пам’ятаєте наше повідомлення про передавачі? — Діти кивнули. — На мою думку, десь посеред кожного з цих рожевих скупчень є такий передавач. Можемо його назвати Крадієм снів. Він з’єднує мізки сплячих з… не знаю з чим. Певно, з якоюсь комп’ютерною мережею. У Варшаві дванадцять таких Крадіїв снів.

Нет і Ніка дивилися на екран, намагаючись зрозуміти почуте.

— Я впізнаю ці місця, — озвався Нет. — Три з них збігаються з місцями, з яких було відправлено коментар до блогу Клівлен.

— Тож хтось відправив їх зі сну,— додала Ніка.

— Крадії снів мусять бути величезними пристроями, — вів далі Фелікс. — Це не маленькі ДМІ, це щось більше, може, розміром з телевізор, а може, з контейнер для вантажівки.

— Райони, які виявив Манфред, дуже великі, — зауважив Нет. — Віднайти їхній приблизний центр буде не так просто. Навіть якщо там має бути контейнер.

— Знаю, — кивнув Фелікс. — Крадії снів можуть розташовуватися навіть на даху хмарочоса або у приватному помешканні на високому поверсі.

— Є ідея, як їх знайти?

— У них має бути велике енергоспоживання…

— Будемо ходити по домівках і дивитися на лічильники, — Нет похитав головою. — За п’ять років обійдемо усе місто. Норм…

— Це можна вирахувати статистично, — промовив Фелікс. — Наприклад, перевірити у кожному районі по сто квартир.

— Ви не зможете отримати таких даних, — втрутився Манфред. — Вони лежать у паперових течках, і самі власники не можуть їх знайти. Навіть якби захотіли.

— Крадії снів випромінюють такий сильний сигнал, що поблизу них люди стають сонними і засинають. Водії також.

— Якщо це правда, — Нет похитав головою, — ти геній.

— Моя робоча теорія має такий вигляд: оранжад та інші продукти корпорації «Нетром» містять хімічну субстанцію, яка призводить до того, що мозок може злитися з Крадіями снів. Передавачі якимось чином… я не знаю, як саме, з’єднують сни усіх людей так, як Інтернет з’єднує всі комп’ютери. В результаті всі у межах дії вони бачать той самий сон. А ті, хто найближче до них, навіть засинають швидше.

— Навіщо це все потрібно? — запитала Ніка.

— Не знаю… Але я розмірковував над твоїм дежавю. Мабуть, ти згадуєш події зі сну. Мені весь вчорашній день видавався сном. Він промайнув так швидко, наче чекав на ніч. Ніби саме тоді мало статися щось важливе.

— Хвилинку… — Нет повернув екран до себе. — Покажи ще раз ту мапу.

Він дивився на неї якийсь час, потім постукав пальцем по екрану. Фелікс і Ніка схилилися над комп’ютером і одразу зрозуміли, про що йдеться, — будинок Нета стояв усередині одного з рожевих районів.

— Тому вона заснула, — прошепотіла Ніка.

Нет з люттю вдивлявся в екран.

— Щойно доберуся до того, хто це все задумав… Надеру йому дупу, і це ще м’яко сказано!

— Ми дістанемо його, — запевнив Фелікс.

Раптом друзі почули за спинами шум розбитого скла. Вони інстинктивно нахилилися і побачили, як з вікна вилетів газовий балон. З вирваного клапану виривалося полум’я, наче з реактивного двигуна. Балон летів у небо, потім різко вниз, на щастя вже за схилом, потім побушував у хащах і знову злетів рівно вгору на кількадесят метрів. А коли закінчилося паливо, балон впав з глухим ударом об землю.

Друзі застигли у неприродних позах, очікуючи на наступний вибух.

— Дітки! — заволала господиня, наче нічого і не трапилося. Вона висунулася з того самого вікна. — Готові ваші результати!

Коли вона зачинила вікно, Нет тихо додав:

— Ми бачили…

З душею в п’ятах вони повернулися до вітальні.

Пан Куртач мовчки крутив у руках банку і читав написи. Передня частина фартуха була обпалена, бракувало рукава, а волосся досі димілося.

— Я б маслянку випив, — кинув він, дивлячись у бік кухні. — Або краще ні, бо ще узалежнюся…

Діти очікувально дивилися на хіміка.

— Апельсиновий сік занадто дорогий, — озвався він нарешті, — до того ж у ньому синтетичний ароматизатор, що нагадує апельсин. Потім вони знижують видатки, й ароматизатор стає надто дорогим для них. Вони його замінюють на замінник ароматизатора. А потім на замінник замінника ароматизатора. Це все можна дізнатися з пакування…

— Тобто? — Нет підвищив голос.

— Через вісім років у вас може розвалитися печінка.

— Від завтра не п’ю оранжад! — заявив Нет. — Ні, я вже його не п’ю.

— Це стосується більшості напоїв цього типу. Рекомендую натуральні соки і негазовану мінеральну воду. І маслянку.

— Не надто заохочує… Певні норми стверджують, що напій не може розвалити печінку менше ніж за п’ять років, — промовив Фелікс. — Але за вісім уже може. А галогени… тобто галюциногени там є?

— Відповісти з використанням професійного словника?

— Краще без.

— Тоді спрощуємо. Там є ціла купа лайна, з якого кілька — це галюциногени та речовини, що викликають звикання. Є також хімічні сполуки, які я не можу розпізнати. Я мав би присвятити цьому кілька днів, але в мене є цікавіша справа.

— Ну що ж… — зітхнув Фелікс. — Дякуємо за те, що приділили нам час.

— Пусте. Люблю попрацювати у гарному товаристві.

— Але ж ви працювали самі, — зауважила Ніка.

— Так! Це найкраще товариство. Двісті злотих.

Друзі отетеріли, а потім закопирсалися у кишенях і висипали з них монети. Пан Куртач дивився на дітей із загадковим виразом обличчя.

— Він жартує! — пані Куртач затулила долонею рота і захихотіла. — Генрик такий дотепний!

Друзі перезирнулися і з полегшенням висипали копійки назад до кишень. Подякувавши, пішли нагору по рюкзаки. Ніка подивилася у вікно і застигла. Друзі простежили за її поглядом.

Над житловими комплексами Урсинув та Натолін висіла тінь. Вона була схожа на чорний дим, але поводилася, наче жива. Пролітала над будинками, мов розвіяна прозора хмара. Вона хвилювалася так, як не міг би хвилюватися справжній дим.

— Почалося, — прошепотіла Ніка.

— Що? — запитав Нет.

— Уяви собі, що пливеш на човні по краю водоспаду, — повільно промовила вона. — Граєш зі стихією, даєш їй нести тебе, а в останню хвилину кількома сильними рухами весла віддаляєш човен від прірви. Але одного разу занадто довго будеш тягнути і не вистачить сили перемогти супротив води. Це називається критична точка.

— Про це й говорив той малий, — згадав Фелікс.

— Це відбувається зараз.

— Скільки у нас часу?

— Ніскільки. Це відбувається саме зараз, — Ніка подивилася на Фелікса. — Зараз…

— Телефон! — вигукнув він, простягаючи руку.

Нет без питань подав йому мобільник. Фелікс набрав номер і промовив:

— Нам потрібен транспорт. Зараз… Так, знаю, що відбувається. Тому нам потрібен транспорт негайно.

Закінивши розмову, він віддав телефон Нетові.

— Дякую за все, Ґілберте. Бувай!

Він спускався сходами, а Нет і Ніка рушили слідом.

— До побачення і дякуємо за каву, — Фелікс кивнув господині та відчинив двері.

— Кава була добра, — додав Нет. — Будемо довго її пам’ятати.

Ніка штурхнула його. Пані Куртач енергійно помахала їм.

— Ну ти й хам, — буркнула Ніка, коли вони пройшли крізь хвіртку.

— А Геральд не хам, так?

— Знаю тільки, що ти мені більше подобався б, якби утримувався від таких коментарів.

— Кава була блювотновикликальною.

— Знаю. Але це нічого не змінює.

Вони дісталися вулиці і роззирнулися.

— До кого ти дзвонив? — запитав Нет.

— До Бурбура, — відповів Фелікс.

— Навіщо?! — перелякався Нет. — Я не довіряю чуваку ні на грам.

— Я теж, але у нас немає грошей на таксі. І немає часу чекати, що хтось тут проїде, — промовив Фелікс та з неохотою додав: — Ну і класно прокотитися на новішому «Мерседесі»…

Із-за повороту з писком шин з’явився старий «Полонез».

— «Мерседес» Центрально-Східної Європи, — буркнув Нет. — Я щойно опустився на кілька емоційних рівнів униз.

«Полонез» трохи занесло, коли він різко загальмував і зупинився перед друзями. Похмурий водій у кепці з козирком запитально дивився на них. Фелікс нахилився до відчиненого вікна:

— Пароль: «Стара гвардія».

— «Молода кров»! Сідайте!

Друзі швидко заскочили у салон. Смерділо цигарками.

— Пристебніться! — наказав водій.

Вони слухняно виконали наказ.

— Ця машина має зони контрольованої деформації та посилення бічних дверей? — запитав Фелікс.

— Вона відповідає всім нормам безпеки… — відповів загадковий водій, — 1983 року… Куди?

— Сонна, 15…

— Не знаю такої адреси.

— Біля Груєцької, — відповів Фелікс. — Як доїдемо, адреса з’явиться сама.

«Полонез» мчав зі швидкістю, не передбаченою жодною інструкцією.

— Майже так, як твоя мама, — Нет зиркнув на Фелікса.

— Але ця машина має жорсткий задній міст, — зауважив той.

— Джеремі Кларксон[43] колись демонстрував, як легко такою машиною виходити боком з поворотів.

— Я бачив, — згадав Нет. — Наприкінці він розбив два «Полонези».

— Непогана автівка, — втрутився водій. — Тільки треба вміти нею керувати.

За кілька хвилин вони дісталися до «цивілізації». Рух був слабкий. Ймовірно, більшість людей спали чи були настільки сонними, що навіть не виходила з дому.

Фелікс витягнув з кишені візитівку Годинникаря. На ній був той самий напис, що й спочатку: «Не займайтеся цією справою. Це серйозніше, ніж ви вважаєте».

— Шукаєш інструкції? — запитала Ніка.

— Так… — Фелікс перевірив іще одну кишеню, але безрезультатно. — Може, вона з’являється лише уві сні?

— Пам’ятаєш це? — Ніка напружено поглянула на нього.

Він зрозумів, що щойно сказав.

— Пам’ятаю темну вологу вулицю, — повільно промовив. — Пам’ятаю того чоловіка, що був прикутий до стіни.

— Це фрагмент з нашого сну, — додала Ніка. — Підсвідомо ми це знаємо, бо свідомість блокує пам’ять. Ти згадав, перш ніж подумав про це.

— Я нічого не пам’ятаю, — втрутився Нет.

Вони проминули центр і повернули на Груєцьку.

— А, Сонна… — раптом згадав водій. — Точно, я пам’ятаю. Не знаю, як міг забути…

Друзі багатозначно перезирнулися.

Вулиці були безлюдні. Повільно тягнулися поодинокі автомобілі. Перехожих не було зовсім. Діти вийшли з машини на рогу Груєцької та Сонної. Між зупинками стояв трамвай, в якому спали кілька пасажирів та водій.

Друзі подивилися на небо. На південні райони насувалася Тінь. Вона була ще прозорою, як чорна вуаль, але скоро повинна була стати густою.

Вони стояли перед Будинком Снерів. Зараз у нього було шістнадцять поверхів і він видавався своєрідною вежею, що височіла над багатоповерхівками. Але вони знали, що зовнішні розміри кам’яниці не мали нічого спільного з тим, що було всередині. На верхніх поверхах з’явилося кілька балконів та еркерів, наче будівельникам після десяти поверхів стало нудно. Цього разу біля брами були широкі вхідні двері.

— Ми хочемо це зробити? — виказуючи небажання, запитав Нет.

— Зараз вже ніхто інший цього не зробить, — відповів Фелікс. — Ми можемо свідомо перейти на бік сну в снотронах або почекати на напівдрімоту і перетворитися на… когось іншого.

— На пасивних споживачів оранжаду…

— Залишилося, може, кілька годин.

— Ви впевнені, що в цих синхронних снах ми робимо щось корисне? — далі запитував Нет. — Чи ми взагалі засинаємо разом?

— Без поняття, — відповів Фелікс. — Але альтернатива — пасивне чекання на збільшення кількості аварій.

— Я теж пам’ятаю прикутого до стіни чоловіка, — втрутилася Ніка. — Ми бачимо спільні сни і в них знайдемо відповіді.

— Ну якщо ви так думаєте… — невпевнено промовив Нет.

Вони піднялися сходами. Фелікс натиснув ручку, і за мить вони опинилися у просторому, хоча й слабко освітленому холі, розміри якого дивним чином перевищували зовнішні розміри кам’яниці. Хол закінчувався солідним сходовим майданчиком, що відповідав би радше вишуканому палацу. Усюди досі було багато дротів: тягнулися сходами, обплітали перила, звисали вниз. Деякі були товстими, на кільканадцять сантиметрів.

Двері позаду з клацанням зачинилися. Діти перелякано озирнулися. Дверей не було, залишилася тільки стіна з облупленою фарбою і вицвілою картиною, на якій була зображена кам’яна вежа.

— Нас проковтнуло, — промовив Нет.

— Як ти хочеш заснути без синхронізації? — Ніка дивилася на Фелікса.

— Коли ми були тут востаннє, я бачив залу, повну снотронів.

— Хочеш використати обладнання, яке тобі наснилося? — поцікавився Нет.

— Гадаю, воно мені не наснилося. А навіть якщо так, тут це не має значення. Ми вже у стані напівсну і наснимо снотрони, які запрацюють як справжні.

— То цей Годинникар Снів нам наснився чи він справді існує? — знову запитав Нет. — Бурбур говорив, що він нам наснився.

— Без поняття, — Фелікс уже піднімався сходами.

— А Снери — це якісь агенти таємної організації, які приходять сюди і засинають у снотронах?

— Може… а може, це нам тільки сниться. Не знаю.

Вони повільно піднялися на поверх, де сходи розділялися.

— Знову будемо блукати, — ствердив Нет.

— Якщо я не помиляюся, кожна дорога приведе нас до цілі, — промовила Ніка.

— І права, і ліва?

Ніка кивнула. Вони пішли сходами праворуч. На горі, наприкінці коротенького коридору були двостулкові двері. Нет обернувся — з другого боку сходового майданчика були такі самі.

— То що, зала зі снотронами буде за дверима, які ми відчинимо першими? — запитав Нет. — А коли це станеться одночасно?

Ніхто не відповів. Фелікс натиснув на важку латунну ручку й потягнув двері. Перед очима опинилося велике похмуре приміщення.

— Я б цього не робив, — швидко промовив Нет. Він озирнувся, наче хотів упевнитися, що шлях до втечі існує.

Двері з другого боку сходів зникли. Проте з’явився новий коридор.

— У нас немає вибору, — Фелікс пройшов у двері, друзі рушили за ним. Вони зробили це швидко, бо боялися розділитися.

У великій залі з купою кабелів стояло три снотрони з піднятими кришками. Вони скидалися на роззявлені пащі механічних потвор. З них сочилося слабке жовто-зелене світло, яке захищало від поглинання темрявою лише найближче оточення разом із кабелями, які тут були скрізь.

— Якщо перейдемо на бік сну, — тихо промовила Ніка, — то окрім Нетової мами я хотіла б знайти Клівлен.

— Ти знову про це, — роздратовано кинув Нет.

— Не хочу, щоб вона була ув’язнена ще довше.

— Як колись говорив Хан Соло: «Краще вона, ніж я».

— До того ж вона… важлива.

Тільки зараз друзі побачили, що посередині зали, біля рядів моніторів, стоїть високий худий чоловік.

— Це Опікун Сплячих, — пошепки пояснив Фелікс.

На сутулих плечах Опікуна зібрався темний фартух, такий просторий, що скидався на плащ вампіра. Чоловік справляв неспокійне враження. Він був високий, занадто високий, у нього було худе обличчя і такі окуляри, що очі за склом видавалися вдвічі більшими. А видно їх було тільки тоді, коли він повертався обличчям до співрозмовника. У мертвецькому світлі снотронів його очі справляли враження голографічної картинки на скельцях окулярів. Сиве волосся він не розчісував, мабуть, цілий місяць.

Друзі майже навпомацки спустилися сходами до зали. Зауважили, що далі, праворуч, те саме місце, де хвилину тому були зала і вхідні двері.

— Доброго дня, — глибоким голосом промовив чоловік. Вказав на снотрони. — Час настав.

На краях трьох снотронів миготіли кольорові діоди й тихенько тріскотіли приховані механізми. Обладнання мало такий вигляд, ніби йому було вже добрих кількадесят років. Нет прошепотів:

— І тоді Баба Яга сказала до Яся, Здіся й Малгосі[44]: «Сідайте на лопату, я покажу вам свою піч із середини. Буде весело…»

— До речі: у вас є вибір, — Опікун говорив і рухався так повільно, наче не був уповні живим. — Ви можете зачекати у будинку Снерів, поки зовні усе закінчиться. Вийдете за пару годин, коли буде безпечно, але не впізнаєте ані батьків, ані друзів. Вони зміняться, — він повернув голову, і очі зникли з-за скелець окулярів. — Скоро почнеться трансформація, і всі напівзаснуть.

— І немає іншого способу?.. — Нет у паніці дивився на капсули.

— Можна виїхати за місто, — Опікун зосереджено склав долоні. — Сто кілометрів від центру — мусить бути достатньо. Тільки кожен має на це не більше від години.

Нет хотів щось сказати, але Ніка приклала палець до губ.

— Зробімо це, — прошепотіла вона.

Друзі перезирнулися і по черзі кивнули. Не знімаючи черевиків, вони залізли на матраци у снотронах. Опікун повільно підійшов до клавіатури й одним пальцем почав набирати команди. Перед натисканням кожної клавіші він зупинявся. Нарешті, він подивився вгору на один з випуклих моніторів і відшукав клавішу «Enter». Натиснув її кінчиком нігтя вказівного пальця. Пролунало сичання стиснутого повітря, і шоломи з дротами насунулися на голови дітям, а кришки плавно опустилися.

Усередині капсул згасло світло, тільки крізь щілини між половинками «горіха» просочувалося жовтувате світіння. Забурмотіли розбуджені трансформатори. Довгу хвилину нічого не відбувалося.

— І що? — пролунав занепокоєний голос Нета. — Я взагалі не сонний. Може, ми повинні…

У цей момент усі заснули.

³⁸ Медіум — особа, як спілкується з духами чи невидимими силами. Проте науково підтвердити здібності медіумів не вдалося.

³⁹ Галюциноген — речовина, що викликає галюцинації, тобто ілюзію.

⁴⁰ ASAP (з англ. ‘As Soon As Possible’) – так швидко, як можливо.

⁴¹ Автор, звісно ж, сильно перебільшує. Плейстоцен – це період історії Землі від 1,87 млн років тому до 12 тисяч. Назва «Вісла» стара, але не настільки. Зараз ми живемо у період, який називають «голоцен».

⁴² Усе одно, що завгодно, тут: хай би що це було.

⁴³ Джеремі Кларксон — співтворець та ведучий культової британської автомобільної програми «Top Gear».

⁴⁴ Алюзія до польської версії казки про Бабу Ягу. (Прим. пер. )

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Фелікс прокинувся на лавці в парку. Він не пам’ятав, щоб там засинав, певно, це сталося несподівано, поки він ішов парковою алейкою. Може, хтось поклав його сюди, щоб не лежав на землі? Хлопець гадки не мав, чи це не закінчиться застудою. Він сів. У нього не було нежиті, тільки трохи боліла спина, але за якийсь час минуло й це. З цієї точки зору Палац снів був непоганим місцем.

На лавці лежало кілька клубів шерсті, немов Фелікса поклав на ній хтось, одягнений у линялу шерсть.

— Як останній бомж, — пробурмотів Фелікс.

Він встав і потягнувся. Сонливість швидко минула — черговий «плюс» Палацу снів.

Хлопець став посеред алейки й усвідомив, що гадки не має, що робити далі. Він знав, що має знайти приятелів, але не знав, з чого почати. Роззирнувся. Було темно, кілька слабких ліхтарів не розсіювало морок парку. З-за чорних дерев виднілися верхівки будинків. У вікнах можна було розгледіти людей за роботою. Отже, це були не жилі будинки, а заводи чи щось подібне. Зрештою, тут, схоже, взагалі не було житлових будинків.

Алейкою наближалося двоє людей. Фелікс мав намір зійти з їхнього шляху, коли один з них раптом побіг у його бік. Останньої миті він упізнав її й відмовився від втечі. Ніка кинулася йому на шию.

— Ми вже думали, що не знайдемо тебе! — викрикнула вона радісно.

— Ми цілий день провели у в’язниці, — додав Нет, потискаючи долоню Фелікса.

— Я теж, — кивнув Фелікс.

Вони розповіли одне одному, що сталося з того моменту, як їх розділили.

— Ми досі не знаємо, що робити, — підсумував Нет.

— Я вийшов із ротонди крізь черево великої машини, — сказав Фелікс. — Коли врешті дістався до офіційної частини Палацу, на дверях побачив знак трьох шестерень. Не думаєте, що це багато що змінює?

Нет і Ніка на мить замислилися.

— Гадаєш, Мортен замішаний у цьому? — запитала дівчина.

— «Я знаю, що нічого не знаю», — зітхнув Фелікс. — Пам’ятаєте, хто це сказав?

— Я перед останнім тестом з географії[45], — відповів Нет. — Мортена не існує. Ми його знищили.

— Але, може, якась маленька частина збереглася, — додав Фелікс.

— Такий самий значок було приколото до мундира Шульца, того есесівця в Міло, — нагадала Ніка. — У часи, коли Мортен ще не міг існувати. Може, це означає щось більше?

— Не знаю, чи я не волів би закінчити цю розмову на стороні реальності… — поволі промовив Нет.

— Тут у нас принаймні повна картина, — сказав Фелікс. — Тут ми пам’ятаємо і сон, і реальність. Коли прокинемося, не пам’ятатимемо цей бік. Тому ми повинні думати тут.

Друзі йшли вулицею — або коридором чи тунелем. Можливо, це було все потроху. Вони проходили повз будинки, вікна в стіні, старий креденс, припаркований автомобіль… Моментами здавалося, що вгорі виблискують зірки, а моментами — що це відблиски вологи на високій стелі. Діти дійшли до темного парку, оточеного великими будинками. З боків росли чорні дерева. Кілька слабких ліхтарів забирали у темряви найближчі шматки простору.

Алейка легко спиналася вгору, до високої стіни будинків. У брамі між будинками було помітно слабкий відблиск неонів. Друзі зупинилися й побачили великий білборд з написом «Оранжад запрошує».

— Корпорація «Нетром» сприймає сни людини як безкоштовний рекламний час, — образився Нет.

— Припустімо, — почав Фелікс, — що Нетром хоче безкоштовно впихувати людям рекламу оранжаду, щоб потім вони купували її в реальності… Це можливо, але не пояснює зведення кривих будинків, штовхання цеглин і цілої маси безглуздих речей, які тут відбуваються.

— Їхня робота, радше, замучує, — сказала Ніка. — Вони працюють п’ять днів для того, щоб потім два дні бавитися в Елітарність.

— Якщо замислитися, — Нет пошкрябав за вухом, — то більшість людей робить те саме й у реальності.

— Але сон — це час для відпочинку. Завжди був таким. Я пам’ятаю свої сни до цієї епідемії.

— Це означає, — відповів Нет, — що всі ці люди не можуть спати ніде поза Палацом.

— Він притягує їх сюди для сну. У цьому допомагають Крадії снів, — додав Фелікс. — Це якраз збігається. Тут усі ці машини, біля яких треба працювати, ну і реклама. Якби кожен міг вибирати, де спати, то ці будинки стояли б порожні.

Нет поглянув на Ніку:

— Чому ти побудувала вежу в чистому полі?

— Вона незалежна, — відповів замість Ніки Фелікс. — Навіть у стані такого сонного отупіння вона не хотіла підкорятися тутешнім правилам.

— А ми, певно, запихали б ці цегли, як усі… — понуро додав Нет.

— Не знаю, — Фелікс зітхнув. — Я знаю тільки, що вони тут готуються прийняти багато людей. Ці повні машин криві будинки, офіс-центри, ротонди-в’язниці — частина великої машини, яка називається Палац снів.

