Переклад з англійської — Євгена Ліра.

В оформленні використані ілюстрації від Shutterstock.com

Дерек Ленді

Черептон Крутій. Безликі.

Книга третя

© Derek Landy, 2009

Original title: Skulduggery Pleasant

First published in Great Britain by HarperCollins Children’s Books 2009.

HarperCollins Children’s Books is an imprint of HarperCollins Publishers Ltd, HarperCollins Publishers

1 London Bridge Street, London SE1 9GF

Skulduggery Pleasant™ Derek Landy

© Панченко О. І., дизайн обкладиники, 2020

© ПП «АССА», 2020

© mrgaser, e-pub, 2022

Аннотація

Черептон Крутій, досвідчений детектив, могутній маг, майстер усіляких трюків, просто гарний хлопець і… як це не неймовірно — людина без плоті і крові, просто скелет. Він і його чотирнадцятирічна учениця Стефані ведуть небезпечні розслідування вбивства телепортерів. Навіть намагаються завадити Безликим, які прийшли з іншої реальності, захопити світ… Та все ж хтось загине у битві Безликих і чаклунів.

Фантастичні істоти і чаклунства заполонили цю книгу. Небезпека переслідує на кожній сторінці, а адреналін постійно накочує. Читання, як на американських гірках, не для гидливих людей зі слабкими нервами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Небіжчик лежав долілиць на підлозі біля журнального столика у вітальні. Чоловіка звали Кемерон Посвіт, але було це ще тоді, коли його серце билося, а легені вдихали повітря. Кров розлилася килимом і утворила чималу пляму, що розтікалася увсебіч від того місця, де він упав. Йому завдали одного удару в поперек. Чоловік був одягнутий, у руках у нього нічого не було, як не було й будь‑яких ознак бійки в приміщенні.

Валькірія пройшлася кімнатою, як її вчили: оглядаючи підлогу й інші поверхні, але не дивлячись на саме тіло. У неї не було бажання бачити жертву частіше, ніж потребує завдання. Темні очі дівчинки зосередилися на вікні. Парк на протилежному боці вулиці був порожній, дитячі гірки блищали від дощу, а гойдалки скрипіли від ранкового морозного вітру.

У кімнаті почулися кроки. Валькірія обернулася й побачила, як Черептон Крутій дістає коробочку з порошком зі свого піджака. На ньому був костюм у тонку смужку, який вдало приховував порожнечу скелета, і капелюх, який закривав очниці. Детектив занурив руку в коробочку та почав розмішувати порох, розтираючи невеличкі грудки.

— Які думки? — спитав він.

— Його захопили зненацька, — відповіла Валькірія. — Відсутність будь‑яких ознак бійки свідчить, що в нього не було часу дати відсіч. Так само, як і в інших.

— Отже, або вбивця діяв цілковито тихо…

— …або жертви йому довіряли.

У цій кімнаті було щось дивне, що вибивалося з норми. Валькірія роздивилася довкола.

— Ти певний, що він тут жив? Не бачу жодних книжок із магії, талісманів, амулетів на стінах… Узагалі нічого.

Черептон знизав плечима.

— Деяким магам подобається жити в обох світах. Магічна спільнота таємна, проте є й винятки — ті, хто співпрацює та спілкується з, так званим, «світом смертних». У містера Посвіта, вочевидь, було кілька друзів, які не знали, що він чаклун.

На шафі стояли фото Посвіта й інших людей. Друзі. Кохані. Зі світлин складалося враження, що в нього було хороше життя, сповнене дружніх стосунків. А тепер воно обірвалося. Більше не було Кемерона Посвіта, тільки порожня оболонка на килимі.

Місця злочинів, подумала Валькірія, доволі депресивні.

Дівчинка подивилася, як Черептон підкидає порошок у повітря. Ця речовина називалася веселковим порохом через те, що будь‑які залишкові сліди магії довкола змінювали його забарвлення. Щоправда, цього разу порох лишився того самого кольору, що й був, опустившись на підлогу.