— Ти говорив, що він існує для того, щоб всаджувати людям у голови пропаганду, — зауважив Нет.

— Усе тут сіре й похмуре, — визнала Ніка. — Єдині теплі кольори — це реклама оранжаду.

— Так, — погодився Фелікс. — Але передусім це машина.

— Тут нічого не можна виготовляти, — нагадав Нет. — Ти сам казав, що багато разів намагався таємно перенести предмети зі сну до реальності.

— Є дещо, що можна пересилати між сном і уявою, — відповів Фелікс. — Інформацію. Палац снів існує для перетворення інформації.

— Ти маєш на увазі… — Нет на мить замовк. — Комп’ютер?

— Я маю на увазі суперкомп’ютер. Супермегагіпер-комп’ютер.

Друзі дивилися на Фелікса мовчки, намагаючись зрозуміти.

— Ти геніальний, — Нет ходив туди-сюди. — Ти просто геніальний. Від сьогодні я називатиму тебе Мозок. Тож достатньо знайти комп’ютер і вимкнути його? Але де? Усі мають вилогінитися зі сну?

— Принаймні мені так здається.

— Де цей комп’ютер? — запитала Ніка.

— Гадаю, в будинку корпорації «Нетром».

— Пошук комп’ютерів у будівлях корпорацій ми вже проходили… — Нет втратив оптимізм. — У Silver Tower. Якось мені не дуже хочеться повторювати це…

— Я випадково почув кілька останніх слів, — сказав маленький чоловік із великою дорожньою сумкою. Він зупинився біля здивованих друзів. — Я можу вам допомогти.

Вони придивилися — грізним він радше не був. Голову тримав між плечі, немов боявся несподіваного удару. У нього було кучеряве волосся й темна куртка. Сумка, мабуть, важка, бо ремінь врізався в плече. Чоловік кидав швидкі знервовані погляди на друзів і постійно роззирався довкола.

— Хто ви? — запитав Фелікс.

— Змовник. Як і ви, — прошепотів чоловік, — борюся з Палацом снів.

— Ми декого шукаємо, — мовила Ніка. — Вони тут в’язні.

— Не лише вони, — чоловік окинув поглядом місцевість. — Тут всі в’язні. Я знаю спосіб звільнити нас усіх разом, — він ще раз перевірив, чи ніхто не йде, а потім зняв сумку з плеча й розстібнув блискавку.

— Бомба! — хором скрикнули друзі.

— Чш-ш-ш-ш… — чоловік приклав палець до вуст і роззирнувся. — Краще використовувати слово «посилка». Так буде безпечніше.

— Безпечніше було б, — зауважила Ніка, — якби не було жодної «посилки».

Бомба скидалася на металеве яйце завбільшки з м’яч для пляжного волейболу. Згори розташовувалася контрольна панель з кількома кнопками й двома циферблатами з невідомими позначками. Нижче миготіла зелена лампочка.

— Палац снів найкраще знищити з середини, — пояснив чоловік. Його погляд ні на мить не затримувався в одному місці.

— Ви хочете тут… підірвати бомбу? — зі страхом запитав Нет. — Тобто… детонувати.

— Тут — ні. Це треба зробити в Елітарності.

— Там повно людей! — скрикнула Ніка. — Ви їх уб’єте!

— Ми уві сні. Я тільки їх розбуджу… Тобто ви розбудите…

— Чому ми? — запитав Нет.

— Вам ніхто нічого не зробить, — швидко заспокоїв чоловік. — Палац снів — це лише сонне явище. Тут немає уряду, поліції і судів.

— То чому ви самі не занесете туди бом… посилку? — запитав Нет.

— Бо тут є люди, — відповів чоловік. — Вони затримають мене. Через нав’язані, чужі правила я не можу увійти до Елітарності. Активація посилки тут не дасть потрібного результату. Треба доставити її якомога вище.

— А ми можемо туди увійти? — запитав Фелікс.

— Вас не затримають. Ви з безсну.

— Мені це не подобається, — Фелікс похитав головою.

— Але ж ви саме цього хочете!

— Але не так.

— Краще зробити це тут, — вів далі чоловік. — Уві сні все відбувається «ніби». Нікому нічого не станеться.

— А що з людьми, які в цей час будуть у там?

— Е-е… прокинуться, — чоловік переплів пальці рук і опустив погляд. — Тобто краще ризикувати тут, ніж у реальності.

— Я обіцяв собі в Silver Tower, — сказав Нет, — що більше не увійду в шахти ліфтів чи щось подібне.

— Мадам Жозефіна сказала нам, що відповідь ми знайдемо в шахті, — нагадала Ніка. — Може, йшлося все-таки про шахту ліфта?[46]

— А той офіс-центр «Нетрому» високий? — запитав Нет.

— Не думаю, — відповів Фелікс. — Не більше ніж десять поверхів. Бо щось вище ми, певно, пам’ятали б.

— З десятого поверху теж можна впасти! — хитрі очі чоловіка звузилися до двох маленьких шпаринок. — Будуть охоронці, сигналізація. У реальності на вас чекає багато проблем. А тут ви можете зробити все практично безкарно.

— Ці люди гарують цілі ночі, бо розраховують на два дні в Елітарності, — замислився Фелікс. — Якщо її не буде, вони не працюватимуть. Машина не працюватиме.

У глибині алейки показалося кілька осіб. Чорні фігури наближалися до друзів, наступаючи на власні довгі тіні. Облич не було видно.

— О ні! — Чоловік зіщулився. — Вони знайшли мене!

Він кинувся навтьоки. Фігури також побігли. Вони промчали повз Фелікса, Нета й Ніку й зникли в темряві. Коли стихло тупотіння ніг, друзі поглянули на сумку.

— У нас не так багато часу, — сказав Фелікс. — Не встигнемо перейти на бік реальності. Треба закінчити цю справу тут.

— Це простіше, ніж пробиватися крізь табуни охорони в офіс-центрі «Нетрому», — додав Нет. — Вистачить встановити час і натиснути червону кнопку. Запустимо такий собі… соннокомп’ютерний вірус.

Фелікс і Нет без зайвих слів схопили сумку й понесли. Ніка теж рушила вперед.

— У районі, де живе мій двоюрідний брат, був такий закинутий дитячий майданчик, — сказав Нет. — Половина каруселей не працювала, але й так було добре. Потім хтось купив ту землю, обгородив високою сіткою, поставив нові каруселі, кольорові гойдалки й почав брати гроші за вхід.

— Корпорація «Нетром» купила Палац снів і також бере оплату за вхід, — кивнула Ніка. — Але й не дозволяє нікому спати деінде… це підступно.

— Але у Палацу снів немає власника, — додав Фелікс. — Тож ця корпорація просто забрала його. Я не знаю як. Але й не знаю, яку користь вони мають з тієї роботи, котру хтось робить у сні. Саме це і є ключ до розгадки. Навіщо їм перетворювати інформацію?

— Може, йдеться лише про те, щоб у перервах між рекламами щось робити?

— Я також думаю про це, — почав Фелікс. — Чи всі люди, яких ми тут зустрічаємо, — справді люди?

— А ким вони мають бути? — запитав Нет. — Сонними ботами?

— Чим?

— В Інтернеті ботами називають програми, які замінюють роботу людини. Інтернет-роботи.

— Я про щось таке й подумав, — кивнув Фелікс. — У звичайному сні є той, хто спить, і власне такі… сноботи, тобто персонажі зі сну. Тож тут хтось може наснити собі власного снобота. Його б усі бачили.

— Ти думаєш про того змовника? — замислився Нет. — Хто міг би його наснити?

— Може, власник Палацу снів сам хоче знищити Елітарність…

— Нащо б він це робив? — здивувався Нет. — Перебуванням у ній людям платять за працю.

— Зараз вони працюють п’ять днів і два дні відпочивають, тобто «справді сплять». Коли Елітарність припинить існування, усі й так будуть сюди потрапляти.

— І працюватимуть сім днів? — недовірливо запитала Ніка. — Хто б так хотів?

— До того як корпорація «Нетром» заволоділа Палацом, усі снили щоночі те, що хотіли, — нагадав Фелікс. — Це не питання вибору, бо цим людям ніхто не дав вибір. Вони мусять працювати.

— Вони самі змушують одне одного до цього, — Нет поправив ремінь у себе на плечі.

— Тому ця система геніальна. Вона саморегулюється.

Друзі на мить поставили торбу, щоб відпочити. З-за брами почулися сміх і тиха музика.

— Коли зникне Елітарність, зникне й мотивація до праці, — втрутилася Ніка.

— Замість системи нагород можна застосувати систему покарань, — сказав Фелікс. — Замість давати дитині тістечко за хороші оцінки, можна бити її за погані. — Він на мить замислився. — Пам’ятаєте Тінь над Варшавою? Це нам наснилося чи це було в реальності?

— Мені здається, що в реальності, — поміркувавши, відповіла Ніка. — Ми забуваємо той бік, тому повинні поспішати. Якщо Тінь згуститься…

— Сон перемішається з реальністю, — закінчив за неї Фелікс. — Я пам’ятаю…

— Ми й справді забуваємо! — вигукнув раптом Нет. — Ходімо!

Вони взяли сумку й рушили далі. Зустріли групу веселих дітей, які, мабуть, випадково вийшли сюди з Елітарності. Діти несли транспаранти з написами «Пиймо більше оранжаду» і співали дурнувату пісеньку з приспівом, у якому часто повторювалося слово «оранжад». Пісенька нагадувала рекламний віршик.

Діти підбігли до хлопців і Ніки, і маленький хлопчик закричав:

— Скільки оранжаду ви сьогодні випили?

— Пів банки, — відповів Нет. — А що?

— Ви повинні пити мінімум три банки! — закричала, весело підскакуючи, дівчинка з помаранчевими повітряними кульками в руці.

— І беріть участь в акції!

— Що можна отримати в акції?

— Четверту банку!

Діти, сміючись, побігли далі. Випущені дівчинкою кульки попливли в небо.

— Тож відпочинок в Елітарності полягає у безглуздій участі в якійсь рекламній кампанії, — сказав Фелікс. — Це не набагато краще за будування кривих споруд, — хлопець провів дітлахів поглядом. — У них такий самий отупілий погляд, єдина відмінність в тому, що ці отупіло-веселі.

Друзі поглянули вгору. Помаранчеві кульки зачепилися за покриття, ніби одвірка. Тут не було неба, тільки стеля, яка його нагадувала.

— Корпорація «Нетром» хотіла б перетворити людей до споживачів оранжаду й батончиків. — Фелікс підняв сумку зі свого боку й торкнувся рукою холодної бомби. — Треба залишити це в минулому.

Хлопці йшли мовчки, ледь тягнучи таку вагу.

— Тобто покарання за погану поведінку замість нагороди за гарну, — поділився Фелікс думками.

— На жаль, бити дешевше, — скривився Нет.

— Люди обирають прості рішення, — додала Ніка. — Б’ють дітей за будь-що.

Фелікс раптом зупинився, поклав сумку на землю й поглянув на неї, насупившись.

— Це рішення настільки просте, що мені аж не подобається, — сказав він. — Суперкоманда вирішує проблеми мозком і не йде найпростішою дорогою.

— Вибух бомби не скидається на вирішення проблеми мозком, — визнав Нет.

— Боротьба зі злом методами зла теж є злом, — сказала Ніка. — Чому ми раніше не подумали про це? Ми хотіли підірвати бомбу? Не розумію…

— Це місце так діє на людей! — Нет відсунувся від сумки. — Сховаймо це десь.

Вони дивилися на бомбу з відразою.

— Це не природні відчуття, — Ніка похитала головою. — У Палаці снів усе інакше, усе якесь… спотворене. Хоч як би старалися, ми тут не можемо бути собою.

— Не треба ховати бомбу, — сказав Фелікс. — Її може знайти дитина. Лишимо її посеред тротуару. Тоді існує шанс, що її швидше знайде хтось, хто на цьому знається, а інші обійдуть десятою дорогою.

Вони ширше розкрили сумку, щоб було видно, що в ній, і трохи відійшли.

— І що тепер? — запитала Ніка.

— Ходимо до Елітарності, — відповів Фелікс. — Ми не можемо зараз прокинутися, тож треба використати час тут. Ми вже знаємо, що наша мета — відключити цю машину й звільнити від кошмарів усіх мешканців.

— Спочатку я хочу знайти маму, — нагадав Нет.

— Отже, зробімо це, — сказав Фелікс. — Унизу ми вже перевіряли. А вимикач… якщо взагалі існує щось подібне, теж має бути нагорі.

— ОК, — погодилася Ніка. — Тільки не можна дати себе спіймати.

— У нас є перевага уяви, — сказав Нет.

— Вам не потрібен провідник? — запитав хтось хрипким басом.

Вони обернулися, здивовані. За ними стояв ведмедик Короткий Шлях, але він тепер мав інакший вигляд. Він був на зріст, як вони.

— Щоб я… був здоровий… — прошепотів Нет, відступаючи на крок. — Тедді Крюґер…

Ведмедик не здавався збільшеною плюшевою іграшкою, тільки… іграшкою, яка виросла. І в цьому була різниця. Часом у найкращих магазинах іграшок можна побачити цілком великого і найчастіше дорогого ведмедика, але цей був зовсім інший. Такий, як дорослий татринський ведмідь, що не нагадує збільшеної коричневої кульки шерсті, якою він був у дитинстві. У цього Короткого Шляху був круглий животик, трохи криві ноги й руки, що нагадували рукавички без пальців, але голівка… точніше голова… не мала нічого спільного з головою маленького милого ведмежати. Вона мала гострі риси, а напівкруглі вуха стирчали з потужного черепа, як дві антени. Очі не були більші, ніж колись. Тепер вони світилися яскраво-червоним. А найменш іграшковими були зуби: жовті, гострі й довгі.

Друзі дивилися на нього перелякано, а той тривожно роздивлявся їх. Вираз його обличчя не можна було зрозуміти.

— I’ve got an idea, — сказав Фелікс англійською. — We could run away right now[47].

— Не забувай, що я твій снобот, — сказав басом ведмедик Короткий Шлях. — Я знаю все те, що знаєш ти. Тож англійську я теж знаю. Звісно, ви можете спробувати втекти. Але я гнатимуся за вами. У мене вже дорослі ніжки.

— Навіщо ти за нами гнатимешся? — обережно запитав Фелікс.

— Я ваш особистий сонний кошмар, — здивовано відповів він. — Очевидно, що я мушу вас кошмарити.

— А… коли наздоженеш нас? — бережно спитав Нет.

— Тоді придумаю, що з вами зробити. Але точно не буде нічого приємного.

— Чому ти не спіймав нас зараз? — поцікавився Фелікс.

Ведмідь наморщив чоло й неочікувано плюшево-іграшковим жестом затулив рот лапкою.

— Гадаю, я більше люблю вас наздоганяти, — відповів він за мить. — Це ще кошмарніше. Ви будете постійно боятися того, що станеться, коли я вас зловлю.

— Вперед! — закричав Фелікс і побіг у бік брами, що сяяла різними кольорами. За ним побігли Нет і Ніка.

Діставшись брами, друзі озирнулися. Ведмедика не було. Посеред алейки лежала тільки сумка з блискучою бомбою всередині.

⁴⁵ Імовірно, першим цю фразу сказав давньогрецький філософ Сократ.

⁴⁶ Мадам Жозефіна вжила слово «шиба».

⁴⁷ У мене є ідея. Ми можемо тікати просто зараз (англ.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вони врізалися в кольоровий натовп, що танцював на великій площі. З того боку від брами був сонячний день. Розвивалися помаранчеві прапорці, у небо злітали повітряні кульки. Лунала голосна музика з механічним ритмом.

— Не знаю, чи нам можна тут бути, — сказала Ніка. — Я боюся, що нас можуть сприйняти… за злодіїв.

— Поки що не привертаймо уваги, — Фелікс роззирнувся навколо. — Спробуймо злитися з натовпом.

— Стрибаймо! — викрикнув Нет. — Тоді не будемо відрізнятися від решти!

— Давай-но не буквально… краще не стрибати, бо ще надто вживемося в роль і загубимося.

Хтось дав їм у руки великі склянки з оранжадом. Вони не хотіли пити, тож відставили склянки на невисоку стіну й потайки відійшли. Двоє дівчат, сміючись, перегородили їм дорогу й подали інші склянки з оранжадом. Друзі не могли їх не взяти, тож подякували, але за хвилину знову їх відставили. Тоді підійшов плечистий чоловік і без тіні усмішки подав їм іще три склянки.

— Ці вже, може, не відставляймо? — запропонував Нет.

Люди навколо тримали склянки, банки та пачки чіпсів. Часом у них обидві руки були зайняті. Вони мало розмовляли, радше зосереджувалися на їжі й питті.

Друзі теж інстинктивно попивали крізь соломинки. Вони дивилися на гігантські каруселі, американські гірки, чортове колесо й інші атракціони, на які можна натрапити в лунапарках. Але тут вони були більші, швидші й яскравіші. Скрізь стояли автомати з продуктами корпорації «Нетром» і прилавки, на яких було розкладено продукти «Нетром». Над людьми розвивалися транспаранти з рекламою оранжаду, пролітали малі цепеліни, що рекламували оранжад. Вище на мотузках піднімалися екскурсійні повітряні кулі, з яких махали руками щасливі люди.

Будинки підносилися дедалі вище, немов обліплювали узбіччя стрімкого спуску. Вони поєднувалися у височезну вежу, зліплену з брил, що прилягали й ніби аж проникали одна в одну, поцятковані прямокутничками вікон.

Друзі дісталися протилежного кінця площі. Піднялися широкими сходами і потрапили на такий самий, але дещо менший майдан. Тут звучала подібна музика, автомати стояли майже так само. Люди також відпочивали, підскакуючи та сміючись, попиваючи оранжад і смакуючи батончиками та іншими смаколиками.

— П’ять днів штовхання цеглин за два дні оцього! — замислився Нет. — Можна їх зрозуміти… Можна собі так безкарно об’їдатися цим сміттям…

— Тобі тут подобається? — запитала здивована Ніка.

— Ну-у… трохи більше, ніж у в’язниці. Хоча я сподівався, що можна буде вибрати, які хочеш мати «справжні сни».

— Схоже, «Справжні сни» — це тільки торгова марка, — оцінив Фелікс.

— Як «Свіже молоко», «Смачне масло» чи «Холодне пиво».

— Навіщо «Нетром» це робить? — запитала Ніка.

— Бо так легше, — відповів Фелікс, — не треба старатися. І так кожен вибрав би бути тут, а не тягати цеглини.

Друзі дійшли до перешийку, що вів до наступного майдану, який майже не можна було відрізнити від попередніх.

— З моменту, як ми зайшли сюди, чортове колесо жодного разу не зупинилося, — сказав Фелікс. — Я не впевнений, але здається, що американські гірки теж не сповільнюються.

— Скільки можна так їздити? — замислився Нет. — Хіба що в них там є блювотні мішечки.

— У другому вагончику сидить хлопець у жовтій кофтині, — сказав Фелікс. — Треба його запам’ятати.

Друзі пішли далі, досі прямуючи до найвищої частини Палацу. Коли минули п’яту чи шосту таку площу, Фелікс зупинився.

— Нічого не відбувається, — сказав він похмуро. — Ми анітрохи не наближаємося до вежі й атракціонів.

У другому вагончику американських гірок, що їздили по фантастично вигнутих рейках, сидів той самий хлопець у жовтій кофтині. Чортове колесо крутилося з тією самою швидкістю. З куль угорі так само махали щасливі люди.

— Тож це сноботи? — розчаровано запитав Нет.

— Схоже на те. Сноботи також працюють за прилавками й обслуговують усі ці ніби-атракціони. Тим часом єдині розваги, які тут доступні, — це стрибання в ритм музиці на якійсь із площ, поїдання великої кількості батончиків, чіпсів та поглинання напоїв.

— Це точно спрощує роботу корпорації «Нетром», — визнав Нет. — А та вежа, може, взагалі не існує? Як тло в комп’ютерній грі — пласка картинка завжди на тій самій відстані.

— Існує, — сказав Фелікс. — І якщо десь має бути вимикач, то тільки там.

— Тут знадобився б короткий шлях, правда? — пролунало згори.

Друзі здригнулися й поглянули вгору. На кам’яний укіс, біля якого стояли прилавки, спирався Ведмедик Короткий Шлях. Він дивився на хлопців і дівчину маленькими червоними оченятами. Нет, Ніка і Фелікс швидко відвернулися й пішли в протилежному напрямку.

— Чудова уява! — буркнув Нет.

— Я не винен, що мене цікавлять роботи, — огризнувся Фелікс.

— А ти не міг в дитинстві цікавитися… не знаю… плетінням гобеленів, наприклад?

— Тільки давайте не будемо знову сваритися, — попросила Ніка.

— Тут, де стільки людей навколо, вони нам нічого не зроблять, — зауважив Фелікс.

— Ви помітили, що тут усі самотні? — Ніка роззиралася навколо. — Сміються й танцюють, але кожен окремо. Навіть діти бавляться самі.

І справді. Усі рухалися в ритмі музики, пили оранжад з величезних склянок, навіть коли щось і говорили, це був випадковий обмін репліками, а співрозмовники за мить розходилися в різних напрямках.

Діти, за якими ніхто не дивився, запихалися батончиками, заїдаючи їх чіпсами й запиваючи оранжадом. Здається, закони Палацу снів дозволяли запихатися без міри.

— Чекайте… — Нет зупинився й поглянув на дітей, які саме грали на автоматах. — Тут є якісь атракціони. Якщо вдалося відправити повідомлення з гідравлічного комп’ютера, то з чимось таким я теж впораюся.

— Але навіщо зараз відправляти повідомлення? — запитала Ніка. — Коли прокинемося, буде вже запізно. Повідомлення нічого не змінить.

— Що за песимізм? — Нет підійшов до найближчої консолі. — Зрештою, я не хочу відправляти повідомлення.

Він приєднався до групки дітей, нижчих від нього на голову, і безцеремонно всівся у крісло симулятора польотів.

— Ти, здоровило! — закричав малюк з обличчям, забрудненим шоколадом. — Не пхайся! Тут черга!

— Я бачу, що черга, — ввічливо промовив Нет. — Саме тому пхаюся. Якби не було черги, не було б навіщо пхатися.

Хлопчик насупився, замислившись над цими словами, але більше нічого не сказав. Нет поглянув на консоль. На великому екрані йшов ролик із помаранчевим літаком, який оминав вежу, що стріляла в нього плазматичними снарядами. Важливим було лише те, що на крутіших віражах на хвості літака видно було логотип оранжаду. Під екраном було встановлено два джойстики та п’ять різнокольорових кнопок.

— І напиши тепер на цьому поему, щоб мене… — зітхнув Нет.

Він поглянув на інші автомати, але на жодному з ним не було нічого, що принаймні нагадувало б клавіатуру. Нет глибоко зітхнув і повідомив:

— Зараз я зосереджуся…

Хлопець довго витріщався на екран, поки ролик не зупинився й не з’явився напис: «Системна помилка», а за мить екран не зробився чорний. На ньому виникли промпт[48] і миготливий курсор.

— А от і воно, — Нет потирав руки.

— Я в шоці, — визнав Фелікс. — Але як ти плануєш писати, маючи тільки п’ять кольорових кнопок?

— Щось вигадаю, — Нет потер підборіддя й натиснув жовту кнопку.

На екрані з’явилася літера «К». Він натиснув знову, і «К» перетворилася на «Л».

— Це як у старих мобілках! — зрадів Нет. — Треба кожну клавішу натиснути по кілька разів, щоб дійти до необхідної літери.

Таким чином хлопець написав кілька команд, які Фелікс і Ніка не розуміли. Якусь мить він шукав «Еnter». Виявилося, що роль цієї клавіші виконувала кнопка на джойстику.

На екрані з’явилися рядки цифр.

— Що ти робиш? — запитала Ніка.

— З’єднуюся з Інтернетом.

— Ззовні? — здивувалася вона. — Тобто в реальності?

— Якщо вже знаєш, як це зробити, то це нескладно. Принаймні поки хтось не забезпечить мережу.

— Ти шукаєш Манфреда? — запитав Фелікс.

Нет кивнув.

— Він неофіційно приховується під різними дивакуватими адресами… Спробуємо тут. — Хлопець клікав по кольорових клавішах, аж поки на екрані не з’явився напис «Привіт».

— Це він? — запитав Фелікс.

— Я вас чую, — озвався Манфред. — У цьому ігровому автоматі є мікрофон.

— Я не знаю, як довго вдасться утримувати з’єднання, — промовив Нет, — тому слухай уважно.

— Де ви взагалі?

— Наші тіла сплять у Будинку Снерів у снотронах. Але наша свідомість у Палаці снів. Ти можеш тут роззирнутися і… знайти маму?

— Нічого не вийде, — відповів Манфред, — я бачу тільки один термінал, де ви перебуваєте.

— А може. . ?

— Ні, я не можу туди скопіюватися. Там усе зовсім не сумісне. Зате я перевірив офіс-центр «Нетрому». Там немає суперкомп’ютера, який міг би усім заправляти.

— І звідки ти це знаєш?

— Я не знаю точно, що є в будинку, але гадаю, що це просто звичайні офіси. Я зміг оцінити трансфер даних, які проходять крізь їхню мережу.

— А по-людськи? — попросила Ніка.

— Я знаю, про що йдеться, — заспокоїв Нет. — Я перекладу на кульгаву мову… уяви собі, що дивишся фільм в Інтернеті. Якщо мережа повільна, то фільм гальмуватиме, звук запізнюватиметься. Тут одночасно понад мільйон людей, які мають бачити сни без глюків. Якщо спростити, то трансфер даних з Крадіїв снів до суперкомп’ютера, який управляє Палацом, має бути у мільйон разів більший, ніж трансфер даних з твого комп’ютера, коли ти дивишся фільм. Чому ж мені не спало це на думку раніше?.. Можеш знайти у Варшаві місце, де трансфер… просто гігантський?!

— Це не так просто. Потрібно багато часу.

— Часу в нас немає…

— Суперкомп’ютер може бути деінде, — замислився Нет. — З офіс-центру вони можуть лише адмініструвати дані. Це навіть розумно! Якщо хтось їх знайде, досить просто вийти з профіля… і все, суперкомп’ютер у безпеці.

— У тебе є камери біля цього офіс-центра? — запитав Фелікс.

— Одна, зараз покажу.

— Коли ви закінчите? — запитав хлопчик поряд.

— Відвали, малий, — буркнув Нет. — Ми тут світ рятуємо.

— Так я теж хотів… але ви зайняли ігровий автомат…

Друзі поглянули на підсвітлену назву автомату ‘Save the World’[49].

— Я чекав на цю гру цілий тиждень, — уперто додав хлопчик.

— Ще п’ять хвилин, — Нет пішов на компроміс. — Потім ти собі трохи порятуєш світ…

Чорний екран перетворився на кольоровий малюнок з вуличним рухом. Офіс-центр «Нетрому» не був дуже красивим. У ньому не налічувалося й одинадцяти поверхів. Блакитне скло й бордова штукатурка… Згори на даху — великі темно-сині літери «НЕТРОМ».

— Офіс-центр як офіс-центр… — Нет стенув плечима. — Усередині точно охорона, камери, цифрові замки та інші подібні винаходи.

Немов на підтвердження його слів двоє охоронців вийшли з будинку, щоб прогнати бездомного, який присів на сходинці. Обірванець важко підвівся, пхнув візок зі своїми набутками і, шкутильгаючи, пішов.

— Факт, — визнав Фелікс. — Аж надто добре стежать. Треба буде ідеально підготуватися… Покажи, яке зараз небо.

Камера трохи піднялася, але поцілила в крону дерева. Манфред повернув її так, щоб у кадрі опинився будинок зі скляною стіною з протилежного боку вулиці й шматок неба. Воно було закрите чимось сірим, і це «щось» хвилювалося якимось неприродним чином, але досі збирало сили, щоб впасти на місто. Ніка відкрила рот, щоб щось сказати, але раптом передумала. Друзі завмерли. Вони побачили це одночасно, але лише за мить зрозуміли, що саме бачать, — викривлений нерівностями скла великий напис «МОРТЕН». У скляній стіні будинку навпроти віддзеркалювався офіс-центр «НЕТРОМ». Ошелешені, діти довго вдивлялися в напис.

— «Нетром» з іншого боку читається як «Мортен», — поволі промовив Нет.

— У нас це все постійно було під носом… — погодився Фелікс.

— Знову…

— Саме це й сказала нам ворожка, — додала Ніка.

— Відповідь у собі.

— Тож це його рук діло…

— Він не вмер тоді на даху Silver Tower, — промовила крізь зуби Ніка.

— Ну то ми в його лапах… — Нет втиснувся глибше в кріслі. — Сидимо в його сонній реальності.

— Не думаю… — сказав Фелікс. — Сидимо — це факт, але поглянь, скільки тут людей… У нас немає ідентифікаційних номерів. Мортен не знає, що ми тут. А навіть якщо знає, то не зможе нас розпізнати. Зрештою… не думаю, що він нами цікавиться…

— Я вимкнуся, поки якась захисна програма мною не зацікавилася. Я буду під цією адресою, якщо знадоблюся вам.

— У що ви граєте? — запитав той самий малий.

На екрані саме горів напис «МОРТЕН».

— Ця гра називається реальність, — відповів Фелікс. — Досить складна…

— Можу я вже рятувати світ?

— Прошу, — Нет увімкнув гру. — Якщо вдасться, звісно…

Друзі відійшли від автоматів у значно гіршому настрої. Досі не знали, що робити.

— Мадам Жозефіна ще сказала, що зло ми знайдемо в собі, — нагадала Ніка.

— І знову ми це зрозуміли, коли вже пізно… — Фелікс задивився на вежу з будинків. — Тут потрібен був би…

— Не кажи цього! — закричав Нет.

— …короткий шлях…

Ведмедик одразу з’явився. Друзі скрикнули і, розштовхуючи людей довкола, кинулися навтьоки.

— Стійте, — Ніка намагалася затримати хлопців. — Така біганина нічим добрим не закінчиться. Ми привертаємо забагато уваги.

Вони озирнулися — ведмедик стояв у натовпі, мов великий талісман. Він помахав до друзів плюшевою лапкою. Люди усміхалися до нього, маючи за місцевий атракціон.

— Цей наш кошмар, — за мить сказав Нет, — він якийсь кошмарно настирливий.

Не маючи інших ідей, друзі йшли вперед — і дійшли до наступної такої самої площі. Хлопець на американських гірках досі був у жовтій кофтині.

— Не озирайтеся. За нами вже якийсь час ідуть двоє… — тихо мовила Ніка.

Вона не закінчила, бо Фелікс і Нет синхронно озирнулися. Обидва чоловіки були худі, нижчий був із рідкою щетиною й темним волоссям, вищий — блондин. Коли зустрілися поглядом з дітьми, рушили в їхньому напрямку.

— Упс, — Нет хотів тікати, але Фелікс притримав його за плече.

— Вони не такі, як інші, — сказав він. — Поговорімо з ними.

Чоловіки підійшли до друзів і якийсь час придивлялися до них.

— Ви не отупілі, — зауважив чорноволосий. — Хто ви?

— Ми тут, щоб затримати епідемію кошмарів, — щиро відповів Фелікс.

— І знайти одну людину, — сказав Нет.

— Двох людей, — виправила Ніка.

— Як ви сюди потрапили разом? — запитав блондин.

— Ми відправляли повідомлення на бік реальності, — Нет недовірливо придивлявся до співрозмовників. — Там прочитували і дізнавалися, що треба робити.

— Певний час тому тут був Великий Програміст. Він встановив з’єднання з реальністю.

— Хтось зробив за нас чудову роботу, — похитав головою Нет. — А ми, певно, тоді запихали ці цеглини…

— Завдяки тій великій людині ми відправляємо повідомлення, — сказав блондин.

— На жаль, ніхто не сприймає їх серйозно, — додав брюнет.

— Навіть ми самі… Зараз стільки божевільних, жартівників, які пишуть і публікують в Інтернеті різну дурню…

— А хто ви? — запитала Ніка.

Чоловіки озирнулися, щоб упевнитися, що за ними не стоїть натовп, готовий щомиті їх схопити.

— Рух опору, — відповіли вони хором. — Ми боремося з фікцією і брехнею, яка називається Палацом снів.

— Супер! — зрадів Фелікс. — Можемо співпрацювати! Час підганяє, а ми не знаємо, що робити.

— Мене звати Єжи, — сказав нижчий. — А це Богуш.

Друзі теж відрекомендувалися.

— Тут може настати «скупчення», — Богуш роззирнувся. — Це оборонний елемент Палацу. Раптом всі люди разом кидаються на тебе, і ти потрапляєш до в’язниці… Ходімо, покажемо вам свою штаб-квартиру.

Вони пішли разом, продираючись крізь натовп.

— Це прикро, — кинув через плече Єжи. — Сон не має чітких розмірів. Кожен може наснити собі власну планету, на якій не було б нікого, крім нього. Навіть власний всесвіт. А тут ми живемо в натовпі.

— З якоїсь причини це місце називається Палацом, — зауважив Нет.

— Варшава — велике місто, — сказав Єжи. — Тут так багато людей на одиницю простору… Коли спиш, може здаватися, що хтось поряд бачить уві сні те саме. Під час сну мозок стає вразливий до деяких видів хвиль. Телепатія? Тоді може статися так, що кілька осіб бачитимуть той самий сон. Це явище називається Палацом снів. Вперше його описали якісь двісті років тому, коли європейські міста розросталися й на маленькій території мешкало дедалі більше людей.

— Хтось це досліджував? — запитав Фелікс.

— Це… паранаука, — неохоче визнав Єжи. — Як викликання духів і подібні речі. На жаль, за цими ідеями не стоїть жоден науковий авторитет.

— Ми проходимо вже десяту таку саму площу, — зауважив Нет.

— Ми знаємо дорогу, ще трохи.

— Вихід з’явиться після сорок восьмого кола? — підказала Ніка.

— Прошу? — не зрозумів Богуш. — Ні… ми робили це багато разів. Не сповільнюйте кроку, ще трохи.

Цього разу щось справді змінилося. Біля сходів, що вели на нову площу, з’явився шматок стіни з барельєфом, що нагадував вишукано різьблену раму дверей. Однак самих дверей не було, тільки великі брили пісковику.

Богуш нахилився, пошукав щось у щілинах стіни та за прилавком. Врешті підняв камінь величиною з кулак і стиснув його. Камінь змінив структуру, розплився й дозволив сформувати із себе предмет видовженої форми. Чоловік вигнув кам’яне тісто у форму літери «L» і вбив у стіну в місці, де мала бути ручка неіснуючих дверей. Він зачекав, поки ручка набере відповідної форми й блиску міді, й натиснув на неї. Двері, яких мить тому ще не було, відчинилися.

— Цього можна навчитися, — зауважив чоловік і провів друзів у темний тунель.

— Це як вписувати коди у гру, — сказав Нет. — Щоб проходити крізь стіни… і таке інше.

— Достатньо сприйняти за очевидне те, що двері мають бути у цьому місці. Тоді контрольна система Палацу снів вирішить, що вони мають тут бути, ба більше — що вони мають кудись вести.

— Ми вийшли з Елітарності, — нагадав Нет.

Тунель розширювався. У кількох місцях з’явилися вікна, що несміливо світили матово-жовтим. Ніби той, хто створив це місце, не міг вирішити, чи хоче розмістити тут будинки, чи ні.

— Елітарність — це один великий обман. Ми знаємо спосіб увійти до Елітарності в будь-який момент. Але навіщо? Треба бути отупілим, щоб так бавитися.

— Скільки можна пити цю хімічну гидоту, заїдаючи синтетичними батончиками й жирними чіпсами? — додав Єжи. — Отупілим подобається дриґатися протягом двох днів під ту саму музику. Але ми переможемо!

— Цей світ все-таки є тільки сонним кошмаром, — зауважила Ніка.

— Багато разів у нашій історії використовували Палац снів, — додав Богуш. — Не завжди свідомо і не завжди знаючи механізм. Якщо багато людей постійно думає про те саме, то й у сні вони бачать те саме. Так він постає і втягує всіх. Люди уві сні приймають ідеї одне одного. Після пробудження вони пам’ятають їх і сприймають як власні. Так вибухають революції.

— Великі рекламні кампанії можуть викликати подібний ефект дуже швидко, — озвався Єжи. — Тут завжди є реклами оранжаду, батончиків і кількох видів чіпсів. Зараз цей механізм використано до таких приземлених цілей, що аж прикро.

— Траплялося, що й на добрі справи його використовували, — втрутився Богуш.

— Але зараз ідеться передусім про те, щоб люди жерли цю гидоту, — Єжи аж підвищив голос. — Навіщо згадувати про інші рази? Цей Палац найбільший!

— Річ не лише в цьому, — озвався Фелікс.

— А в чому ще?

— Не знаю.

— Але ти над цим працюєш? — підказав Нет.

— Саме так! — він поглянув на Нета дещо роздратовано. — Ми відкрили існування мережі передавачів, що створюють невідоме нам поле. У безпосередній близькості до них люди засинають. Ми підозрюємо, що ці передавачі — ми назвали їх Крадіями снів — існують для притягування до Палацу якнайбільшої кількості людей.

Богуш і Єжи перезирнулися.

— Це пояснює, як Палац снів над Варшавою постав так швидко, — сказав Богуш. — Знаєте, де розташовані ці передавачі? Хто ними управляє?

— Знаємо, хто за цим стоїть, — відповів Фелікс. — Це трохи складно, бо… Це не людина. Це…

— Майже дійшли, — перебив Єжи. — Скажете це на зібранні.

— На чому?

— На зібранні. У русі опору найважливіше — це добра організація. Не всі тут тупіють, — Єжи помахав рукою, щоб нові знайомі йшли за ним. — Таких, як ми, досить багато. Переконаєтеся самі. Ми виграємо!

Друзі дійшли до великої круглої зали. Вона мала незвичний вигляд. Посередині стояв великий стіл, біля нього — кілька крісел. Навколо, в кількох півколах, стояли стільці. Уся поверхня стіни від підлоги до стелі була вкрита полицями з величезною кількістю тек. На великому столі кілька людей порядкували якісь папери й пробивали дірки в аркушах, котрі вкладали до папок.

— Ви згенерували стільки паперів за два тижні? — запитав Фелікс.

— Ми в русі опору не економимо, — гордо сказав Богуш. — Тому ми переможемо!

— У нам замало часу, — Фелікс серйозно поглянув на провідників. — Треба якнайшвидше обмінятися інформацією й розробити план дій.

— О ні! — перелякався Богуш. — Не можна так, без дискусії. Ми повинні це обговорити, проголосувати. Підготуватися… у нас напружений графік обговорень.

— Немає часу на голосування, — зауважив Фелікс. — Ми повинні вимкнути Палац снів.

— Вимкнути? — щиро здивувався Богуш і подивився собі під ноги.

У пилюці, що вкривала підлогу, він намалював носком чоботу коло й вкрив його візерунками. Почекав якусь мить, дмухнув, здійнявши хмару куряви, — і замість намальованого кола виник круглий люк, подібний до каналізаційного. Богуш схопився за ручку й відсунув люк убік. У залі одразу почулося стукотіння якоїсь машини та з’явилося вологе гаряче повітря з хмаринками пари. Внизу працювала парова машина, спарена з дизельним двигуном і кількома іншими приладами. Нижче, спираючись на решітки, крутилися шестерні й маховики, що приводили в рух товкачі. Пара з сичанням виходила із запобіжних клапанів на котлах, під якими було полум’я. Не було видно стін чи підлоги. Усе внизу, куди тільки сягав погляд, було єдиною великою машиною.

— Гадаєш, у такої машини є звичайний вимикач? — запитав Богуш. — Як у телевізора? Ні. Це потребує дискусії. Ми обговорюємо вже два тижні.

— Спочатку я маю знайти маму, — нагадав Нет. — Ви не знаєте, як тут когось знайти?

Богуш і Єжи похитали головами.

— Ми ще не обговорювали цього, — сказав Богуш, — але охоче обговоримо.

— А що вам вдалося зробити? — запитав Фелікс.

— Поки що… — Богуш замислився. — Поки що ми готуємося до справжніх підготувань до підготовчих дій. У нас тут постійні проблеми, які все затягують, — він змістив люк і вказав на високу драбину, на верхівці якої маленька дівчинка намагалася дотягнутися до найвищої полиці. Їй бракувало добрих пів метра. — Нова архівістка занизька. Не дістає до найвищої полиці.

— То подовжте драбину.

— Не така проста річ, — Єжи почухав потилицю, — подовження драбини потребує голосування, а документи для цього голосування саме на тій полиці.

— Ви не можете подовжити драбину без голосування? — здивувався Фелікс. — А може, хтось вищий допоміг би архівістці?

— Треба це обговорити, — погодився Єжи. — У нас кілька архівістів, але у кожного є чітко окреслені полиці до обслуговування. Так… Хтось міг би їй допомогти… — він ще раз поглянув вгору. — Не можу дивитися, як вона мучиться. Я впишу це до плану нарад на наступний тиждень.

Ніка перепросила й відтягнула хлопців убік.

— Ми не повинні з ними спілкуватися, — прошепотіла вона.

— Чому? — запитав Нет.

— Вони сидять тут два тижні й нічого не зробили. Тільки радяться й базікають.

— У нас година, як максимум кілька, на вирішення цього всього, — Фелікс поглянув на годинник, але на циферблаті була тринадцята, тобто на точність часу покладатися було не можна. Він зітхнув. — Культурно попрощаємося й вийдемо.

— Може?.. — Ніка напружено поглянула на хлопців.

— Клівлен? — запитав Фелікс.

— Вона була тут однією з перших. Вона може знати більше.

Фелікс кивнув.

— Схоже, ми підемо, — сказав він голосніше.

— Почекайте! — скрикнув Єжи. — За годину почнеться зібрання. Оберемо нове правління.

— У нас немає на це часу, — ввічливо відповів Фелікс. — За годину ми повинні…

— Ну гаразд! — зрадів Богуш. — Зібрання може початися навіть за п’ятдесят хвилин. Може, вдасться просто зараз записати вас до молоді нашого руху опору, і зможете отримати голос на форумі та відповісте на запитання.

— Звісно, не одразу, — швидко додав Єжи. — Ми не можемо перенести нараду, присвячену найкращому розміру офісних скріпок… Голосування щодо коліру папок також не можна перенести, бо після нього вибори нового правління, а документацію треба вкладати в папки конкретного кольору…

— Я шукаю маму! — випалив Нет. — Ви хоч знаєте, де перебувають в’язні, які ніколи не прокинуться?

— Нагорі, — сказав Богуш. — На найвищому рівні Палацу. Ми охоче обговоримо це на зібранні.

— У мене немає часу на зібрання! Ви ж за два тижні нічого не зробили!

Богуш і Єжи здивовано перезирнулися.

— Як це не зробили? — обурилася товстенька жіночка, піднявши погляд від паперів на столі. У неї були окуляри в чорній оправі й занадто яскравий макіяж. — Двадцять вісім зібрань, триста двадцять сім ухвал, майже двісті п’ятдесят проектів ухвал. До цього детальні звіти й стенограми з кожного зібрання. Це називається «нічого не зробили»?!

Друзі перезирнулися.

— Я назвав би це… — Нет прикусив язик.

— Ви нам потрібні, — сказала жіночка з натиском. — У нас стільки роботи, що кожна пара рук стане в пригоді. Проявіть хоч трохи відповідальності. Йдеться про рух опору! Про перемогу! Ми ухвалили, що кожен документ, складений радою, повинен мати дві копії. А хтось має це зробити. Переписати, продірявити, вкласти до відповідної папки.

— Навіщо? — Фелікс уже просувався до виходу.

— Заради перемоги. Це важлива річ…

— Яка річ? — запитав Фелікс. — Про яку річ ви говорите?

— Я говорю про… — жінка обвела руками велике коло в повітрі, вказуючи на всю залу, — про все це. Це важливо. Хтось має це зробити.

— Ви взагалі робите щось, окрім складання документів? — підозріло запитав Фелікс.

— Бракує часу, — жінка розвела руками. — Нам потрібно більше людей. Тому ви повинні лишитися.

— Знищте ці документи й забудьте про них.

— На жаль, їх не можна знищити, — втрутився Єжи. — Треба було б підписати ухвалу про знищення кожного документа окремо, потім ухвалу про знищення звіту з ухвали про знищення… Це потребує купи часу. Врешті треба було б також створити звіт у трьох екземплярах про знищення кожного документа разом з точним описом цього документа. Тож після закінчення операції знищення всіх документів у нас було б втричі більше документів.

— Люди! — скрикнув Нет. — Спаліть ви просто це сміття!

— Теж не можна, — Єжи почухав потилицю. — Ми повинні були б створити рапорт у трьох екземплярах про знищення кожного документа.

— Ходімо звідси, — постановив Фелікс.

Друзі рушили до виходу.

— Лишіться! — попросив Богуш. — Ми сподівалися, що завдяки вам відбудеться омолодження кадрів, що ви вдихнете життя в наші зібрання.

— Це важливо! — кричала жінка. — У нас немає нікого для обслуговування дирокола. Не продірявивши, документи не можна вкладати до тек. Я повинна скласти звіт про запізнення в продірявлені, але ці звіти немає кому продірявити…

Крики долинали до друзів аж до перехрестя тунелів. Далі вже не можна було йти прямо, тож вони мали вибрати: ліворуч чи праворуч.

— Диванний рух опору… — пробурмотів Нет. — Добре, що не намагалися затримати нас силою.

— Їм треба було б спочатку ухвалити про це ухвалу, — відповів Фелікс. — Переписати в кількох екземплярах і продірявити. Хоч щось ми дізналися, — він нахилився за шматком вугілля й намалював на стіні прямокутні двері ліфта й кнопку виклику.

— А це не надто просто? — запитала Ніка.

Замість відповіді Фелікс натиснув на кнопку. За мить пролунав характерний дзвіночок, і сталеві клепані двері роз’їхалися в стіни, відкриваючи старий елегантний ліфт. Друзі ввійшли всередину. Поліровані фанерні панелі поєднувалися латунними планками. На панелі в стилі ардеко[50] були тільки дві кнопки: одна з написом «головний вимикач», а над нею… «Клівлен».

— Твоїх рук справа? — Нет поглянув на Ніку.

— Я не навмисне, — вона стенула плечима.

— Ви впевнені, що це правильний шлях? — запитав Ведмедик Короткий шлях.

Друзі відсахнулися під стіну, хоча ведмедик стояв за кілька кроків від входу. Він був такий великий, що головою торкався стелі. У слабкому світлі він здавався чорним, лише очі світилися як два рубіни. Фелікс і Ніка одночасно протягнули руки до панелі з кнопками. Ведмедик ступив перший крок до відчинених дверей.

— Ні, будь ласка… — простогнав Нет. — Не натискайте дві кнопки одразу, бо воно зламається…

Фелікс і Ніка натиснули обидві кнопки одночасно. Ведмедик рушив у їхньому напрямку, а двері не зачинялися.

— Я ж казав, — Нет забився в куток.

Фелікс і Ніка сперлися спинами на стіни ліфта і перелякано дивилися, як Ведмедик іде в їхньому напрямку. Двері зачинялися.

— Ні… Ні… Ні… — повторював Нет, а Ведмедик, витягаючи величезні лапи, біг у бік щілини дверей, що поступово звужувалася.

Двері виявилися на мить швидшими. Коли ліфт поїхав угору, щось вдарило в нього з такою силою, що аж замиготіло світло. Друзі затамували подих. Але вони вже їхали вгору, і переслідувач не міг їх наздогнати.

— Він спеціально це зробив, — Нет важко дихав. — Спеціально закричав з такої відстані, щоб двері встигли зачинитися до того, як він до нас дістанеться.

— Гадаєш, він не хотів нас схопити? — запитав Фелікс.

— Він хоче нас перелякати так, щоб коли врешті схопить нас, ми самі померли зі страху.

Знизу шахти долинали гучні удари в двері.

— Поки він знайде сходи, мине трохи часу, — невпевнено сказав Фелікс. — Ми маємо обирати вузькі коридори. Він зараз такий величезний, що не всюди поміститься.

— Я думаю… — почав Нет. — Думаю, чому тут немає кнопки «Мама».

Ліфт сповільнив рух. Пролунав дзвоник, і двері відчинилися. Друзі вийшли в короткий коридор, у кінці якого була освітлена блакитним кругла зала. Джерелом світла була молочна плита підлоги. Посередині, на кам’яному столі у формі гриба було розміщено червону кнопку величиною з тарілку. На латунному кільці навколо кнопки виднів напис «Головний вимикач Палацу снів». Було чути стишений шум потужної машини, яка оточувала друзів зусібіч.

— Якщо хочемо, то можемо! — Нет раптом забув про ведмедика на ім’я Короткий шлях. — Ми ж все-таки суперкоманда! Мій емоційний коефіцієнт зростає. Якщо тільки вимкнення звільнить усіх…

— А це не надто просто? — Ніка не поділяла ентузіазму друга. Вона підійшла до столу й придивилася до кнопки, що сяяла червоним.

Освітлена знизу блакитним, вона дещо лякала.

— Прості рішення — найкращі! — запевнив Нет.

— Якщо діють.

— Тут має бути небо, — зауважив Фелікс. — Або ми всередині вежі…

— Ми всередині Мортенового комп’ютера, — заперечив Нет. — Тільки це знаю точно. Усе решта — брехня.

Двері ліфта зачинялися. Фелікс швидким рухом затримав їх. Вклав візитівку Годинникаря у щілину між панелями так, щоб вона закривала фотодатчик. На візитівці з’явився напис «Поспішайте».

— Навіщо ти блокуєш ліфт? — запитав Нет. — Ми зараз вимкнемо весь Палац.

— По-перше, звідси немає іншого виходу, — відповів Фелікс. — По-друге, щоб не приїхав наш особистий кошмар. А по-третє… про всяк випадок. Я завжди так роблю.

Друзі стали навколо столу, посеред якого пульсував слабкий червоний вогник.

— Тож це покінчить з усім, — пробурмотів Фелікс.

— Спочатку ми повинні знайти Клівлен, — тихо сказала Ніка.

— Чому не мою маму? — запитав Нет.

— Клівлен багато знає про це місце. Коли знайдемо її, дізнаємося решту.

Вони якийсь час дивилися на вимикач.

— Я гадаю, коли ми натиснемо на кнопку, усі просто прокинуться.

— Ми мов троє вампірів, — промовив Нет. — Закінчімо це, бо я сам починаю боятися.

— Якщо ми вже тут… — Фелікс витягнув руку й поклав на вимикач. Він поглянув на друзів. Ніка поклала долоню на його долонь. За мить приєднався Нет.

— Коли ми прокинемося, можемо цього не пам’ятати, — Ніка сумно всміхнулася до хлопців.

Фелікс намагався зробити якнайкращу міну, але це було не надто переконливо.

— Зробімо це! — сказав він.

Друзі затримали дихання й одночасно натиснули вимикач Палацу снів.

⁴⁸ Промпт — знак заохочення, демонструє готовність комп’ютера приймати команди. Часто трапляється в операційних системах, де основною формою комунікації з комп’ютером є рядок команди.

⁴⁹ «Врятуй світ».

⁵⁰ Ардеко — стиль у мистецтві 20—40 років ХХ століття.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нічого не сталося. Кнопка клацнула і повернулася до попередньої позиції. Бурчання машини не стихло й не посилилося, барви не змінилися. Друзі мовчали, кожен чекав, що хтось інший скаже щось розумне.

— Упс! — підсумував Нет. — Може, воно працює із запізненням? Або… треба довше тримати, — він знову натиснув кнопку.

— Боюся, що ні… — похмуро промовив Фелікс.

— А може, треба кілька разів, — Нет натиснув велику кнопку кілька разів, наче робив масаж серця.

— Це не має сенсу, — Фелікс відсунувся від столу. — Було б занадто просто, якби так все вдалося.

— Ти уявив собі вимикач, — визнала Ніка, — але не все те, що він має вимикати. Усе інше наснили два мільйона людей. Цього не можна так просто вирішити.

— Це через те, що ти згадала про Клівлен! — Нет зло подивився на подругу. Потім повернувся до Фелікса. — А ти в це не вірив.

Але щось все-таки змінилося. Підлога засвітилася фіолетовим, щоб за мить засвітитися червоним.

— О-о… — Нет відсунувся до стіни. — Схоже, Мортен запустив антивірусну програму.

— Антивірусну програму? — здивувалася Ніка.

— Ми зараз — комп’ютерний вірус. Натиснувши на ту кнопку, ми атакували систему, — Нет рушив до ліфта. — Валимо звідси!

— Рух опору якось спеціально не приховував свою діяльність, — зауважила Ніка, коли вони зайшли до ліфта.

— Написання рапортів і балачки про перемогу не є небезпечними. І те, що ми робили раніше, теж небезпечним не було.

— Схоже, ми все-таки її врятуємо, — Фелікс натиснув на кнопку з написом «Клівлен». — Принаймні, знайдемо.

Друзі ще раз подивилася на червону підлогу зали з фальшивим вимикачем.

Двері не збиралися зачинятися. Фелікс із найгіршими очікуваннями натиснув кнопку ще раз. Нічого не сталося.

— Ой-йо! Нас відправили на карантин! — Нет розстібав верхні ґудзики на сорочці. — Здається, у мене клаустрофобія.

— Тшшш… — Ніка приклала палець до вуст. — Чуєте?

Крізь бурчання машини долинуло тихе металеве стукання, наче хтось бив по сталевих ґратах обмотаним ганчіркою прутом.

— Це десь під нами, — оцінив Фелікс.

Друзі подивилися на підлогу ліфта. Стукання було тихим, але ритмічним. Воно наближалося.

— Нагадує… — почав Фелікс.

— …плюшевого монстра, що піднімається драбиною всередині шахти, — закінчив Нет. — Я — пас!

— Ти сам казав, що він нічого нам не зробить, — нагадав Фелікс. — Тільки налякає.

— І в нього це дуже добре виходить! — Нет натискав кнопку «Клівлен». Лише зараз, коли він відвернувся від червоного світла, стало помітно, що він білий, мов крейда.

— Подивися, що написано на візитівці, — попросила Ніка.

Фелікс поліз у кишеню і завмер.

— От я кретин! — промовив Фелікс і витягнув візитівку.

— Старий… — Нет підвівся і розвів руками. — Іноді у мене з’являється бажання тебе просто придушити.

— Соррі… Уві сні я сам не свій.

— Ми мали не сваритися, — нагадала Ніка. — Ніхто з нас тут не є собою. А якби Фелікс не заблокував візитівкою двері, ми не змогли б утекти.

Двері зачинялися.

— І як там твій емоційний індекс? — Фелікс подивився на Нета.

— Трохи краще… — зітхнув той.

Щось глухо вдарило у підлогу ліфта, аж замиготіло світло. Ніка пискнула і притиснулася до стіни спиною.

— А зараз знову погано! — понуро заявив Нет.

Двері не зачинилися до кінця. Удар пошкодив механізм.

— Плюшак не може бути настільки сильним! — Нет вказав на випуклість у підлозі, вибиту знизу.

— Це не плюшак, — зауважив Фелікс. — Це сталевий робот у плюшевому вбранні.

Ніка кілька разів натиснула на кнопку, але двері зачинятися не хотіли. Фелікс подивився вгору, на люк у стелі.

— Я не полізу в шахту ліфта! — швидко заявив Нет.

Наступний удар підняв кабіну на кілька сантиметрів. Ніка скрикнула і притулилася до Нета, який обійняв її за плечі. Схоже, він зовсім забув, що гнівався на неї. Фелікс спробував руками здвинути стулки дверей, але вони були заблоковані.

— Зачини їх, — він подивився на Ніку. — Використай силу.

— Але ж це сон… — Ніка відпустила Нета.

— Тим більше все вдасться.

Черговий удар, і чергова гуля у підлозі. Ніка заплющила очі, сконцентрувалася і подивилася на двері. Кабіна завібрувала, а двері зі скреготом зачинилися.

— Ми досі стоїмо, — зауважив Нет.

— Ти зможеш зрушити те, чого не бачиш? — запитав Фелікс. — Залишилися ще зовнішні двері.

— Ніколи не пробувала, — відповіла Ніка.

— То це найкращий момент спробувати…

Ніка заплющила очі й стиснула кулаки. Під ліфтом щось заскреготіло і здригнулося. Застогнав метал. Ліфт несподівано рушив угору.

— Чого ми насправді боїмося? — запитав Нет. — Зрештою, нас переслідує власна хвора уява.

— Це просто, — почав Фелікс. — Уяви порожню кімнату. Заходиш до неї, зачиняєш двері й вимикаєш світло. Спочатку нічого не відбувається, але за мить з’являється тривога. Випадковий звук — і ти боїшся всього навколо, хоча знаєш, що це тільки твоя уява. Ти знаєш, що немає чого боятися, але все одно боїшся. Це в нас первісне, ще з часів збирання ягід.

Нет довго дивився на друга.

— Ти дуже образно це описав, — промовив він нарешті. — Зараз я боюся ще більше.

Ліфт плавно зупинився. Двері беззвучно відчинилися.

Кімната була велика, немов спортивна зала. Вів до неї портал із кольорового пластику. Коли друзі пройшли, він заблищав усіма можливими кольорами і заграла інструментальна версія «Happy Birthday». У кімнаті сиділи плюшевий кролик, плюшевий ведмедик і ще кілька звірів. Кожен з них був кілька метрів заввишки і дивився просто перед собою чорними ґудзиками-очима розміром з тарілку для піци. Далі була конструкція, що складалася з гірок, драбинок та басейну з пластиковими кульками, який можна знайти у кожному великому торговельному центрі, де батьки можуть залишити дітей і спокійно зробити покупки.

— Донька султана Брунея, якщо цей чувак має доньку, навряд чи може похизуватися такою кімнатою, — зітхнув Нет.

— Уві сні і я могла б таку мати, — відповіла Ніка.

Вони пройшли через майданчик для мінігольфу, платформу з каруселями, потім повз великий стіл з макетом залізниці ТТ з десятком рейок, комплект для домашнього кінозалу, ванну завбільшки з невеличкий фонтан і акваріум з екзотичними рибами, над яким висіла дзеркальна куля. Нарешті вони опинилися на волохатому рожевому килимі, який вкривав щось на кшталт маленької площі. Прилеглі до нього «будинки» з великим ліжком під балдахіном і з черговим набором для домашнього кінозалу, кількома гігантськими шафами, кухнею з трьома холодильниками і парочкою речей Фелікс, Нет і Ніка не мали бажання розглядати.

Клівлен ніде не було.

Фелікс підійшов до маленького комп’ютерного стола і поклав долоню на крісло.

— Ще тепле, — зауважив він.

Друзі кілька разів прокричали ім’я Клівлен, але ніхто не озвався. Угорі над волохатим килимом, навколо круглої кришталевої люстри, на невидимих нитках кружляли планети Сонячної системи. Діти обійшли кімнату по колу, але не знайшли інших дверей. Проте було велике вікно, з видом на Елітарність та інші частини Палацу, на добрих триста метрів униз. Друзі сперлися на підвіконня й подивилися вниз.

— Може, хтось це їй приготував, щоб вона не захотіла прокидатися, — промовила Ніка. — Це схоже на золоту клітку.

— Але як би вона звідси вийшла, якщо ми піднялися на ліфті? — запитав Нет.

— Як гадаєте, у цьому сні можна літати? — запитав Фелікс.

— Тому чуваку на будівництві не вдалося, — нагадав Нет. — Він гепнувся об землю так, що аж зник.

— Люди, коли дорослішають, втрачають уяву, — промовила Ніка. — І здатність літати уві сні.

— Тож ти гадаєш, що ми могли б літати? — запитав Нет. — Ми ж не такі вже й дорослі. Принаймні я…

— Навіщо тобі літати? — запитав Фелікс.

Нет кивнув за спину.

— У тому ліфті були дві кнопки, — промовив він. — А іншого виходу я не бачив.

— Якби ми спочатку натиснули «Клівлен», вона ще була б тут, — зауважила Ніка.

— Палац снів — це сума ілюзій, — відповів Фелікс. — Невідомо, що ми тут застали б.

Нет підійшов до комп’ютера. Поворушив мишкою, й екран увімкнувся. Заінтригований, Нет сів і почав читати.

— Що там? — Фелікс схилився над його плечем.

— Список повідомлень, які Клівлен хотіла відправити до блогу.

— Покажи, — попросила Ніка.

Вони переглянули нотатки.

Це місце задовольняє всі мої потреби, але я не можу звідси піти. Кімната стає більшою, якщо потрібно поставити нову річ. Не знаю, як це можливо. Знаю тільки, що вони не роблять цього, коли я сплю. Тут не можна заснути.

— Чому вона це не відправила? — запитав Фелікс.

Нет знайомим рухом піаніста розім’яв пальці.

— Перший справжній комп’ютер уві сні, — буркнув він і забарабанив по клавіатурі, але припинив майже одразу. — Завчасно зрадів. Це тільки на вигляд звичайний комп’ютер. Система подібна до Windows чи Linux… але така, яку собі уявила одинадцятилітня дівчинка. Такий ефект був би, якби я спробував зробити котлети… Тут є й раніші записи. О! Знаєте, що вона отримала на день народження? Ще одного поні, бо попередній смердів. Також… тераріум з крокодилами… Здається, вона трохи балувана.

— Зараз це не має значення, — сказала Ніка.

— Ти не розповіла нам про це.

— Бо це не має значення. Я теж читала її блог.

— Але одне повідомлення вона відправила звідси, — згадав Фелікс.

— Дико підфартило, або радше сонно підфартило, бо тут немає навіть мережевого протоколу…

— Без нього не вийде? — запитала Ніка.

— Це так, наче ти хотіла б дістатися трамваєм туди, де немає рейок. Підозрюю, що уві сні це можна зробити. Як у дурних фільмах для розумних людей. Герой просто натискає клавішу, а повідомлення вирушає туди, куди повинно.

— Тож ти можеш це все відправити? — запитав Фелікс.

— Гадаю, що так, — Нет знову забарабанив по клавішах. — Здивується ж вона, коли прокинеться і це все прочитає…

— Зачекай! — затримала його Ніка. — Прочитаймо, може, вона написала, куди пішла.

— Спочатку відправимо, — сказав Фелікс. — Тут достатньо інформації, аби хтось… повірив у це все.

Нет вписав «відправити всі повідомлення», і вони по черзі стали складатися в анімаційні конверти і відлітати у глиб монітору.

— Я ж казав, як у дурному фільмі для розумних, — усміхнувся Нет. Він клікав далі, поки всі повідомлення не відлетіли. — Перший в історії блог, написаний уві сні. Можемо теж щось дописати у коментах.

— Немає потреби. А також…

З боку ліфта пролунав гуркіт. Друзі здригнулися.

— А також немає часу, — прошепотів Нет. — Може, візьмемо якийсь… чарівний олівець і намалюємо у ліфті парочку нових кнопок?

— Для використання цього ліфта вже запізно, — Фелікс взяв на столі чорний олівець, підійшов до стіни біля ліжка і намалював на ній двері.

Друзі відступилися і подивилися на намальований прямокутник, який не збирався ні на що перетворюватися.

— Нам же дуже потрібні ці двері, так? — запитав Нет.

— Ніхто з нас не бажає зустрітися з Коротким Шляхом, — визнав Фелікс.

Він домалював завіси і підправив контур дверної ручки.

Черговий удар у кабіну ліфта був іще потужнішим.

— Може, це місце спеціально захищене? — запитала Ніка. — Аби Клівлен випадково не втекла.

— Або щоб тільки вона могла тут снити, — додав Нет.

— То як вона злиняла? — Фелікс постукав по стіні. Потім домалював замкову щілину під ручкою, а поміркувавши, провів ще одну лінію, зімітувавши дверний отвір.

Але це нічого не дало. Лінії залишилися тільки лініями.

— Ми повинні знайти цього Великого Програміста, — промовив Нет. — Того, хто створив зв’язок реальності зі сном. Він міг знати, як вимкнути Палац снів.

— Може, не зараз… — Фелікс роззирнувся. Подивився у вікно.

— Ми не полетимо… — похитала головою Ніка. — У справжньому сні це ще могло б вийти…

Кілька сильних ударів та скрегіт відірваної жесті свідчив про наближення зустрічі з ведмедиком.

— Вигадай щось! — Нет вчепився у рукав сорочки Фелікса.

— Це не Будинок Снерів, — нагадала Ніка. — Тут ми не наснимо вихід крізь шафу.

Вони розпачливо озиралися навкруги.

— Я справді знаю, що це все нереально, але це нічого не змінює, — сказав Нет.

Гучний гуркіт сповістив їх про остаточне знищення дверей. Друзі завмерли. За мить з-за гігантських плюшевих іграшок, каруселі і басейнів з м’ячиками пролунали повільні кроки.

— Ходімо, — Фелікс потягнув Нета й Ніку до ліфта.

— Не в той бік, — пошепки запротестував Нет.

— Є план… Поїдемо на поїзді.

— Здурів?! — зашипів Нет. — Тобі саме зараз закортіло погратися в залізницю?

— Робіть як я!

Вони дісталися до столу і всілися на краєчку, намагаючись не звалити дерев та будинків.

Великий кролик з очима, мов тарілки для піци, перевернувся. Пролунало горлове гарчання плюшевого, хоча його поки не було видно.

— Він добряче розведмежений на нас, — прошепотів Нет. — Сидіння тут нічого не змінить.

— Повертаймося і сідаймо з іншого боку від рейок! — скомандував Фелікс.

Вони перекинули ноги над столом.

— Які рейкі? — запитав Нет, але здивовано зауважив, що сидить на залізничних рейках і його ноги впираються у пластикові шпали. Усе приміщення стало розмитим, віддаленим тлом, натомість іграшкова залізниця раптом виросла й стала їхнім реалістичним оточенням.

Діти піднялися. Виявилося, що вони тепер розміром, як фігурки на пластиковій автобусній зупинці.

— Не торкайтеся одночасно двох рейок, — застеріг Фелікс.

— Тут дванадцять вольт. У нинішній ситуації це досить багато.

— Як ти це зробив? — Ніка озиралася із широко витріщеними очима.

— Ми не змогли модифікувати навколишнє середовище, тож я подумав, що можемо модифікувати себе. Уві сні це можна.

— Для чогось іще потрібен твій раціональний підхід до світу, — усміхнулася дівчина.

— Наш масштаб — один до сто двадцяти, — застогнав Нет. — Атоми у наших тілах зменшилися чи їх просто поменшало?

— Тут немає атомів, — відповів Фелікс. — Сходімо з рейок. Потяг їде.

Наближався великий паротяг, який з відстані півметра здавався справжнім. Друзі зіскочили на траву, яка нагадувала вертикально забетоновані в підлогу зелені гумові труби. Ходити ними було важко — вони були еластичними, але жорсткими. Друзі обернулися, щоб побачити потяг. Потужний паротяг тягнув за собою вагон вугілля та п’ять вагонів першого класу. Коли він проїхав поряд, почулося гудіння двигуна. Лише зараз діти побачили, що це пластикова іграшка, хоча здригання підлоги під ногами вказувало на протилежне. Віконні рами вагонів були надто товсті й намальовані срібною фарбою, двері не відчинялися, бо були тільки позначені заглибленням у пластику. Колеса крутилися на товстих стрижнях замість підшипників і мали великі люфти.

Потяг поволі проїхав і зник у тунелі. Що далі він від’їжджав, то більше нагадував справжній.

— Ми здобуваємо щоразу більшу владу над цією машиною, — зауважив Нет. — Ми змусили Палац снів нас зменшити.

— Це нічого не змінить, — Фелікс похитав головою. — Машина завелика, щоб управляти нею. Треба знайти…

— Клівлен, — закінчила за нього Ніка.

— Ми повинні сховатися від ведмедя! — нагадав Нет.

— Ми у сто двадцять разів менші, — відповів Фелікс.

— Час спливає для нас у сто двадцять разів повільніше. Ходімо до станції і сховаймося у будинку вокзалу. Це якихось чотири метри. Кілька хвилин ходьби.

З пластикової трави вони зійшли на асфальт чи принаймні на щось, що було схоже на асфальт. Насправді це був викрашений у темно-синій колір папір, що в такому масштабі мав вигляд поламаних дрібних шматочків дерева, залитих синім гіпсом. Але йти по цьому було легше, ніж по «траві».

— Здається, це все наснила Клівлен, — раптом зауважила Ніка. — Якби я наснила збільшену залізну дорогу, то все мало б такий самий вигляд, як у житті.

— Соррі. Це, мабуть, знову через мене, — промовив Фелікс. — Вона наснила залізницю, а збільшення — це вже моя справа. Такий вигляд має папір, збільшений у сто двадцять разів.

— Ти завжди мусиш бути таким точним? — запитав Нет. — Ми тут загинемо.

— Припини, — втрутилася Ніка. — Це була найкраща дорога для втечі.

— Але ми тікаємо від ЙОГО ведмедя.

— Він вже наш спільний. Усі ми його створювали й наповнювали своїми страхами.

— Соррі, — похитав головою Нет. — Нерви здають. Кожен би зірвався, якби ходив моделлю залізничної дороги… Окей, я вже в нормі.

Фелікс зітхнув.

На дорозі стояв автобус. Зазвичай у таких моделях машини не рухалися. Вони були б у різних місцях, якби були картинками. Автобус стояв між зупинками. Пластиковий водій вмикав п’яту передачу, пластиковий пасажир читав газету, а на останніх рядах сміялися пластикові діти.

Вантажний потяг піднімався на пінопластову верхівку, обсипану зеленими кульками з губки. На вокзал, до якого вони направлялися, саме в’їжджав експрес-потяг TGV[51]. Пластикові фігурки на пероні не поворухнулися, щоб сісти у потяг чи привітати прибулих.

Тротуар перед вокзалом імітував бруківку, але зблизька мав вигляд нерівно застиглої скляної лави. Йти ним було краще, ніж «асфальтом». Будівля вокзалу справляла «скляне» враження.

Друзі дісталися до дверей, Фелікс потягнувся до ручки, але її не було — тільки криве потовщення на пластиковій поверхні.

— О-о! — протягнув Нет. — Ці двері не відчиняються.

— Для чого потрібні двері, які відчиняються, у пластиковій моделі залізниці? — понуро запитав Фелікс. — Я повинен був це передбачити.

— Старий! — Нет поляскав друга по спині. — Ніхто тут не має до тебе претензій. Ти знаєш, який я емоційно нестабільний…

— Не розклеюйся. Поговоримо якось про це… А зараз сховаймося у тунелі.

— Запізно, — Ніка показала вгору.

Ведмідь Короткий Шлях, мов величезна гора, з’явився на туманному обрії за спорудами пластикового містечка. Він рухався незвично повільно, але все одно наближався.

Друзі рушили до найближчого схову, яким виявився припаркований перед вокзалом іграшковий «Шевроле Імпала». Нет спробував відчинити двері. Вони не ворухнулися.

— Заїло? — запитав він.

— Ми у сто двадцять разів слабші, — пояснив Фелікс.

Ніка заскочила у вікно на заднє сидіння, Фелікс — на місце водія, а Нет — на місце пасажира. Вони завмерли на твердих кріслах. Перед Феліксом був кривий шматок пластику у формі великого буханця хліба — кермо.

Похмура гора Короткий Шлях повільно пропливла повз стіл із залізницею.

— Він унюхає нас… — прошепотіла Ніка.

— На столі три містечка, — повільно промовив Фелікс. — Колія з цього містечка проходить крізь тунель. Ми повинні сісти у TGV і доїхати до тунелю. Там і сховаємося.

Ведмідь віддалявся в напрямку вікна. Фелікс, Нет і Ніка вискочили з автівки і побігли до пластикового перону. Потяг стояв у цілковитій тиші. Пластикові люди не ворушилися.

— Як сісти у потяг, коли немає дверей? — запитав Нет.

— Крізь вікно, — Фелікс вказав на вагон.

У кожній моделі вагону одне з вікон було спроектоване відчиненим. Діти добігли до потяга і, допомагаючи одне одному, вдерлися всередину. Потяг рушив.

Пластикові люди у застиглих позах тримали підняті руки, ніби махаючи на прощання. Комусь.

У купе друзі трималися за все, що могли. Там не було нічого, що нагадувало б крісла. Потяг трясло, наче він їхав по вибоїнах, — алюмінієві рейки були нерівними.

— Важко впасти ще нижче, — буркнув Нет. — Їдемо іграшковою залізницею, зменшені у сто двадцять разів, тікаючи від плюшевої іграшки. Уявіть собі такий запис у нашому майбутньому резюме! Я повинен зараз шукати маму…

— Ми нікому про це не розкажемо, — запевнив Фелікс. — І маму знайдемо. Але зараз спробуємо… зійти з потяга.

Друзі визирнули у вікно. Локомотив наближався до тунелю.

— Зіскочимо на ті кущі з губки, — сказав Фелікс, залізаючи на раму вікна і допомагаючи Ніці.

Вони по черзі зіскочили на губку, яка в такому масштабі більше нагадувала жорсткий каучук. На щастя, з ними нічого не сталося — у цьому сні не можна було навіть поранитися. Потяг зник у тунелі.

— Дивіться… — прошепотіла Ніка, вказуючи на прямокутне вікно, нечітке через таку відстань.

Велика плюшева гора у вигляді ведмедя дивилася на них червоними очима.

— О Боже, — злякався Нет. — До тунелю!

Вони забігли в тунель тієї миті, коли ведмідь ступив до них перший крок. Темрява дедалі згущувалася. Фелікс згадав про виснену функцію свого годинника — у тремтливому світлі вони добігли до середини тунелю і зупинилися перевести подих.

— Ти не думав, що ми могли б збільшитися і розмазати його замість тікати? — запитав Нет, коли вони трохи віддихали.

— Для цього трохи запізно…

Великий ніс просунувся в отвір тунелю і створив протяг. Діти схопилися за стіни, щоб їх не видуло.

— Він унюхає нас тут, — буркнув Фелікс.

— Як він може відчути наш запах? — пошепки запитав Нет. — Запах — це хімічні частинки, які носяться у повітрі, так? Тож якщо ми такі маленькі…

— Тут немає частинок чи атомів, — нагадав Фелікс. — Тут взагалі закони фізики не діють. Можливо, ми могли навіть перевищити швидкість світла, — він на мить замислився і витягнув з кишені візитівку. — Власне…

Замиготіло світло потягу, що наближався з протилежного боку. Друзі схилилися над візитівкою. «Перевірте стрілку», — було написано там.

— Подивіться там, — Фелікс вказав на систему стрілок. — Бачите ці колії?

— Вони ведуть за межі моделі, — відповів Нет.

— Там стіна, — уточнив Фелікс. — Колія — вихід з цього приміщення.

Потяг проїхав, затуляючи вид. Звуки, які він видавав, були майже такі самі, як звуки справжнього потяга. Фелікс увімкнув ліхтарик на годиннику і перескочив кілька рейок. Схопив важіль і пересунув стрілку.

— Це наш шлях втечі, — промовив він.

Очікуючи на потяг, друзі встали під стіною.

— Я тут подумав… — Фелікс подивився вгору.

У цей момент пролунав удар і все затрусилося. Світ перевернувся догори ногами і завмер.

Ошелешені діти піднялися з підлоги.

— Я подумав, що скеля над нами з пінопласту, — закінчив Фелікс. — Цілі?

— Схоже, так… — Ніка обтрушувала спідницю.

— Так, — додав Нет. — Але завжди можуть з’явитися ускладнення…

Тунель з лівого боку завалило. Удар був такий сильний, що рейки вдавило в підлогу. З протилежного боку прибув вантажний потяг, і він тільки дивом не зійшов з рейок внаслідок удару.

— Ввалив лапою, — вирішив Нет. — А зараз знову розмахується…

— На щастя, у сто двадцять разів повільніше, ніж зазвичай, — зауважив Фелікс. — Ходімо!

Вони побігли до стрілки. Локомотив вантажного потяга їхав повільно і мав поміст на корпусі парової машини, тож вони легко на нього заскочили. Тримаючись за перила, які шалено вібрували, діти напружено чекали на наступний удар великої лапи.

На роз’їзді локомотив звернув у тунель у стіні.

Діти схилилися, коли ззаду знову пролунав удар, але вони були вже за межами моделі.

— Ти в дитинстві боявся плюшаків? — запитав Нет.

— Радше роботів, які повстають проти своїх творців, — відповів Фелікс.

Потяг сповільнився, аж врешті зупинився на кінцевій станції — у скельному гроті, освітленому лампами. Друзі вийшли на перон і зрозуміли, що повернулися до своїх нормальних розмірів. Коли поглянули на потяг, він знову був маленькою іграшкою.

— Як сказала мадам Жозефіна? — запитав Фелікс. — Та друга частина передбачення…

— «Зло знайдете у собі», — нагадала Ніка.

Фелікс відійшов на кілька кроків і замислився. Нет і Ніка не розмовляли, щоб не заважати йому.

— Я знаю, чому не вдалося вимкнути комп’ютер, — раптом промовив Фелікс.

— Просвіти нас, — попросив Нет.

— Ти колись говорив, що твій тато залишає увімкнений комп’ютер на ніч?

— Залишає, щоб аналізували дані, яких забагато для університетських комп’ютерів і різних дослідницьких програм. Нещодавно ми шукали сигнали позаземної цивілізації.

— У тебе вдома такі швидкі комп’ютери? — здивувалася Ніка.

— Значно повільніші, ніж має SETI[52]. Увесь фокус у тому, що подібне роблять кілька сотень тисяч користувачів комп’ютерів. Коли вони не потрібні власникам, то аналізують дані з інтернету. Таким чином з їхнього об’єднання повстає найпотужніший суперкомп’ютер у світі.

— Про це я й кажу, — покивав Фелікс. — Мортен дійшов висновку, що обчислювальна потужність людського мозку марнується вночі, під час сну. Він вирішив використати це. Немає ніякого супер-комп’ютера… — Хлопець торкнувся пальцем скроні. — Усе відбувається тут.

— Ми це вигадали? — здивувалася Ніка. — Але ж половина міста заснула…

— Ні, не вигадали. Я маю на увазі… вимислили. Немає ніякого суперкомп’ютера. Точніше є, але інший.

— Старий! — вигукнув Нет. — Я ні фіга не второпав.

— Усе відбувається в наших головах, — пояснив Фелікс. — Ця машина — наш мозок та мешканців міста, об’єднаний у суперкомп’ютер.

Нет і Ніка аналізували щойно почуте.

— Може, це не така вже й дурниця, — визнав Нет.

— Мортен опанував Палац снів, — протягнув Фелікс. — Забрав людські сни, а за важку працю давав заміну щасливих снів. Він створив суперкомп’ютер зі з’єднаних людських мізків!

— Матір Божа! — вигукнув Нет. — Геніально! Геніальне зло!

— Запихання цеглин і вся інша праця, уся та рутина — це тільки ілюзія. Насправді мізки тих, хто спить, виконують обчислення на потреби Мортена.

— Які обчислення? — запитала Ніка.

— Гадки не маю. Мурашка, яка тягне гілки на спині, теж не знає, яким має бути весь мурашник, — він знизав плечима. — Усі люди п’ють оранжад, який робить їх вразливими до впливу Крадіїв снів. Вони тут завжди працюють, коли засинають. Потім пам’ятають тільки, що їм снилися кошмари. А оскільки не відпочивають, то почуваються постійно сонними. Тож засинають і потрапляють сюди. Коло замикається. Комп’ютер має дедалі більшу потужність обчислення, бо люди дрімають протягом дня. Ну й купують дедалі більше оранжаду.

— Комп’ютерам не сняться сни, вони не мусять спати, — зауважила Ніка. — Люди мусять… Єдина надія — це Клівлен.

— Придумаємо, як до неї дістатися, — погодився Фелікс. — Це зараз найважливіше.

— Досить захотіти, — промовила Ніка. — Ми всі повинні хотіти того самого. Тоді дістанемося до неї. А вона відповість на наші запитання.

— Я хочу знайти маму… — нагадав Нет. — Не знаю, чи зможу про це забути.

— Недостатньо знайти твою маму, — зауважила Ніка. — ми не знаємо, як витягнути її з Палацу.

— Ми не знаємо, як самі звідси виберемося, — промовив Фелікс.

— Ми забуваємо про одне. Наші тіла лежать у снотронах у Будинку Снерів. Ми в полоні Годинникаря снів, і це він вирішує, коли ми прокинемося. Тож пропоную таку черговість: Клівлен, Нетова мама, вимкнення Палацу. Якщо зосередимося на цих цілях, може, все вийде.

— Гаразд, — погодився, поміркувавши, Нет. — Почнемо з Клівлен.

Друзі рушили єдиним виходом з гроту — вузьким звивистим коридором.

— Тільки яким чином цей суперкомп’ютер з’єднується з Інтернетом? — запитав Нет. — Йому треба пхати масу даних в обидва боки.

— Може, не треба, — промовив Фелікс. — Може, він лише щось вираховує. Може, розв’язує дуже складні проблеми і не потребує для цього зовнішніх даних? Зрештою, він тільки випльовує результат.

Вони відчули подих свіжого повітря. За кожним поворотом коридору ставало дедалі світліше. На цій висоті Палац снів більше нагадував скелю, ніж будівлю, хоча досі мав у собі щось штучне. Скеля була надто геометрично рівною, як казкова декорація з Діснейленду.

Їх засліпило світло. Коли вони розплющили очі, навколо було світло, а на краєчку скелястого виступу сиділа Клівлен. Світле, до пояса волосся розвивалося на слабкому вітерку. У соняччному промінні, на тлі білої сукні здавалося, що воно сяє.

— Привіт! — мовила Ніка. — Ми прийшли тебе звільнити.

Через шум вітру в зламах штучної скелі сюди не сягало жодного звуку. Клівлен не поворухнулася. Вона дивилася вдалину. Ніка хотіла сісти поруч, але не могла на це зважитися — прірва тягнулася на кілька кілометрів униз. Було видно палац Елітарності.

— Клівлен… — покликала Ніка, але дівчина не відреагувала.

Друзі стояли за два метри від неї. Вони боялися підійти ближче. Бачили звідси нижні рівні Палацу. Попри сонячний день унизу, нижче від Елітарності, усе вкривала тінь. Над туманним морем стирчали дахи найвищих будинків. Тінь повільними струменями переливалася через край і стікала на Варшаву.

Клівлен повернула голову і подивилася на хлопців і Ніку. У неї були сумні блакитні очі, вона мала дуже втомлений вигляд.

— Мене тут ніхто не тримає, — сказала вона.

— Тож ти тут з власної волі? — здивувалася Ніка. — Чому?

— Мрію, а Палац снів виконує мої мрії.

— Ти маєш на увазі кімнату з іграшками? — запитала Ніка.

— Я наснила її від початку. Потім у мене були інші бажання, і Палац усе здійснив.

— Ти тут не працюєш? — поцікавився Фелікс.

— Працюють ті, хто внизу. У мене були мрії, тому я потрапила сюди. Палац потребує моїх мрій. Змінює, аналізує, не знаю, що ще робить з ними.

Нет хотів про щось запитати, але Ніка жестом зупинила його.

— Про що ти зараз мрієш? — запитала вона.

— Не знаю… — Клівлен стенула плечима. — Наснила колись море і кораблі на горизонті, потім кита та великий замок з піску. Усе одразу з’явилося. І так щодня, лише мрії ставали дедалі дурнішими і врешті закінчилися. Кілька днів тому наснила летючий сміттєвоз. І відтоді нічого. Хоч би про що подумала, виявляється, що це вже було.

— Якби ти хотіла, то могла б прокинутися?

— Я не хочу прокидатися, — дівчина повільно похитала головою. — Хочу, аби Палац і далі виконував мої бажання. Спробувала загадати, щоб було більше бажань, але з цього нічого не вийшло.

— Та кімната… та, що ми бачили, це були капризи, — пояснила Ніка. — Тобі не потрібні були ці речі. Це була несправжня мрія. Не відмовляйся від мрій, відмовся лише від капризів.

Клівлен мовчала.

— Твоя мама чекає на тебе в лікарні, — продовжувала Ніка. — Сидить біля ліжка і чекає, коли ти прокинешся.

— Це не моя мама, — Клівлен знову похитала головою. — Це опікунка. Мама надто зайнята, аби опікуватися мною.

— Вона тебе любить…

— Вона купувала мені все, чого я бажала. Тож любить… Але я не пам’ятаю її.

Ніка не знала, що сказати.

— Я сама хотіла потрапити до Палацу снів, — промовила Клівлен. — У мене було одне бажання, яке ще не виконалося. Я просила про друзів…

— У тебе були друзі, — нагадав Нет. — Я бачив коментарі у твоєму блозі.

— Я ніколи їх не бачила. Вони були тільки значками.

— Ми гадали… — почав Нет, але похитав головою. — Знаєш, як потрапити до інших? Тих, хто не прокидається?

— Вони у тій вежі. Досить подумати, до кого хочеш потрапити, і потрапиш.

— Тоді чому ти тут сидиш сама? — запитала Ніка. — Ми прочитали кілька записів з твого блогу. Ти писала про самотність, про те, що у тебе немає друзів.

— Це було єдине бажання, якого Палац не міг виконати, — смутно промовила Клівлен.

— Саме це бажання виконано, — Ніка всміхнулася.

Раптом вони відчули, як волосся на голові стає дибки, й обернулися.

— Виконано з надлишком… — прошепотів Нет.

У коридорі стояв Ведмідь Короткий Шлях. Він мав уже три метри зросту і вдивлявся у дітей рубіновими очима.

— Кінець екскурсії! — басом заявив він.

Клівлен скрикнула і зірвалася на ноги. Вона була близько від краю, замахала руками і втратила рівновагу. Фелікс кинувся до неї, однак на частку секунду спізнився. Його рука схопила порожнечу.

— Ні! ! ! — закричала Ніка, але була задалеко, аби щось зробити.

Фелікс подивився вниз. Біла постать падала вздовж вікон, балконів і еркерів, тягнучи за собою вуаль білого волосся. Черевик хлопця зсунувся з краєчку уступу. Фелікс зробив різкий рух, але пальці зісковзнули зі скелі. Він зрозумів, що за мить впаде. Ведмідь із сяючими червоними очима кинувся вперед. Нет намагався загородити йому дорогу, але величезний плюшак відштовхнув його.

— Фелікс! ! ! — закричала Ніка, але ведмідь і її відкинув під стіну.

Короткий Шлях ступив ще один крок до хлопця, який вже зрозумів, що не втримається. Відчайдушним зусиллям він випростав руку. Кінчиками пальців торкнувся краю скелі, але вже падав.

Першої миті він не повірив. Побачив просто перед собою морду ведмедя та його червоні очі. Робот, мабуть, розлютився, що не зміг сам зіштовхнути хлопця.

Фелікс заплющив очі. Почув угорі потужний шум і раптом відчув, що вже не падає.

Він повільно розплющив очі. Ведмідь одним пальцем лівої лапи тримався за скелю, а другою лапою стискав Феліксів зап’ясток.

Хлопець поглянув униз. У голові запаморочилося. Клівлен була вже на половині висоти скелі. Раптом у неї розкрилися білі крила. Вона була схожа на янгола. Дівчина вирівняла політ і ширяла над районами Палацу снів, які затуляла тінь. Він виконав її бажання.

Фелікс підняв голову і зустрівся поглядом з ведмедем. Його очі були зелені.

— Уся сила в одному пальці, — прошепотів Фелікс. — Тепер я тебе впізнав…

Ведмідь напружив лапу і підняв хлопця. Фелікс почув шум гідравлічного серця, яке прокачувало мастило до приводів лап. Раптом він зрозумів, що роботу не вистачить сили одночасно підняти його і втриматися на одному пальці.

— Не роби цього, — повільно промовив Фелікс. — Ми думали…

— Я оцінив ситуацію, — відповів ведмідь. — Зараз тиск впаде. Так має бути.

Рішучим рухом він закинув Фелікса на край уступу. Палець лівої лапи вирівнявся.

Фелікс ліг на живіт і дивився вниз. Нет і Ніка так само.

Плюшак падав.

— Робот не може завдати шкоди людині й допустити, щоб людина постраждала через халатність, — процитував Фелікс. — Це перший закон робототехніки.

— Це був… — почав Нет.

— Це був Голем, — сказав Фелікс. — Я сконструював його уві сні, але не впізнав під цим хутром.

Друзі відсунулися від краю — не хотіли бачити, як ведмідь впаде.

Клівлен була вже маленькою білою цяткою на тлі Тіні. Вона направлялася до Палацу снів.

— Ми звільнили її, — прошепотіла Ніка. — Випадково…

Вони лежали на твердій поверхні, а темний край склепінчастого гроту гострою лінією розрізав блакитне небо.

— Тож оце ти робив під час самотніх візитів до Палацу… — буркнув Нет.

— Це певна розрада за те, що я цілими ночами не штовхав цеглини… — відповів Фелікс.

— Але ти міг додати четверте правило робототехніки, яке забороняє лякати людей…

— Без нього ми сюди не потрапили б, — нагадала Ніка.

— Ви допоможете мені знайти маму? — запитав Нет.

— Лишшень уяви, де вона зараз, — Ніка сперлася на лікті. — Ти мусиш відкрити дорогу.

— Я намагаюся уявити це вже давно. І досі бачу вологі підземелля Палацу, глибоко під ротондами. Це точно не ця сонячна вежа.

— Тож ми повинні йти туди, — вирішив Фелікс.

— Клівлен казала…

— Вона казала, що достатньо подумати про когось, аби до нього потрапити, — Ніка схопила Нетову руку. — Заплющ очі і подумай, де вона.

— Знаю, де вона, — промовив Нет. — Унизу…

— Ходімо туди! — Ніка зірвалася на ноги.

— Це якісь вісім кілометрів униз… — Фелікс не поділяв її ентузіазму. — Доберемося туди за п’ять-шість годин… це наче спускатися по сходах у півтори тисячі сходинок.

— Звучить не дуже, — визнав Нет.

— Тому краще витратити п’ять хвилин, щоб подумати. Сідаймо.

— Не хочу гаяти час, — Нет підняв уламок вугілля і намалював на бетоні прямокутник дверей ліфта.

Хвилину діти дивилися на чорні лінії, але ті й не думали перетворюватися на справжні двері.

— Зачарований олівець тут не діє, — промовив Нет. — Може, цей фрагмент Палацу побудовано тільки для Клівлен?

— Це не тому… — похмуро всміхнувся Фелікс. — Просто з вами тут я. А я знаю, що восьмикілометровий ліфт не може існувати.

— Чому?

— Довго пояснювати… Це мусить буди радше вертикальний потяг, у якого живлення на третій рейці. Як у метро.

— Чому?

— Хочеш, щоб я прочитав лекцію?

— Не дуже…

— Тоді повір на слово. Восьмикілометровий ліфт не має права існувати. Якщо не бажаєте йти туди пішки, маємо вигадати щось інше. Вас стримує моя раціональність. Якби не я, ви уже спускалися б цим ліфтом.

— Не розділяймося, — вирішив Нет. — Подумаємо, що робити.

Друзі сіли на безпечній відстані від прірви.

— Клівлен казала, що Палац дозволяв їй тут залишатися, бо в неї були мрії, — промовила Ніка.

— У кожного є мрії, — зауважив Нет.

— Не кожен може забажати собі тераріум з крокодилами, — кинув Фелікс. — Гадаю, що річ у так званій креативності, тобто здатності до творіння.

— Клівлен — балуване дитя. Батьки виконували всі її забаганки. Де тут креативність?

— Саме у цих забаганках. На жаль, сон у цій вежі — як гра без правил та обмежень. Можна робити все і щоразу вигравати.

— Трохи нудно… — визнав Нет.

— Гра цікава лише тоді, коли має обмеження. Еволюція людського виду — це історія подолання труднощів. Аби вигадати вогонь, треба замерзнути. Клівлен не мала проблем і обмежень, тому в неї закінчилися ідеї. Мрії. Вона дійшла до краю.

— А за допомогою Голема вона її перетнула… — вирішив Нет. — Тож гадаєш, що Палац інакше трактує людський креатив. Чому?

— Палац снів — це природне явище, — відповів Фелікс. — Але Мортен керує ним і встановлює правила. Чого позбавлені програми штучного інтелекту?

— Креативності… — кивнув Нет. — Манфред теж не може творити.

— Мортен потребує креативних людей для побудови Палацу, — додала Ніка.

— Досі потребує, — Фелікс потер підборіддя. — Або сам намагається навчитися креативності… Може, тому робить це все?

— Він виконує побажання, аби дізнатися прагнення людей? Гадаєш, що Мортен намагається… олюднитися?

— Або ми дивимося на це все із занадто людської точки зору… Думаю, він намагається нас пізнати, щоб потім використовувати.

— Мама малює, — нагадав Нет. — Тож вона креативна. Тому вона у підземеллі, а не тут?

— Не знаю, схоже на якусь кару. Подумаємо про це пізніше.

— А коли ми її знайдемо… — Нет підвищив голос. — Як ми її розбудимо? Я не штовкатиму власну матір з балкона…

— Спершу дістанемося туди. Потрібен якийсь транспорт, що нагадує вертикальний потяг…

— Може, гірка?

— Тут вісім кілометрів висоти, — нагадав Фелікс. — Донизу дістануться тільки відшліфовані кістки та металеві ґудзики.

— Ну так. Це аргумент. Гірку викреслюємо.

— Якщо я правильно зрозуміла… — Ніка уважно подивилася на Фелікса, — то достатньо, щоб ти подумки спроектував транспорт, а ми повіримо, що він існує. Цього вистачить, аби він… з’явився?

— Якщо я правильно розумію збочену логіку Палацу снів, то так. Нете, подай мені зачарований олівець.

Нет віддав йому шматочок вугілля. Фелікс намалював на підлозі форму шпинделя з колом всередині.

— Око? — Нет похитав головою.

— Це те, що я вигадав за три секунди, — пояснив Фелікс, домальовуючи кілька рисок. — Це ніяке не око, це схема 3D-дрезини.

— 3D-дрезини? — запитала Ніка. — Це самохідний ліфт?

— Щось таке. Цей шпиндель — скелет корпусу, а ця куля всередині — кабіна, що вільно обертається. Незалежно від позиції, у якій перебуває корпус, кабіна завжди розташована підлогою вниз. 3D-дрезина пересувається на чотирьох рейках — вертикально чи горизонтально.

Обличчя Нета й Ніки нічого не виражали.

— Ти знаєшся на таких справах, — промовила Ніка. — Тож коли гадаєш, що це спрацює, то… це точно спрацює.

— Думаєш, що тут існує така чотиротрекова система? — запитав Нет.

— Уже існує, — усміхнувся Фелікс. — Власне, з’явилася в усьому Палаці.

— Краще повіримо в це, — визнала Ніка, — бо лише тоді справді існуватиме.

— Як повіримо, що існує, то існуватиме? — упевнився Нет. — А як не повіримо, то не існуватиме? Це не має сенсу… але окей. Вірю в твій інстинкт конструктора.

 — Ходімо, — Фелікс піднявся. — Ходімо до кінцевої станції.

Вони рушили слідом, вірячи: друг знає, що робить. Тунелем дійшли до розгалуження, якого раніше не помітили. За кілька кроків вони дісталися до яскраво освітленого приміщення. Це була велика скеляста печера зі сталевими помостами та риштуванням. Тут крутилося двійко осіб у світло-сірих комбінезонах.

— У фільмах з Джеймсом Бондом таємні підземні бази мають саме такий вигляд, — буркнув Нет. — Ти наснив це все зараз чи це вже було тут?

— Не знаю. Головне, що воно зараз є.

Друзі піднялися сходами на помост, з якого краще було видно все приміщення. Воно нагадувало станцію ремонту метрополітену, тільки перон був завдовжки двадцять метрів. Колія складалася з чотирьох рейок, з яких верхні, закріплені кронштейнами, виступали над рівнем землі на півтора метра. Обидва краї колії зникали у тунелі.

Біля перону стояла восьмиметрова завдовжки дрезина. Вона нагадувала те, що Фелікс намалював вугіллям на підлозі. Головну конструкцію становили чотири вигнуті труби, які з’єднувалися спереду та позаду корпусу, надаючи йому вигляд видовженого м’яча, як у регбі. Усередині розташовувалася кабіна, тобто куля зі сталевих труб з трьома кріслами та консоллю керування. Система еластичних силових кабелів була з’єднана з рушійним механізмом. Завдяки еластичним опорам куля могла вільно обертатися. Усі механізми та два двигуни містилися у передній та тильній частині кабіни. Дрезина чіплялася за кожну рейку двома колесами на потужних амортизаторах.

Фелікс аналізував конструкцію. Якби колії перевернулися і верх став низом, дрезина завдяки обертальній кабіні могла б і далі вільно рухатися.

— Саме так, як я собі уявляв, — промовив Фелікс.

— Чому ти просто не наснив Голема, а зробив його тут вручну? — запитав Нет.

— Не знаю… але я вже люблю це місце…

— Палац снів намагається тебе підкупити, — припустила Ніка.

— Ти так думаєш?

— Ти щось винайшов, і Палац це зробив. Він виконав твоє бажання.

— Але ми хочемо його вимкнути.

— Може, він про це не знає.

— А якщо ти помилився у конструкції і станеться якась страшна катастрофа? — раптом запитав Нет. — Мортен може легко нас позбутися.

Фелікс наморщив лоб, але нічого не відповів.

Нарешті хтось ними зацікавився. Підійшов вдягнений у комбінезон бородань з планшетом у руках:

— Доступ лише для персоналу. Ми чекаємо на екіпаж.

— Це ми, — відповів Фелікс. — Фелікс, Нет і Ніка.

Чоловік подивився у планшет і кивнув.

— Так, точно, — він усміхнувся. — Це кульмінація кількох років праці. Старт за дві хвилини.

— Що? — Нетове обличчя витягнулося. — Без інструктажу?

— Керування дуже просте, — відмахнувся бородань і показав шлях до дрезини.

З-під неї вистрілювали іскри — зварювальники закінчували останні стики.

— Можемо відправити мейла Бурбурові, — Фелікс вказав на комп’ютер для керування рухом. — Ми могли б подати йому локалізацію Крадіїв Снів. Люди в чорному, хоч хто вони, мають кращу технічну базу, ніж ми. Вони зможуть знайти перемикач і все тут вимкнути.

— Навіть не згадуй про це, поки не знайдемо маму, — запротестував Нет. — Невідомо, що станеться, коли з’єднання буде перервано.

— Невідомо, — погодився Фелікс, — а також невідомо, що станеться з нами й усіма, хто зараз тут.

Друзі вийшли на перон. Нет подивився на рейки. Усе було точно, як уявляв собі Фелікс, але подорож раптом видалася дуже ризикованою.

— Пам’ятаєте, як спочатку ми ходили сходами й опинилися на пустці? — згадав Нет. — Тут теж могло б вийти. Але ж Палац снів… це ілюзія. Ми могли б уявити собі, що крізь двері переходимо до тих… в’язниць.

— На якій ми висоті? — запитав Фелікс.

— Кілька кілометрів над Елітарністю.

— Бачиш? Ти в це віриш! Ми не пройдемо крізь двері. Ми мусимо діяти згідно з нашою уявою про це місце. Ми повинні подолати ці вісім кілометрів.

Фелікс першим сів у кабіну, яка захиталася, наче човен. Допоміг забратися Ніці й Нету. Усередині місця було небагато. Друзі сіли у три глибокі крісла і пристебнулися. Фелікс, який сидів посередині, мав просто перед собою головну частину консолі керування. Хвилину він розглядав її, буркнув:

— Гммм…

Тут було понад тридцять циферблатів і багато важелів, ручок та інших кнопок і тумблерів. Бракувало тільки написів, що для чого служить.

— Перепрошую, а як це працює? — запитав Нет.

— Дуже просто, нема чого розповідати, — бородань махнув рукою.

— А може, все-таки розкажете? — наполягав Нет. — Щоб час вбити…

— Та ні… Шкода язика, — чоловік нервово зиркав на годинник. — Лишилося двадцять секунд.

— Але тут так багато різних прибамбасів, — втрутився Фелікс.

— Вони не особливо важливі.

— Але ми якось мусимо керувати.

— Не знаю, як це обслуговувати! — вибухнув бородань. — Я тут віднедавна працюю. Я мав тільки перевірити список і проводити вас на перон, а ви все псуєте! — він кинув планшет на підлогу і розлючений пішов.

— Все-таки я не люблю це місце… — прошепотів Фелікс.

Унизу щось клацнуло, здригнулося і застукало. 3D-дрезина рушила ривком, кабіна захиталася.

— Я не хочу… — Нет схопився за підлокітники. — Ти не міг наснити телепорт?

Фелікс потягнувся до консолі і перемкнув кілька тумблерів. Увімкнулися фари й освітили довгий тунель.

— Можеш знайти гальма? — обережно запитав Нет.

— Тут є якийсь важіль… — Фелікс штовхнув його.

Двигуни завили на високих обертах, і дрезина пришвидшилася. Через перевантаження кабіна нахилилася вперед, і складалося враження, що вони їдуть вгору.

— Вимкни це… — попросив Нет. — Ми не настільки поспішаємо.

Фелікс потягнув важіль. Вони заїхали у тунель.

— Не так і погано, — озвалася Ніка.

Дрезина, попискуючи колесами, проминула наступний поворот.

— Зараз буде погано… — відповів Фелікс.

За черговим поворотом рейки йшли різко вниз.

— Ой-йо… — прошепотів Нет. — Де ці гальма?

— Може, вони самі увімкнуться?

— Ти перевірив рівень гальмівної рідини?

Дрезина дісталася до схилу і набрала швидкість.

— Я б уже гальмував… — буркнув Нет.

Фелікс схопився за черговий важіль, але не міг вирішити, у який бік його переводити. Ніка тривожно спостерігала за ним. Нет заплющив очі. Ставало дедалі крутіше. Повітря посвистувало між трубами рами, фари освітили нерівні скелясті стіни. Врешті тунель став вертикальним. Кабіна повернулася так, що зараз друзі почувалися, наче у ліфті, який обірвався і дедалі сильніше прискорювався.

— Зроби щось! — заволав Нет, не розплющуючи очей.

Фелікс потягнувся і штовхнув ще один важіль, але гальма не увімкнулися. З’явилася вібрація, а свист повітря перетворився на виття. Стіни злилися в сіру тремтливу поверхню. Нет закричав, за мить уже кричали всі троє. Коли рейки повертали, кілька разів щось шарпнуло.

…Друзі відчули, що вже не їдуть вертикально. Тунель ставав горизонтальнішим, а дрезина сповільнювалася. Вона обернулася кілька разів разом із колесами, але кабіна залишилася в тій самій позиції.

— Гальмуємо аеродінамічно, — пояснив Фелікс, коли шум повітря стих.

Важко було зрозуміти, чи вони рухаються горизонтально, чи вертикально, бо під час гальмування кабіна нахилилася назад.

— Спрацювало! — вигукнув Нет.

Друзі розреготалися.

— Не так уже й страшно було…

Вони заїхали до величезного гроту, освітленого зеленим. Рейки огортали його спіраллю. Дрезина сповільнилася і несподівано коротким тунелем виїхала між будинками. Вони опинилися нижче від рівня Елітарності. Зараз вони рухалися набагато повільніше колією, що підтримувалася на сталевих стовпах за кілька метрів над вулицею. Крізь ворота на висоті четвертого поверху вони в’їхали всередину сірої споруди. На кількох рівнях рівномірно там було встановлено чорне обладнання з численними ручками та важелями. Біля кожної машини стояли по кілька осіб, які працювали у бездумному трансі. Ніхто не звернув уваги на 3D-дрезину. Колія петляла між будинками, що кілька хвилин падаючи вниз. Дрезина пришвидшилася, але вже на розганялася до такої швидкості, як на початку. Вони спускалися дедалі нижче, туди, де вже зникли вулиці. Зараз вони проїжджали біля потужних бетонних стовпів, що підтримували вищі рівні Палацу. Колія була підвішена на сталевих кріпленнях на перекритті.

— Поясніть мені, як це можливо, що ми вигадали дрезину десять хвилин тому, а цей чувак з бородою стверджував, що працює над нею кілька років? — запитав Нет.

— Уві сні часто здається, що ти є кимось іншим і пам’ятаєш вигадану історію свого життя, — відповів Фелікс. — Найімовірніше, я створив разом з дрезиною її «офіційного» конструктора. Створив йому минуле.

— Або він тобі. Нам…

— Він був сноботом, який відіграв свою роль.

— Дивіться! — Нет вказав униз.

Усе внизу заповнювала тінь.

— Що це таке?

Тінь повільно хвилювалася між стовпами. По спинах друзів побіг холодок.

— Це погані думки сплячих людей, — прошепотіла Ніка.

Колія повернула у черговий тунель. Дрезина сповільнилася, аж поки за кілька поворотів не дісталася кінця колії. Колеса стиснули гумові затиски, і дрезина м’яко зупинилася.

Друзі з полегшенням відстібнули паски безпеки і вибралися з кабіни. Важко описати приміщення, у якому вони опинилися. Було темно, як похмурого дня. Вони не бачили ані стін, ані стелі, навіть підлога була дуже умовною.

Вони пройшли кілька кроків еластичною сірою плямою. Над їхніми головами повільно пропливала блакитна гума. Поруч у повітрі висіла зелена пляма, неначе вирізана з товстої гуми. Вона ледь майоріла, замітаючи повітря трьома чорними вусами. Вгорі, крізь пасма жовтої імли, пробивалося рухоме тло, ніби хтось повільно перемішував кілька фарб. Губчасті жовтуваті псевдохмари, замість плавати, ліниво оберталися. Ліворуч вертикальні чорні лінії звивалися, мов живі. Зелена вода у ставку злегка хвилювалася, наче була комп’ютерною анімацією. Береги ставка були вкриті аквамариновими рисками, що вдавали очерет. Далі лежали викорчувані й зарослі мохом пні, але, придивившись, діти зрозуміли, що це намальовані в повітрі товсті риски.

— Щось мені це нагадує… — буркнув Нет.

Він зійшов із сірої плями і втратив опору під ногами. Здивовано замахав руками, але не впав, тільки зависнув у повітрі. Подивився вниз. Підошви його черевиків пропливали у кількох сантиметрах над фіолетовим піском.

— Мамо? — Нет роззирнувся навколо.

— Я тут, — пролунало згори.

Хлопець задер голову. Між високо підвішеними фіолетовими желейками пролітала фігура в червоній сукні.

— Мамо? — Нет піднявся вгору і повільно підплив до неї. Він обняв її і міцно притулився. — Я давно шукаю тебе…

— Я теж скучила, — мама притиснула його до себе. — Тобі подобається моя картина?

— Яка картина? Де?

— Тут, навколо, — пояснила жінка, лагідно всміхаючись.

— Ці скульптури?

— Це не скульптури, це просторова картина. Я живу у власній картині.

Нет трохи відсунувся.

— Ти нанюхалася розчинника для фарб? — обережно запитав він.

— Мені не треба змішувати фарби, натягувати полотно, ґрунтувати.

— Повертаймося додому, мамо. Це все ілюзія.

— Це не ілюзія. Мені тут подобається. Я тут не втомлююся. Малюю навколо себе, у просторі.

— У тому й річ! — зауважив Нет. — Надто легко тобі це дається.

Унизу на сірій плямі біля Фелікса та Ніки з’явився схожий на чиновника чоловік у плащі зі шкіряним портфелем.

— Це знову ви? — запитала мама.

— Я тут вперше… Минулого разу був хтось інший, — чиновник явно нервувався в такому надприродному місці, пітнів та м’яв у руках аркуш паперу. — Палацова громада звертається до вас із проханням… — він поглянув на папірець, — із проханням припинити діяльність як непридатну й незрозумілу для загалу.

— Чому я повинна припинити малювати? — запитала мама, жестом відправляючи вгору серію блакитних та жовтих крапель. Вони політали й завислі у п’ятнадцяти метрах на умовним рівнем землі.

— Бо є багато корисної діяльності, яка була б сумісна з вашими здібностями. Ми, наприклад, потребуємо людей для малювання реклами. Ви могли б самореалізуватися в малюванні великих банерів «Оранжад освіжає цілий рік». Їх терміново треба поставити у кількох місцях.

— Я не хочу малювати рекламні гасла, — мама махнула рукою, створивши біля себе дві жовті спіралі.

— Але ви для цього підходите, як ніхто. Чому служить це хлюпання фарбами у просторі? — Чиновник руками описав коло. — Це звичайне гаяння часу, який ви могли б присвятити праці, потрібній для всієї громади Палацу снів.

— Малярство нічому не служить, — втрутилася Ніка. — Люди просто люблять дивитися на картини.

— А я не люблю, — чиновник роззирнувся навколо. — Там нагорі світло, світить сонце. У вас там були б кращі умови.

Мама засміялася. Намалювала пальцем коло, і на небі з’явилося сонце.

— Яка шкода від того, що я роблю? — вона плавно пролетіла кілька метрів.

Нет незграбно рушив за нею.

— Відсутність користі, — чиновник поглянув на годинник. — Ви повинні малювати рекламу. З реклами є користь — зростають продажі. Проста річ. Що краща реклама, то більше проданого продукту. Це ви повинні робити. А ця ваша діяльність нічому не служить і до того ж може посісти думки мешканців Палацу й відволікти їх від того, що вони повинні робити.

— Але ж я творю за внутрішньою потребою, — мама притулила до себе Нета і поцілувала його у чоло. — Вони щодня приходять, аби дошкуляти мені, — пояснила вона. — Кажуть, що там на горі я робила б щось важливе, але я відчуваю, що повинна бути саме тут.

— Але ваш сон не є вашою власністю, — уперто продовжував чиновник. — У вас є зобов’язання перед мешканцями Палацу снів. Кожен повинен ділитися тим, що має. Робити те, що може, для блага інших.

— Ти повинна піти з нами, — промовив Нет. — Ми прийшли тебе звільнити.

— Мене тут ніхто не тримає! — знову засміялася мама. — Я малюю.

— Я напишу тобі програму для віртуального малювання, — швидко промовив Нет. — Але ходімо з нами…

— Гаразд, на сьогодні відмов достатньо, — вирішив чиновник, вимикаючи секундомір. — У мене є ще двоє поетів, які не хочуть ставати копірайтерами[53], і двійко акторів, які не бажають власним прикладом заохочувати людей купувати продукт, — він щось нашкрябав на аркуші. — Причина відмови від агітаторської діяльності — втручання третіх осіб. Необхідна більш рішуча інтервенція.

Чиновник сховав у портфель аркуш паперу і швидким кроком пішов.

— Нас поділили на придатних і непридатних митців, — пояснила мама. — Намагаються переконати, що ми є злочинцями, якщо не творимо прикладне мистецтво.

— Мамо, це все відбувається не насправді… — промовив Нет, погладжуючи її по руці. — Ти потрапила в пастку. Ти лежиш у лікарні, а це тільки сонна ілюзія.

— Я знаю, що сплю, — знову всміхнулася мама. — Але я можу творити, що захочу.

— Мамо! Ти тут не є собою! Це місце так сильно змінило тебе. Якщо ти побудеш тут іще довше, то втратиш натхнення і не зможеш творити.

— Ох, тут значно легше творити.

— Занадто легко! У тому й річ! Подумай про братосестру! Ти мусиш повернутися на бік реальності.

— Ти маєш рацію… — мама торкнулася вуст рукою, подивилася на свій живіт. — Я ж вагітна. Як я могла про це забути?

— Ти можеш намалювати вихід? — запитав Нет. — Вихід із твоєї картини. Так просто, без прикрас. Звичайні двері чи щось таке.

Мама опустилася на землю біля Фелікса і Нікі. Махнула рукою, і перед ними з’явилися двері. Вони не були звичайними, радше нагадували двері з президентського палацу. Нет також знизив політ, хоча це більше було схоже на те, ніби він вчився плавати. Він зітхнув із полегшенням, коли торкнувся ногами землі. Двері легко прочинилися. Друзі й Нетова мама рушили прямим коридором з написом: «До зали вильотів».

— Отже, вихід із Палацу все-таки передбачено… — буркнув Фелікс.

Вони пройшли повз чергову вивіску: «Чи ти оцінюєш свій візит до Палацу снів як вдалий», «Подумай, що можеш зробити краще під час наступного візиту», «Пам’ятай, що час за цими стінами є згаяним часом». Остання вивіска була найбільша, з помаранчевим написом: «Оранжад освіжає цілий рік».

Нарешті вони дісталися до кінця коридору. Двері розсунулися автоматично, відкриваючи зал летовища, з якого кілька днів раніше вони розпочали свідоме відвідування Палацу снів. Парочка найближчих літаків розігрівали двигуни. До корпусу було приставлено трапи.

— Сідай у літак, — попросив Нет. — Пристібні пас і спробуй заснути.

Він поцілував маму, швидко обійняв і легенько підштовхнув у бік найближчого літака.

— Це безпечно? — запитала Ніка.

— Безпечніше, ніж зіштовхнути з балкона, — відповів Нет і непомітно витер сльози.

Мама зайшла на трап, у дверях літака обернулася й помахала дітям.

— Залишилося третє завдання, — нагадав Фелікс. — Вимкнути Палац снів. Щось мені підказує, що це буде важко.

⁵¹ TGV – вид швидкісних електричних пасажирських потягів, які використовуються головним чином у Франції. Стандартна швидкість сягає 320 км/год. Рекорд швидкості — понад 500 км/год.

⁵² SETI (англ. ‘Search for Extraterrestrial Intelligence’ — науковий проект, метою якого є відкриття позаземних цивілізацій пошуком штучних сигналів, що проходять космічним простором.

⁵³ Копірайтер — автор рекламних текстів і слоганів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Друзі повернулися до великої картини. 3D-дрезина стояла припаркована в тому самому місці, дещо псуючи краєвид. Вони пішли далі, оминаючи чергові художні перешкоди, і дивувалися, відкриваючи чергові фрагменти створеного Нетовою мамою світу. Вони перетікали один в одний, і не можна було чітко описати, де закінчується одна картина й починається інша. Зрештою, з кожного місця був надзвичайний вид, тож усе це можна було визнати однією великою композицією.

Раптом Фелікс пригадав про візитку Годинникаря. Він витягнув її з кишені в прочитав: «Знайдіть будинок програміста».

— Гадаєте, якщо ми захочемо знайти цього Великого програміста, — запитала Ніка, — то просто знайдемо його? Так, як і твою маму?

— Треба спробувати, — погодився Нет. — Може, він би щось порадив. Хоч я вже боюся думати про спосіб, у який ми могли б його знайти.

Простора картина непомітно перетворилася на понурі підземелля Палацу. Тут панувала тиша, що переривалася тільки капанням води. У нерегулярних заглибленнях піднімалися здоровенні колони. Друзі йшли одним із помостів, що поєднував ці колони. Це були залишки перекриття, що розсипалося від старості. Вони лише раз поглянули вниз — аби переконатися, що там суцільна Тінь. Єдиним джерелом світла було слабке фосфорування заростей на краю мосту.

— Це найстаріший рівень Палацу, — сказала Ніка. — Я думаю про цього програміста, і очима уяви бачу це місце.

— Певно, сидить десь тут, — пробурмотів Нет. — Заклятий операційною системою, як і моя мама.

До колон прилип нарост розсипаних руїн. Деякі будинки ще мали дахи, на інших лишилися рештки стін. У кількох вікнах горіло світло, але друзі не хотіли перевіряти, хто так мешкає. Кілька разів вони бачили, як на відстані поволі бредуть якісь самотні люди.

— Це тут, — Ніка показала на покатий кам’яний будинок, затиснений між двома іншими, він спирався на колону.

— Так, це тут, — здивовано підтвердив Нет. — Я теж відчув, що це правильна адреса.

Маленьке вікно не світилося. Вони піднялися по сходинках і постукали в прочинені двері. Будинок складався з однієї кімнати. Фелікс освітив її годинником, і трійця друзів увійшла всередину. Там стояла коробка розміром як холодильник, а біля неї — старе крісло на колесах з перекривленою спинкою. На підвіконні — кілька спалених свічок. І жодного сліду програміста.

— Шкода, немає запальнички, — зауважив Нет.

— Є, — Фелікс натиснув кілька кнопок на годиннику, і з отвору над склом вистрілило полум’я. — Достатньо просто захотіти. — Він запалив всі свічки й роззирнувся. — Двері зачиняються зсередини. Його ніхто не ув’язнив.

Нет зацікавився предметом посеред кімнати. Це був комп’ютер, який справді нагадував холодильник з причепленими посередині монітором і клавіатурою. ззаду стирчало кілька дротів, що щезали в щілину муру.

Хлопець недовірливо розглядав машину зусібіч.

— Такого допотопного комп’ютера я ще не бачив, — Нет усівся на нестійкому кріслі, потягнувся долонею до полиці з клавіатурою й повернув перемикач живлення.

Комп’ютер страшно забурчав, а на екрані затріщали електростатичні розряди. Під корпусом урухомлювалося щось важке. На сірій панелі скла з’явилися світліші плями, які складалися в рядки тексту. Монітор був чорно-білий, хоч правильніше було б його описати як світло-сіро-темно-сірий. Нет обережно вписав кілька слів і натиснув клавішу із позначкою «return». Комп’ютер забурчав інакше й відповів так само коротко, гучним стрекотінням підкреслюючи вагу кожної літери.

— Такі комп’ютери використовували в часи, коли мій тато ходив до дитсадка, — сказав Нет. — Мовою еволюціоністів це перша хребетна істота.

Фелікс і Ніка мовчали, а Нет кілька хвилин вів повільну розмову з комп’ютером.

— Чувак сидів тут довгими годинами й слухав це бурчання, — він похитав головою. — Ще й мав працювати. Часом я заздрю людям з такою силою волі та відвагою.

Друзі перезирнулися, потім поглянули на двері, за якими причаїлася темрява. Фелікс зачинив двері й задвинув клямку. П’ятнадцять хвилин Нет безперервно клацав. Він робив це значно повільніше, ніж зазвичай, немов комп’ютер заразив його.

— Я б це так само розв’язав! — скрикнув він раптом. — Непогано…

— Ти знаєш, як це працює? — запитав Фелікс.

— Починаю розуміти, — Нет постукав пальцем по екрану. — Чувак закінчив роботу тиждень тому й більше не вмикав комп. Він багато зробив, але не закінчив роботу.

Нет зітхнув і знову взявся клацати. Фелікс виглянув у вікно, але за ним була тільки темрява, освітлена лишень жовто-зеленим світінням лишайника. Хлопцеві здалося, що він побачив рух у безодні між помостами, але, коли намагався пробити темряву поглядом, нічого не побачив.

— Чувак справді зробив непогану роботу, — озвався вражений Нет. — Сидячи тут і будучи лише однією з програм, він зламав систему Палацу снів…

— Так, як ми, — втрутився Фелікс.

— Так. Попри це він зміг створити поєднання сну і реальності й навіть захистити його від виявлення й знищення. Геніально! Але… — він засумнівався. — Може, не варто його шукати? Може, його вміння закінчилися на встановленні самого тільки зв’язку? Якби було інакше і він насправді був такий вже видатний, то давно розвалив би цей Палац. Або хоча б сидів тут і працював над цим.

— Може, його поглинула Тінь? — прошепотіла Ніка, і хлопці поглянули на нею з тривогою. — Врешті, вона тут близько, під нами.

Друзі поглянули на вікно без шиби.

— Тож швидше зробімо це, — постановив Нет, — і повертаймося до літака.

— Ти вже знаєш, як вимкнути Палац? — запитав Фелікс.

— Але… але дедалі більше захоплююся цим чуваком, — Нет швидше клікав мишкою. — Лол! Навіть теки поназивав так, як я це зазвичай роблю, найважливіші — зі знаком оклику на початку. Він розшифрував систему зв’язку Палацу з Крадіями Снів… Респект!

— Ти можеш вимкнути Крадіїв Снів? — запитав Фелікс.

— Гадаю, так. Але тоді ми самі втратимо зв’язок із боком реальності.

— А що робити…

— Крім того, Мортен зрозуміє, що хтось копається в його пісочниці й переставляє його іграшки.

— Ти впевнений? Якщо я добре замаскую, то йому й так знадобиться не менше від двох годин на поновлення зв’язку. Що це дасть?

— Ми відтермінуємо критичну точку, — пояснив Фелікс. — Задуємо йому сірник за мить до підпалу фітіля…

— І тоді він шукатиме, хто його задув… — зауважив Нет. — А крім того, якщо я вимкну Крадії Снів… що з нами станеться?

— Що станеться з усіма? — доповнила Ніка.

— Або одразу прокинуться, — відповів Фелікс, — або додивляться свій сон до кінця й більше сюди не повернуться, бо ми про все розповімо Бурбуру. Він повірить, тому що епідемія дещо стихне. Завдяки нам. Тоді люди в чорному викриють і зруйнують систему Крадіїв Снів.

— Тобто я натискаю «return», бо тут саме так назвали «enter»… і ми прокидаємося?

— Не зовсім так, — скривився Фелікс. — У нас інша ситуація. Снотрони у Будинку Снерів поєднані з Палацом снів через Шестерняка.

— Ту велику коробку з масою коліщаток? — здивувався Нет.

— Так, це механічний Крадій Снів. З вісімнадцятого століття. Він не належить Мортену, його ти не вимкнеш. Не вимкне його і Манфред, хоч як би старався, і навіть Бурбур, бо Будинок Снерів просто сховається від нього.

— Гадаєте, Годинникар снів не дозволить нам прокинутися після виконаної місії? — запитала Ніка.

Фелікс стенув плечима.

— Тож? — Нет в очікуванні поглянув на нього. Ніка також дивилася на друга. У мерехтливому світлі свічок їхні обличчя до половини ховалися в тіні.

— Я працюю над цим, — відповів Фелікс.

Нет гучно зітхнув, пустив очі під лоба і знову заходився клікати. Ніка обійшла кімнату навколо, придивляючись до стін. Раптом вона скрикнула й відскочила від дверей.

— Мене щось схопило за ногу!

Фелікс увімкнув ліхтарик і спрямував пучок світла на двері. Крізь щілину під ними тягнулася тоненька смужка Тіні.

— Покажи ногу! — Фелікс упав на коліна перед Нікою. На шкіряній халяві чобота було помітно вигризений чи витертий слід, як ніби хтось провів по ній шліфувальним папером.

— Добре, що в тебе такі чоботи… — прошепотів Нет, визираючи з-поза Феліксового плеча, але раптом зблід і кинувся до вікна. — О май гад!

Фелікс і Ніка стали поряд — і заніміли. Тінь виповзала на помост, повільними хвилями наближаючись до будинку програміста.

— Вимикай Крадії Снів! — кинув Фелікс. — Зараз же!

— І це затримає Тінь? — Нет перелякано поглянув на друга.

— Радше, ні…

— Ти бачив, що вона зробила з чоботом?! — закричав Нет. — Тікаймо!

— Ми відрізані! Вимкни Крадії, я перевірю дах!

Нет заскрипів зубами й усівся перед комп’ютером. Фелікс миготів пучком світла по підлозі, змушуючи нові й нові смуги Тіні відступати. Потім він встав на підвіконня й ударив кулаком в дошку похилого даху.

— Забезпеч двері курткою, — кинув він Ніці.

Дівчина зняла куртку, скрутила в циліндр, поклала під дверима й допхала ногою.

— Це допоможе лише на мить, — сказала вона. — Зараз Тінь влізе у вікно.

Феліксові вдалося випхнути першу дошку. Разом із покриттям вона впала на землю.

— Я знайшов підпис того… Великого програміста! — закричав Нет.

— Це зараз так важливо? — кинув Фелікс, шарпаючи другу дошку. — І як його звати?

— Нет Білецький.

Фелікс і Ніка поглянули на нього, перервавши роботу.

— Вітання! — кинув Фелікс і повернувся до нищення даху. — Але вибач, обійму тебе якось іншим разом.

— Я не штовхав цегли… — Нет навіть забув про небезпеку.

Комп’ютер попросив його остаточно підтвердити рішення. Нет затримав палець над клавіатурою й натиснув клавішу «return».

— Зроблено, — повідомив він гордо.

— То влізь на цю шафу й допоможи мені, — розпорядився Фелікс.

Нет видерся на комп’ютер і разом із Феліксом наліг на дошки даху. Цього разу вискочило одразу кілька, утворивши велику дірку. Фелікс в останній момент, коли Тінь уже переливалася за підвіконня, встиг забрати ногу і перескочив на корпус комп’ютера. Ніка потягнулася по куртку, але в руці лишився тільки відірваний комір.

— Облиш! — скрикнув Фелікс і простягнув дівчині руку. Вона схопилася й видерлася на комп’ютер. — Чекайте, — Фелікс заліз на дах і допоміг приятелям.

Лише зараз до них дійшло, яка жахлива ситуація склалася. Не було видно помостів, колони виростали з чорної імли, рівень якої постійно піднімався. Навколо будинку Тінь тягнула вгору імлисті щупальці. Фелікс спрямував на них світло — вони відсахнулися мов ошпарені, але зараз же з’явилося кілька нових. Ніка обмацувала колону, до якої прилягав будинок. Раптом почувся гуркіт, дівчина закричала й, намагаючись схопитися за виламані дошки, почала зсуватися. Нет встиг зловити її за зап’ясток, коли вона вже падала в чорну імлу. Він стиснув зуби від напруження, другою рукою тримався за гнилу дошку, що будь-якої миті могла тріснути. Фелікс ступив крок до них, але дошки зсунулися й у нього під ногами. Він впав і притиснувся всім тілом до нестабільної площини. Ніка поглянула вниз і підібгала ноги. Імлисте щупальце пройшло у кількох сантиметрах від неї.

— Поволі… — Фелікс міліметр за міліметром просувався в напрямку дірки в даху.

— Там металеві скоби, — видушила з себе Ніка. — На колоні.

Наступне щупальце наближалося до Нета. Хлопець вклав усі сили в те, щоб трохи підтягнути Ніку, але в його позі це було неможливе. Він почав дути на щупальце, немов хотів загасити його, як свічку. Фелікс знайшов врешті опору для руки, потягнувся й окинув світлом друзів. Ніка подала йому другу руку, і хлопці витягнули її нагору. Майже весь лівий чобіт мав такий вигляд, ніби був прив’язаний до автомобіля, який проїхав з ним кілька кілометрів. Мовчки, соплячи від втоми й докладання зусиль, друзі повзли металевою драбиною вгору. Внизу Тінь поглинала дім програміста. Поволі завалився дах, потім не витримали стіни. Щупальця Тіні повзли за ними, вгору колоною, хапаючись за драбину, немов були гілками плюща… але не могли їх наздогнати.

Друзі дісталися місця, у якому колона розширювалася й переходила в склепіння. Скоби драбини вели, однак, далі, до вертикальної шахти. Діти довго дерлися так у темряві, аж поки дорогу їм не перегородив круглий залізний люк. Вони обережно підняли його кришку й визирнули назовні.

Вони перебували на рівні тротуару офіційної частини Палацу. Штовхнули люк і вилізли на бруковану вулицю. Вона була така, як і більшість темних вулиць-коридорів, що вони бачили тут раніше. Натомість бракувало людей.

Ніка притягнула до себе Нета.

— Ти не відпустив мене… Дякую, — і поцілувала його в губи.

Нет зніяковів, а Фелікс удав, що оглядає вітрину магазину, хоча за чорним склом нічого не було.

— Ти волієш Геральда, — пробурмотів Нет.

— Ну що ти! — Ніка торкнулася рукою його щоки. — Ніколи!

— Ви трималися за руки в «Зайвих калоріях».

— Він мене тримав! І лише мить, бо потім я сховала руки в кишенях. Він мені не подобається.

— То навіщо ти з ним зустрічаєшся?

— Я обіцяла, що не скажу.

— Це сон. Можеш сказати.

— Я обіцяла, — впиралася Ніка.

— Але ти не обіцяла, що не скажеш цього уві сні. Зараз можна робити те, що хочеться.

Ніка замислилася, а потім зітхнула:

— Геральд знає одного лікаря, який працює в тій клініці. Він мусив поговорити з ним, щоб твоїй мамі дали ліки, які її розбудять. Їх зазвичай нікому не дають, бо вони надто дорогі.

— От гімнюк брехливий! — розлютився Нет. — Проти цього не існує ліків. Можна намагатися розбудити пацієнта, який спить протягом місяця, але це ризиковано, тож лікарі цього уникають. Мама спить усього кілька днів. Поки що вони чекають, що вона прокинеться сама.

— Тобто він… збрехав? — недовірливо запитала Ніка.

— Ну звісно! Я можу дізнатися… що ти обіцяла йому взамін?

— Що піду з ним в кіно наступної середи.

Нет похитав головою з виразним полегшенням на обличчі.

— Гніваєшся на мене? — запитала Ніка.

— Ні, — він усміхнувся до неї. — Це все пояснює. Геральд набрехав, тож ваш договір недійсний.

— Звісно, — швидко закивала Ніка. — Я більше бачити його не хочу!

— Ви забуваєте про одну річ, — втрутився Фелікс. — Ви не пам’ятатимете цієї розмови, коли прокинетеся.

— І знову будемо лаятися, — визнала Ніка.

— Хіба що я знайду комп’ютер і вишлю… — Нет ляснув себе долонею в чоло. — Я вже нічого звідси не вишлю!

— Скажи мені чесно, — попросив Фелікс, — якщо ми знайдемо інший комп’ютер, ти зможеш вимкнути Палац снів?

— Його не можна вимкнути, — Нет похитав головою. — Такої можливості не передбачено.

— Усе можна вимкнути, — заперечив Фелікс.

— Годинник на руці не можна вимкнути.

— Якщо ми його не вимкнемо, то відсутність Крадіїв Снів тільки ослабить його. Він існуватиме й надалі та приваблюватиме до себе людей.

— Палац просто існує, — додала Ніка. — Це явище, як вітер чи дощ.

— Про це говорили ті офісні партизани, — визнав Нет.

Фелікс сумно зітхнув і поглянув униз.

— Тож нам лишилося тільки вибратися звідси, — визнав він тихо. — Місія закінчена. Принаймні уві сні.

— Уявімо собі тепер найкращий спосіб вибратися звідси, — швидко сказав Нет. — Летовище відпадає, то воно у Тіні…

— Просто ходімо вулицею, — всміхнулася Ніка.

— У кінці знайдемо зворотній шлях.

Друзі пішли вниз. Нет обійняв Ніку за талію.

— Я досі не розумію одного… — сказав він за мить. — Люди стільки часу проглядають Інтернет, це роблять тисячі програмістів. Я сам допомагав… безкоштовно, як завжди. Але ми не знайшли жодної копії Мортена.

— Від якогось часу я думав про це, — відповів Фелікс. — У мене є одна теорія… Мортен вижив лише тут, — він торкнувся пальцем голови Нета. — Він сприйняв людей як модулі суперкомп’ютера. У кожному з нас є фрагмент Мортенового коду. Мізки сплячих людей, поєднані телепатично, утворюють суперком’ютер, у якому живе Мортен. Так, як Манфред живе у твоєму ноутбуці. Мортен сховався від людей, які переслідували його, у їхніх власних головах.

— Але як він туди потрапив? — недовірливо запитав Нет.

— Поволі. Спочатку за допомогою реклам ввів програму інсталяції. Кожен з нас щодня дивиться й слухає рекламу. У багатьох роликах було приховано почергові фрагменти Мортенового коду. Він поволі збирався на силі, а зараз удосконалюється.

— Саме це і є завданням машини Палацу снів! — скрикнув Нет. — Вона вдосконалюється. Так! Саме такі розрахунки виконує суперкомп’ютер! Має бути якийсь спосіб його знищити!

— Ми не знищимо його, — Фелікс сумно похитав головою. — Ми не достатньо сильні, щоб боротися з Мортеном. Може, він нас взагалі не помічає? А поки ми в Палаці, ми тільки… програми в цьому суперкомп’ютері сну.

— Завдяки нашим зусиллям його суперкомп’ютер щойно завис, — зауважив Нет. — Він вислав проти нас Тінь.

— Радше, це ми потрапили в його пастку, як миші. А Тінь — це… продукційне сміття, щось у цьому роді.

Вулиця-коридор з кожним новим поворотом дедалі світлішала.

— Він — це ми, а ми — це він, — Нет на мить замислився. — Той іще мікс…

— Він є частиною нас. Можна з ним боротися так, як борешся… скажімо, зі спокусою з’їсти ще одне тістечко.

— Ти віриш у це все? — запитала Ніка.

— Це лише теорія, — пояснив Фелікс. — Поки її не буде підтверджено або спростовано, впевненості немає.

— Краще поспішаймо, — сказала Ніка, дивлячись під ноги. — Він не здається…

У ринві посередині тік струмок Тіні. Друзі прискорили крок, але струмок ставав дедалі ширший. Вони роззирнулися й аж затамували подих. Тінь проливалася вулицею як безшумна хвиля повені каньоном. Вона була всього у ста метрах за ними. Не озираючись більше, вони щодуху побігли вперед.

За черговим поворотом друзі вибігли на освітлену яскравим сонцем площу, відчули подув свіжого повітря, зупинилися й побачили, що площа була не просто площею, а… портом. Хоч як дивно, вони саме витріщалися на невеликий порт з кількома помостами й пришвартованим вітрильником. Бракувало лише води. Помости й корабель були на кілометровій висоті від Варшави, яку було видно крізь дірки в низьких дощових хмарах.

— Як «Симфонія морів», — зауважив Фелікс. — Я вже був на тому кораблі…

— Ми повинні ним поплисти? — стривожився Нет. — Тобто… полетіти?

— Я не знаю, кому тут поскаржитись, — Фелікс рушив у напрямку трапу.

— Немає часу на скарги, — додала Ніка.

Тінь широкою смугою виливалася з вулички, її прибувало щохвилини. Вона відступала й збурювалася, зустрічаючи сонячне світло, але нові й нові хвилі пхали її в бік корабля.

Фелікс першим увійшов на хиткий трап, друзі пішли за ним. Дерев’яними витертими сходами забігли на мостик.

— Видно, що ти тут був, — визнав Нет, дивлячись на дещо, що абсолютно не пасувало до корабля, — штурвал, запозичений з літака, кнопки для відчинення дверей, без змін перенесені з варшавських автобусів, і важелі зі старої вантажівки.

— Це навіть краще, — відповів Фелікс, стаючи за штурвал. — Ми не уявляємо, як керувати вітрильником.

Він натиснув кнопку «старт» і опустив ручне гальмо. Троси самі змоталися, і корабель поволі відплив від узбережжя.

— Вона добереться до нас… — Нет показав на Тінь, що клубочилася на березі.

Фелікс натиснув педаль газу, але це нічого не дало — вітрила були зібрані. Він натиснув чотири кнопки на консолі — електродвигуни опустили вітрила, і корабель рушив далі.

— Як я й казав, сон базується на спрощеннях, — пробурмотів Фелікс. — Кожен морський вовк розсміявся б…

Однак було не до сміху, Тінь досі гналася за ними, її щупальця намагалися дістати їх. Уражені сонцем, вони відступали, але постійно поновлювали свої намагання. Фелікс зробив гострий маневр праворуч і почав швидше віддалятися від Палацу.

За мить Тінь стала тільки спогадом, що клубочився в скелястому гроті. Тепер вони бачили, що порт був гротом, вирізьбленим у стіні Палацу. Вони подивилися вгору: у ясних променях сонця Палац здавався об’єктом з іншого світу. У стіні кілька кілометрів заввишки виднілися сотні, тисячі вікон, і навіть цілі — немов приклеєні — фрагменти стін кам’яниць. Що вище, то більше було вікон, а на верхівці будинки ніби виростали з дахів інших будинків. Віддалившись іще далі, друзі помітили вежу, верхівка якої тонула десь у вищих шарах атмосфери.

— Як це можливо, що ми були в кімнаті Клівлен, якісь вісім кілометрів над рівнем землі? — запитав Нет. — Нам потрібні були б кисневі маски…

Фелікс перевів на нього важкий погляд:

— А ти колись бачив вітрильник з педаллю газу й штурвалом від літака?

— Я про те, що ти тут з нами… — заперечив Нет. — А якщо ти такий раціональний… то ми не могли б там дихати без бутля з киснем. Ти не подумав про це тоді?

— Подумав, але вирішив, що коли ми спимо, то можемо дихати хоч і на Місяці.

— Дякую тобі за це!

Палац снів стікав мороком. З усіх отворів виливалася Тінь. Спочатку вона звивалася у яскравих сонячних променях, а нижче, як холодний чорний дим, опадала на вкрите хмарами місто. Лінивий тремтливий вітрильник віддалявся від гігантської брили, що зависла над Варшавою. Однак мета подорожі була внизу, майже під центром Палацу. Фелікс повернув штурвал, і корабель почав повертатися.

Від моменту, як вони покинули Палац, візитівка Годинникаря показувала три крапки.

— Коли я вперше почув про Палац снів, — озвався Нет, — я підсвідомо вірив, що це буде просто офігенне місце, де здійснюються мрії.

— Може, так було три місяці тому, — відповів Фелікс. — Мені кортить полетіти вище й добре оглянути все.

— Але ти не зробиш цього? — обережно запитав Нет. — Правда ж? Правда?

Замість відповіді Фелікс штовхнув штурвал, і вітрильник почав знижуватися. Тепер унизу вони бачили не Варшаву, а тільки сірий килим хмар.

— Обережно, нас трохи намочить, — попередив Фелікс.

Вітрильник занурився в сіру імлу. Сонце поволі згасло, ставало дедалі темніше й холодніше. На всьому осідала водна пара, яка змочила дітей до нитки. І тоді з’явився дощ, який одразу перетворився на зливу. Коли вони опинилися під хмарою, внизу, крізь вуаль дощу, виднілися варшавські вулиці.

— Кільце В’ятрачна й проспект Вашингтона! — на око оцінив Фелікс, перекрикуючи шум дощу. — Відійдемо праворуч. Лишилося якихось шість кілометрів до вулиці Сонної.

— Ми вже там, — зауважив Нет.

— Тільки наші тіла, — відповів Фелікс.

— Гадаєш, Годинникар пустить нашу… решту?

— У нього не буде вибору, — Фелікс мстиво посміхнувся. — До його дому постукають троє духів.

— Не думаю, що він злякається.

— Але в нього не буде вибору, повір мені.

— Старий! — Нет розвів руками. — Я завжди тобі вірю… і якось досі живий. Це, мабуть, можна назвати довірою, як гадаєш?

— Слухайте, — Фелікс зробив серйозне обличчя. — Годинникар снів — не надто добрий дядько. Він прагнутиме використати нас до самого кінця. Так мені здається.

— А ми не хочемо, щоб нас використовували до самого кінця, — зауважив Нет.

— Не хочемо, — погодився Фелікс. — Тому ми розумно це розіграємо.

Вони вже були над мостом Понятовського й досі знижувалися. Однак не було сумнівів: щось пішло не так. Вулицями пливла вода, збурена як Північне море в грудні.

Вітрильник опустився на воду на Єрусалимських алеях, біля магазину «Смик». Лише зараз їх загойдало. Хвилі відбивалися від будинків і поверталися з подвоєною силою. Друзі сильніше вхопилися за борт. Бризки змочили їх до нитки, і навіть Нетова чуприна перетворилася на «каску», що гладенько обліплювала голову.

Напроти їхав трамвай. Він повільно, мов корабель, розрізав воду. З-під поверхні блискали електричні розряди.

— Щось тут не так… — зауважив Нет. — Де поділася лінія електропередач?

— Не хвилюйся, — заспокоїв Фелікс. — Це наслідок того, що ми наснили вітрильник.

— Це сон чи вже реальність?

— Пів напів. З перевагою в бік сну.

Крізь шторм продиралися автобус і кілька занурених по капот автомобілів.

Вітрильник розсікав воду, минаючи вже Маршалковську. Їх захитало ще сильніше від бокової хвилі. Вони помітили сірий обрис Палацу культури. Небо було майже чорним.

— Чого ще від нас може захотіти Годинникар? — запитав Нет, перекрикуючи зливу. — Завдання виконано на міру наших можливостей. Ми не зробимо нічого більше. Чому ти думаєш, що він не захоче нас відпускати?

— Якби хотів, ми уже прокинулися б, — відповів Фелікс.

— Навіщо він нас тримає? Важливіше— попередити людей щодо Мортена, — зауважила Ніка. — І про оманливу рекламу.

— Я не впевнений, що для нього це має якесь значення.

— Може, Годинникар хоче, щоб зникла не тільки реклама оранжаду, а взагалі всі реклами? — замислився Нет.

— Без реклам ми опинилися б у чомусь на кшталт Радянського Союзу. Пам’ятаєте Wunrung і наш візит у часи ПНР? Черги по макарони й м’ясо? Такий вигляд це мало без реклами. Зрештою, тоді був би інший Палац снів, використовуваний кимось іншим. Палац снів завжди існує, й завжди хтось ним управляє. Ми нічого з цим не зробимо.

— Але ніколи не було так погано, як зараз, — зауважив Нет.

— Бо раніше не було Крадіїв Снів. Ці прилади посилили Палац у багато разів… — Фелікс замислився. — Я саме подумав, що варто було перевірити, чи снотрони не могли слугувати для пробудження людей від сплячки.

Він натиснув на гальма й повернув штурвал. Вітрильник вплив у крону дерева, з якого вони колись спостерігали за Будинком Снерів. Хоч як дивно, він помістився тут без проблем і пришвартувався до дерева. Друзі зійшли з борту й по гілках і стовбуру спустилися на тротуар. Вода сягала їм до колін, а вітрильник став маленькою моделлю, склеєною з мініатюрних колод. Хвиля від машини, що проїхала вулицею, перевернула його на бік.

Друзі, хлюпаючи водою, перебігли на інший бік Груєцької. Її рівень швидко спадав, немов хтось підняв пробку у ванні. Вони добігли до Сонної й раптом зупинилися мов укопані. Вулиця видовжувалася на кілька кілометрів, а Будинок Снерів був лише крапкою десь у самому її кінці.

— І справді, він не хоче нас бачити, — визнав Нет. — Але чому він не закрив вулицю?

— Ми у безсні. Це сон, який не є сном, а тільки свідомістю, перенесеною на бік сну. Годинникар не може закрити від нас вулицю Сонну. Він може лише вдаватися до фокусів, щоб ускладнити для нас шлях туди.

Вони швидко пішли в бік будинку, але за сто метрів Фелікс раптом зупинився.

— Пам’ятаєте коридори в Будинку Снерів? — запитав він.

— Вони не мали кінця, — сказала Ніка.

Фелікс потер підборіддя й на мить замислився.

— Карета — це програма завантаження, — почав він поволі. — Перекидає людей до Палацу снів, але… її можна трохи модифікувати.

— Маєш на увазі переадресацію? — обережно запитав Нет.

Фелікс усміхнувся й похитав головою:

— Треба змінити цільову адресу на Будинок Снерів. Зможеш?

— Гадаю, так. Але звідки ми візьмемо карету?

— Вистачить тільки захотіти.

— Ми точно хочемо в неї сісти? — Нет ковтнув слину.

— Хочемо, — рішуче сказала Ніка.

— Якщо ви так говорите… значить, хочемо, — неохоче погодився Нет.

У той самий момент вони почули цокотіння копит.

— Здається, ми дістали тут права адміністратора.

Однак рештки ентузіазму покинули Нета, коли транспорт, запряжений шісткою коней, показався з-за повороту. Карета під’їхала й зупинилася перед друзями. Коні загуркотіли підковами, а подув повітря так завернув чорний плащ візниці, що той сформував кокон, який захищав від променів сонця. З-під чорної тканини сочилися струмочки Тіні, але за мить безслідно розвіялися. Двері з чорними вікнами відчинилися, запрошуючи до темряви всередині.

— А це точно раціонально? — здушено запитав Нет.

Вони поглянули на перехрестя й знайомий світ. На Груєцькій, що вже висохла, з’являлися перехожі. Вулицю Сонну переходила жінка з дитячим візочком. Вони зітхнули й сіли до карети. Цього разу на дверях були клямки й кнопки для відчинення вікон. Сидіння були м’якими. Вікна зсередини видавалися прозорими.

Фелікс з очікуванням поглянув на Нета. Той роззирнувся й натиснув кнопку на борту. Щось клацнуло, і відкрилася панель з клавіатурою. У ніші був екран LCD у відповідній до інтер’єру карети оздобній золотій рамці. Нет вписав кілька слів і закрив кришку. Карета рушила й прискорилася на рівному асфальті. З обох боків, відділені вузькими тротуарами, тягнулися стіни заввишки кілька поверхів. Друзі сиділи нерухомо на задньому сидінні висненої карети.

За кілька хвилин подорожі Фелікс відчинив вікно й визирнув. Будинок Снерів не ставав анітрохи ближчим.

— Ілюзія бореться з ілюзією, — пробурмотів Фелікс, повертаючись на місце. — Годинникар подовжує нам дорогу.

Нет відчинив консоль і записав кілька команд. Карета ще більше прискорилася, аж тупотіння стало таким швидким, що злилося в суцільний монотонний звук.

— У цій боротьбі я ставлю на програмне забезпечення Мортена, — сказав Нет. — Смішно, ні? Мортен нам допомагає… — однак він не сміявся.

— Він про це не знає, — зауважив Фелікс. — Його суперкомп’ютер поволі розсипається. Перш ніж він досягне попередньої ефективності, ми повинні сконтактуватися з Бурбуром.

Стало зовсім темно, а звук, що долинав зовні, посилювався. Карета різко загальмувала і з легким шарпанням зупинилася. Друзі впали з сидіння та якусь мить лежали нерухомо на підлозі, прислухаючись. Поволі встали, відчинили двері й вийшли.

Карета зупинилася в темному зачиненому гаражі, замалому як на таке довге гальмування. Коні переступали з ноги на ногу, але не видавалися втомленими. Візниця сидів нерухомо, закутаний у плащ.

Гараж мав не такий вигляд, як тоді, коли вони потрапили сюди вперше, — зараз він нагадував стайню.

Вузьким проходом друзі дісталися знайомого коридору з нескінченним рядом дверей та вікон з чорними шибами. Фелікс відчинив перші, і вони війшли до великої темної зали. У ній було кількадесят зайнятих снотронів.

Опікун сплячих поглянув на них у великі окуляри і повернувся до повільного клацання по клавіатурі, прикріпленій до батареї моніторів.

— Цікаво, що тут роблять усі ці снери, — прошепотів Нет.

— Прибирають там, на горі, — пояснив Годинникар снів.

Друзі різко озирнулися. Він стояв за ними, ніби раптово матеріалізувався.

— Ви теж повинні там бути.

— Ми не бачили їх у Палаці, — відповів Фелікс.

— Вони не привертали увагу.

— Ми повинні якнайшвидше вийти звідси й ізолювати Мор… нинішнього володаря Палацу снів від людей.

— Ви хочете вимкнути Крадіїв Снів, — Годинникар посміхнувся. — Це не дуже гарна ідея.

Друзі розгублено дивилися на нього.

— Гадаю, що ви помиляєтеся, — обережно почав Фелікс.

— Помиляюсь? Ваш світ складається з помилок. Він є однією великою помилкою. Сенс мого існування та існування снерів — це виправлення таких помилок. Зараз у мене унікальна можливість виправити те, що зіпсував Мортен.

— Можливо, ви перевищуєте свою компетенцію, — промовив Фелікс. — Ви бажаєте стати наступним володарем Палацу снів.

— Ваша місія не закінчена, — твердо заявив Годинникар. — Нагорі ще багато роботи.

— І ми повинні її виконати?

— Хтось мусить.

— Негайно відпустіть нас! — зажадала Ніка. — Ми зробили все, що було у наших силах, щоб…

— Ви занадто здібні, щоб я міг вас так просто відпустити, — повільно промовив Годинникар. — А ця справа надто важлива. У мене для вас є завдання у Палаці.

— Ми не згодні, — запротестував Нет. Він підійшов до найближчого снотрону і зазирнув усередину. Потім до наступного і ще одного, аж врешті знайшов своє тіло. На мить він занімів, але потім зціпивши зуби почав піднімати кришку. Але його пальці без перешкод пройшли крізь метал, наче це була голограма. Він підбіг до снотронів Фелікса та Ніки, але вони також виявилися нематеріальними.

Годинникар мовчки спостерігав за ним.

— Пропоную вам сісти в карету і повернутися до Палацу. Подальші інструкції знайдете на візитівці. Виконаєте одне легеньке задання, повернетеся на бік реальності і забудете про цю справу. У прямому сенсі.

— Може, ви й справді хочете лише виправити те, що наробив Мортен, — повільно промовив Фелікс. — Можливо, ви дотримаєте слова і відпустите нас, коли ми виконаємо це завдання. Але ми вважаємо, що є тільки один спосіб зупинити Мортена. Треба найти і вимкнути Крадії Снів. І треба це зробити на боці реальності.

— Я почув вашу думку, — ввічливо відповів Годинникар, — але ви справді повинні вже їхати. Карета чекає.

Друзі дивилися на Годинникаря, а Годинникар на них.

— Ви наймаєте суперкоманду, — протягнув Фелікс, — бо й самі сказали, що ми найкращі для цього завдання. а потім намагаєтеся нас ошукати.

— Не пам’ятаю, щоб я вас колись обманював, — відповів Годинникар, вперше збитий з пантелику. — Ви самі прийшли і заскочили у снотрони. І зараз я хочу від вас єдину оплату за використання цього дорогого обладнання. Це ж справедливо?

Фелікс похитав головою.

— Це так, наче солдати на війні мусять платити за оренду танку, у якому воюють, — промовив він. — Це нас, безумовно, не влаштовує, — говорячи це, він п’ять разів натиснув на верхню кнопку на годиннику і ще два рази на нижню. Потім розстібнув браслет і підкинув годинник угору.

Нет і Ніка не знали, що вигадав Фелікс, але вірили в нього, тож невпевненість і страх компенсували виразом облич. Вони спостерігали за годинником, поки той з неприємним звуком не впав на підлогу.

— Гадаєте, ваш друг вчинив розумно? — запитав Годинникар, переводячи погляд на Нета й Ніку.

— Так, — відповіли вони разом, хоча зовсім не були в цьому впевнені, і Ніка додала:

— Ми довіряємо одне одному, і цього вам не змінити.

Годиник дзвякнув зовсім не як годинник. Кільце навколо скла відкрилося, і з боку кришки висунулося два гвинтики. Уся кришка відкрилася, поділившись на чотири частини, перетворюючись на щось подібне до маленької металевої черепахи. Вона розвернулася, випускаючи чергові елементи, які зі скрипом поєднувалися в більшу фігуру, зовсім не схожу на годинник. За кілька секунд обертання, висування, брязкання друзі побачили корпус та ноги. Ще за кілька секунд на середині зали стояв двометровий Голем, що блищав відполірованим металом. Нет і Ніка витріщилися на нього. Обличчя Годинникаря нічого не виражало. Фелікс насилу утримував на лиці кам’яний спокій. Ніка нахилилася до нього і прошепотіла на вухо:

— Ти впевнений, що знаєш, що робиш?

— Я прочитав гороскоп, який ти мені подарувала на день народження, — пошепки відповів він. — Сьогодні мені щастить. — І додав голосніше: — Ви захистили снотрони від дотику людини з безсну. Але не від наснених об’єктів.

— Нам треба поговорити! — заволав Годинникар Снів.

Фелікс подивився на Голема і вказав на три снотрони:

— Вимкні їх.

Голем виконав доручення.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Нет прокинувся раптово. Його не розбудило щось конкретне, він просто розплющив очі і відчув, що прокинувся. Хвилину він витріщався у стелю, потім перевів погляд на будильник, який мав задзвонити за три хвилини. Нет вже кілька днів прокидався до будильника і почувався абсолютно виспаним.

— Манфреде! — заволав він.

— Вже не спиш?

— Не сплю. Я взагалі не сонний, тож не треба цих математичних тестів.

— Добре спав? Що наснилося?

— Збирав ягідки чи щось таке… Значно краще сплю ці кілька днів. Ти й надалі будеш стверджувати, що я розмовляв з тобою зі свого сну?

— Я абсолютно в цьому впевнений. Я розпізнав твій голос.

— Так само як і з вулицею Сонною?

— Припини мене про це питати, якщо не віриш.

— Вірю, вірю… — Нет піднявся з ліжка. — Тільки це складно, бо я не пам’ятаю нічого з цього візиту до Палацу снів. Важко повірити, що я там справді був.

За п’ять хвилин вже вдягнений він зайшов до кухні. Тостер із брязканням викинув тости.

— З джемом чи з горіховим маслом? — запитала мама.

— Один з джемом, другий — з маслом, — відповів Нет. Він не міг повірити, що мама вже не в лікарні. — Кожного дня боюся, що ти не прокинешся.

Мама поцілувала його в чоло.

— Це не повториться, — запевнила вона. — Лікар каже, що це винятково несприятливі впливи погоди. Багато людей мали такі самі проблеми.

— Пам’ятаєш, що тобі снилося в ці дні?

— Ти вже питав. Я нічого не пам’ятаю, — всміхнулася жінка і знову поцілувала його.

Вона налила яблучного соку у високу склянку і пішла до своєї майстерні.

Ніщо не могло втримати її від малювання. Кілька днів вона творила нову картину. Сіра пляма на фіолетовому піску, зелений ставок і щось, що нагадувало блакитні желейки. Над цим всім пливли жовті хмари. Нетові це нагадувало щось, але він не міг зрозуміти, що саме.

Мама згори спостерігала, як він доїв сніданок, сховав у рюкзак ланчбокс і побіг до дверей. Вона помахала йому, чого він вже не побачив, і взялася розмішувати фарби.

Вона замислено спостерігала за двома монтерами на антенній вишці. Віднедавна на вишці додалося всілякого виду приладів. Але цього разу монтери саме демонтували одну скриньку.

Мама ще хвилину спостерігала за ними і повернулася до своєї картини. Вона почала наносити на верхню частину полотна жовті та блакитні краплі.

* * *

У шкільному холі Фелікс і Нет наткнулися на Зосю. Побачивши Фелікса, вона зробила вираз обличчя як у дитини, яка нашкодила. Однак Фелікс не звернув на це уваги. Він підійшов до дошки оголошень і прочитав, що найновіші рейтинги є сенсаційними і розміщені на сторінках «Виборця».

Але доступ до сторінки було ускладнено. Протягом останніх двох днів життя у школі повернулося до норми, що, на жаль, призвело до кількох неприємностей. Найбільшою з них була переробка в експрес-режимі і під крики Ефтіпі інтернет-кафе у клас інформатики.

— Перевіримо на моєму компі, — сказав Нет.

— Ні, мені не цікаво, — відповів Фелікс.

— Ви ж ідете ніздря у ніздрю. Але як хочеш… — Нет зітхнув. — Дивне відчуття. Я зовсім не сонний. Вже відвик від того, щоб не спати.

— Ти впевнений, що прокинувся? — Фелікс усміхнувся. — Може, це тобі сниться, а будильник задзвонить за п’ять хвилин.

— Та ну тебе… не лякай! Це стовідсоткова реальність!

Під інформацією про опитування був відкритий лист до кандидатів:

У зв’язку з безпрецедентним нападом на мій кабінет і з бездіяльністю нинішнього самоврядування я оголошую сидячий страйк, який закінчиться, якщо: 1) повернуть мої 300 злотих; 2) учні мене шануватимуть; 3) нове самоврядування пообіцяє мені підвищення зарплати на 20  %. У мене є серйозна пропозиція з Ліцею ім. Вінстона Черчіля і з Гімназії ім. Улофа Пальме. Допоки мої умови не розглянуть, я нікого не приймаю і не реагую на стук у двері.

Доктор медицини Стефан Такса

— Ну й добре, — резюмував Нет. — Аспірин та вітамін С і так продають без рецепта.

Хлопці пішли до сходів. На половині шляху Нет про щось згадав, повернувся і підійшов до Зосі. Він почекав, поки Фелікс зникне за рогом, і кивнув. Зося потягнула за шнурок. З ролети, що містилася під стелею, розвернувся аж до підлоги великий плакат із зображенням Фелікса та з підписом: «Президент великого формату».

— Стій тут, — сказав Нет. — Якщо він вирішить спуститися вниз, я відправлю тобі СМС-ку і ти згорнеш плакат.

Зося всміхнулася і кивнула.

— Пам’ятай, — додав Нет, — усе у твоїх руках. Сьогодні останній день кампанії.

Дівчина знову кивнула і прошепотіла:

— Помру зі страху…

* * *

Ніхто не дрімав. Складалося враження, що за останні кілька днів всі якось пожвавилися. Настрій не псувало навіть те, що тепер проводилися всі уроки. Інформатика з Ефтіпі не видавалася нудною, а Констанція була навіть доброзичливіша, ніж зазвичай.

Після останнього уроку четвірка кандидатів зайняла чотири класи, якнайдалі один від одного, щоб використати цю зустріч для переконання виборців голосувати саме за них.

Фелікс традиційно обрав кабінет географії, а Нет традиційно повісив на дошці мапу Польщі, після чого витягнув з рюкзака біло-червоний прапор і табличку з написом: «Президент Фелікс Полоній». Фелікс з кислою міною спостерігав за тим, як Нет розставляє реквізит таким чином, щоб композиція мала якнайпрофесійніший вигляд.

Коли клас заповнився, Нет встав і урочисто оголосив:

— Вітаю на останній перед виборчою тишею зустрічі нашого майбутнього президента шкільного самоврядування. Пані і панове, Фелікс Полоній! ! !

Пролунали крики браво, і Нет сів.

— Зустріч буде досить короткою, — заявив Фелікс, коли крики вщухли. — Найважливіше, щоб усі взяли участь у голосуванні. Хто не голосує, нехай потім не нарікає. Ви знаєте, яким повинен бути президент шкільного самоврядування. Він повинен бути чесним, організованим, сумлінним, комунікативним…

— Звісно ж, є тільки один кандидат, який має всі ці чесноти, — голосом конферансьє промовив Нет.

У класі пролунали оплески.

— Фактично є лише один, — визнав Фелікс. — Тому я вирішив зняти свою кандидатуру і підтримати Губерта Тріску.

Запала абсолютна тиша, наче Фелікс заявив, що є марсіанином.

— Що ти зараз сказав? — тихо запитав Нет. — У мене в голові якийсь збій… Я почув, що ти знімаєш свою кандидатуру?

З кінця класу пролунав гуркіт перевернутого стільця.

— Що там таке? — запитав Нет.

— Це Зося! — вигукнув радісний Оскар, вже роблячи фотки. — Знепритомніла!

— Нічого дивного, — занепокоєно зауважив Нет. — Така анорексічка може зомліти від будь-чого.

Усі зібралися навколо дівчини.

— Покличте доктора Таксу, — запропонував Люціян.

— У нього сидячий страйк, — нагадав Віктор. — А зараз, здається, він ще й почав одноосібну маніфестацію перед кабінетом Ромашки.

— А як тому, хто знепритомнів, запхати в рота пігулку аспірину? — запитав Оскар.

Фелікс встав на коліна і посадив Зосю під стіну. Ніка обережно поплескала її по щоках. Зося розплющила очі і роззирнулася знайомі обличчя.

— Ти зомліла, — пояснила Ніка. — Як почуваєшся?

— Дивно… — відповіла дівчина, ковтнувши води з пляшки, яку хтось простягнув.

— Хочеш, відвезу тебе додому? — запропонував Гілберт. — Шкільного лікаря наче немає. Любиш кебаб?

Зося кивнула і сперлася на Гілберта, який допоміг їй піднятися.

Офіціального закінчення зустрічі не було. Всі просто порозходилися.

— Ти перекреслив свій шанс на політичну кар’єру, — розчаровано промовив Нет, коли друзі зупинилися у холі.

— Ніколи цього не хотів, — Фелікс стенув плечима. — Ти сам мене у це втягнув.

— Ти міг відмовитися раніше, — нагадав Нет, — але тобою рухала турбота про благо школи. Тож чому саме зараз? Тобі навіть не подобається Губерт…

— Він не повинен мені подобатися. Він нудний засранець, але знає, що треба робити в цій школі. У нього є всі якості, які повинен мати президент.

— Може, я не повинен цього казати, — Нет пошкрябав потилицю, — але мені полегшало, коли ти відмовився.

— Мені теж. Шкода тільки Зосю, — відповів Фелікс. — Дивно вона це сприйняла.

— Ти справді не знаєш, чому вона знепритомніла? — здивувалася Ніка.

— Ні, а що?

— Ти не бачив, як вона на тебе дивилася минулого року? На дні народження Аурелії й пізніше?

— Не звертав уваги. А як вона дивилася?

— Ех, чоловіки… — Ніка похитала головою.

Фелікс насупив брови і замислився.

— Мене дивує ще щось, — промовив Нет. — Сьогодні був урок географії, а Констанція не запитала мене про канікули у Лондоні. Може, в неї колонки в журналі закінчилися?

— Вчора у неї був якийсь чувак у чорному костюмі, — втрутився Віктор, який саме проходив повз. — У нього були чорні окуляри, дивно, що він не навернувся на сходах. Він розмовляв з Констанцією, а коли пішов, вона побігла до викладацької, у прямому сенсі побігла, і почала витирати ті твої двійки. Хто то був?

— Не знаю, — правдиво відповів Нет.

— Можливо, я щось напишу про це… Ну нічого, зараз біжу готувати підсумки виборів.

— Вибори лише завтра, — зауважив Фелікс.

— Я приготую три версії. Кого б не обрали, будуть готові пояснення, чому так сталося. До речі, дякую! Відмовившись, ти врятував нас від зайвої роботи. Не турбуйся, — він поплескав Фелікса по спині. — Ми не випустимо той репортаж, де ти приймаєш конверт з хабарем від пана Роберта.

— Але я ж саме повертав йому гроші, — зауважив Фелікс.

— Усе залежить тільки від підпису під фоткою. Бувайте!

Він пішов. Друзі спустилися на перший поверх.

— Ви вірите у цей Палац снів? — запитав Фелікс. — У те, що це все відбувалося насправді? Може, це було тільки… коливання тиску, як говорили по телевізору?

— Важко повірити у те, чого не пам’ятаємо, — Нет стенув плечима.

— Якщо тільки ми досі не прокинулися.

— Слухай, не лякай! Ти пожартував?

— Пожартував, — усміхнувся Фелікс.

— Наразі мені вистачить емоцій. Найважливіше, що кошмари закінчилися, а мама одужала. У мене був сон, з якого я зрозумів, що повинен забути про все зло і пригостити Ніку морозивом, — він обійняв подругу за плечі, і та всміхнулася. — Я дивлюся на світ оптимістично. У мене є дівчина, є друг, який не буде політиком. Також сподіваюся, що не виграє ота горгона.

— Вона ж відмовилася тиждень тому, — зауважив Фелікс.

— Я казав про Геральда… Ні, забудьмо про все! Ходімо на морозиво, а потім до тебе на суботній кінозал. Ти ж нас запросиш?

— Звісно, але сьогодні середа.

— Зробімо суботній вечір кінозалу в середу!

— Сьогодні не можу, — Ніка сумно похитала головою. — У мене зайнятий вечір.

— У тебе зайнятий вечір? — Нет підозріло підняв брову.

З протилежного боку підійшов Геральд. На ньому були кремові штани та куртка зі штучної шкіри.

— Про вовка промовка, — буркнув Нет, дивлячись на хлопця і міцніше обіймаючи Ніку.

Геральд не став обходити Нета по широкому колу, як робив раніше. Він всміхаючись зупинився перед Нікою:

— Ну що? Ходімо в кіно?

Нет мав такий вигляд, наче у нього зараз буде інфаркт.

— Навіть не думай! — рявкнув він.

Геральд і не збирався відповідати. Він криво посміхнувся.

— Я потім тобі поясню, — Ніка подивилася на Нета. Опустила очі і тихіше додала: — Ні, не поясню… Не можу.

— Не мусиш! Я все розумію, — його рука, що обіймала дівчину, упала.

— Ні, не розумієш… Я повинна йти у кіно.

— Чому?

— Я обіцяла… що не розкажу.

— Ну ні! Я не можу! Кому обіцяла?

Ніка зітхнула.

— Визнай поразку, — Геральд нарешті звернув увагу на Нета. — Є кращі і гірші. Ти гірший.

— Гірший… А ти до салону манікюру йдеш до кіно чи після?

— Тебе не стосуються мої нігті! Просто… мені подобається мати гарний вигляд! На відміну від вас, простаків!

— Перефразуйся на вищий культурний рівень. Стане у пригоді, коли благатимеш про милосердя. Краще одразу домовся і з перукарем, бо зараз обговоримо цю справу по-чоловічому, — заявив Нет.

Фелікс і Ніка отетеріло дивилися на нього.

— Знову? — запитав Геральд. — Уже проходили.

— Зараз буде другий дубль.

— Хай так, — Геральд примружився. — Де і коли?

— Після останнього уроку за школою.

— Останній урок був щойно, — втрутився Фелікс.

— Тож зараз! Хто виграє, той іде з нею в кіно!

— Вас не цікавить моя думка? — озвалася Ніка.

— Ніхто не питає твою думку! — вигукнув Нет. — Ні, я не буду збирати ягоди!

Пружним кроком він рушив у бік патіо. Геральд, стиснувши зуби, пішов слідом.

За три хвилини за школою стояли вже кілька учнів, котрі невідомо яким чином дізналися про бійку. Під ногами шелестіло перше осіннє листя. Було сонячно, але вже не так тепло. Геральд розігрівався, стрибаючи на місці і махаючи ногами. Нет віддав окуляри Феліксу і зняв толстовку. Він стояв навпроти Геральда і підняв кулаки, як це роблять боксери по телевізору. На власне здивування, він не відчував страху.

— До першої крові? — запитав Геральд.

— Жартуєш? — фиркнув Нет. — До останньої!

Геральд подивився на нього невиразно, але ступив крок у його бік і почав підстрибувати. Нет підійшов ближче, бо не міг змусити себе стрибати. Він прицілився і вдарив Геральда кулаком у щелепу. Геральд спіткнувся і впав на траву.

— Ай! Так сильно? — крикнув він, тримаючи за щоку. — Так сильно?

— Це був розігрів, — Нет не міг повірити, що це сталося і в те, що він говорив. — Зараз буде сильніше.

— Ти чого?! — Геральд зірвався з землі і відступив на два кроки. — Завтра вибори. Я не можу бути побитим…

— Не можу нічим допомогти. Ходи сюди, я не повинен за тобою ганятися, горгоно.

— Здаюся! — Геральд подивився на свої штани. — Шов тріснув… Я більше не б’юся. Ці штани коштували три сотні.

Нет повільно опустив кулаки.

— Тож знайди собі дівчину, яка впадатиме за штанями за три сотні. А Ніку обходи на відстані п’яти метрів.

— Бери її собі! — Геральд витягнув з кишені хустку і витер обличчя. — Шкода часу на цей дитсадок. Повно кращих дівчат. Повно! — він кинув хустку на землю і пішов.

Учні вітали Нета. Той подивився на Ніку, але не здавалося, що вона хотіла назвати його троглодитом. Щаслива, дівчина підійшла до Нета й обійняла.

— Пробач, — прошепотіла.

— Я знаю, що він обіцяв, — промовив Нет. — І також знаю, що він брехав.

Ніка здивовано подивилася на нього, але замість пояснень Нет притягнув її до себе і міцно поцілував. Пролунали оплески, навіть із вікон школи. Нарешті, закохані відсунулися одне від одного і перевели подих.

— Мені треба відпочити, — промовив Нет. — До мене дійшло, що я зробив, і я зараз зомлію. Я використав місячний запас відваги.

— Я обіцяла, що не розкажу, чому домовилася піти з ним у кіно, — почала Ніка. — Я не могла пояснити. Але… звідки ти знаєш? Отримав мейл зі сну?

Нет таємничо всміхнувся:

— Ні. Пояснення наснилося мені сьогодні під ранок, і я просто знав, що це правда. Щойно це зрозумів, раптово прокинувся, використавши метод Фелікса, — крутив головою. Я знав, що запам’ятати можна лише ті сні, які не додивився до кінця.

— Ну то як? — усміхнулася Ніка. — Ходімо?

— Куди?

— Як це куди? — вона вдала здивування. — У кіно. Ти ж виграв мене у справжній бійці.

— Окей, але я обираю фільм. Ми вже раз з Феліксом нудилися на бабському кіно.

— Окей, — погодилася Ніка. — Ти обираєш фільм.

— Йдіть самі, — усміхнувся Фелікс. — Мені треба вирішити одну справу.

Подув холодний вітер. Починалася справжня осінь. Нет і Ніка, тримаючись за руки, повільно пішли між деревами, серед падаючого листя. Фелікс хвилину розмірковував, чи вечір кіно у нього вдома досі актуальний, але зрозумів, що радше ні. Дивлячись на друзів, які вийшли на вулицю, він подумав, що з’явилося більше часу на конструювання Голема. Фелікс чихнув і поліз у кишеню по хустку, але знайшов там щось інше. Він витягнув білий папірець завбільшки з візитівку, на якому хтось пером написав: «Будь здоровий!»

Варшава–Мурзасіхлє 2006

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.