— Жодного сліду, — пробурмотів детектив.

Хоч диван і приховував тіло від погляду Валькірії, вона все одно бачила одну ногу. Кемерон Посвіт носив чорні черевики та сірі шкарпетки з поношеними гумованими тасьмами. Його щиколотка була дуже блідою. Валькірія відступила, аби не бачити ногу.

До кімнати ввійшов голомозий чоловік із широкими плечима та пронизливими блакитними очима.

— Детектив Каламут уже неподалік, — мовив містер Блісс. — Якщо вас спіймають на місці злочину…

Він не договорив. У цьому не було потреби.

— Ходімо, — наказав Черептон. Він натягнув пальто й обмотав нижню частину свого черепа шарфом. — До речі, дякуємо, що покликали нас на цю справу.

— Детектив Каламут не звик до таких розслідувань, — відповів Блісс. — Тому Святилищу потрібно, аби ви з міс Веремією повернулися під наше керівництво.

У голосі Черептона почувся легкий подив.

— Гадаю, Турід Ґілд із вами не погодиться.

— Та все ж я попросив Верховного Мага зустрітися з вами обома сьогодні вдень, і він пообіцяв мені це.

Валькірія підняла брову, проте нічого не сказала. Блісс був одним із найсильніших магів у світі, але водночас і одним із найлячніших. Він досі наводив на неї жах.

— Ґілд сказав, що поговорить із нами? — перепитав Черептон. — Не в його стилі змінювати своє рішення.

— Відчайдушні часи… — тільки й відповів Блісс.

Черептон кивнув, і Валькірія вийшла надвір слідом за ним. Хоча небо було сіре, він надів сонцезахисні окуляри над шарфом, сховавши очниці від перехожих. Якби вони були. Здавалося, що погода тримала найуразливіших людей удома.

— Чотири жертви, — проказав Черептон. — І всі телепортери. Чому?

Валькірія застібнула куртку, хоча з тим і було трохи клопоту. Цей чорний костюм урятував їй життя стільки разів, що неможливо було порахувати, але кожен порух нагадував дівчинці, як сильно вона виросла відтоді, як Страхопуд Кравчик пошив це вбрання для неї. Їй уже не дванадцять. Валькірії довелося викинути черевики, бо вони стали замалі, та купити пару взуття у звичайній крамниці. Вона прагнула, аби Страхопуд знову перетворився зі статуї на людину та пошив їй новий костюм. Валькірія на мить відчула докори сумління за таку егоїстичну думку.

— Можливо, Кемерон Посвіт разом з іншими телепортерами щось зробив убивці, і це його — або її — помста.

— Це теорія номер один. Щось іще?

— Можливо, вбивці від них щось потрібно.

— Що, наприклад?

— Не знаю. Якісь телепортерські штуки.

— Тоді навіщо їх убивати?

— Можливо, це одна з тих речей, якою можна користуватися лише після того, як уб’єш її власника. Як Посох Предвічних.

— І це теорія номер два.

— Або, може, вбивця хотів заволодіти чимось, що було в одного з них. От і переходив від одного телепортера до іншого, допоки не знайшов власника.

— Це вже ймовірність. Отримуємо теорію номер два, варіацію Б.

— Добре, що ти не ускладнюєш усе на світі, — пробурмотіла Валькірія.

Біля них зупинився чорний фургон. Водій вийшов із кабіни, огледів обидва боки вулиці, аби впевнитися, що ніхто не стежить, а тоді прочинив бічні двері. Двійко сікачів у сірій уніформі мовчазно ступили надвір. Їхні обличчя ховалися за заборолами шоломів, у руках кожен тримав дуже довгу косу. Останній пасажир фургона вибрався назовні та зайняв місце між сікачами. У широких штанях та блейзері, підібраному до них, із високим лобом і цапиною борідкою, яка утворювала подобу підборіддя, Рімус Каламут зміряв Черептона й Валькірію зневажливим поглядом.

— О, — мовив він, — це ви.

У нього був цікавий голос — щось схоже на розбещеного кота, який вимагає вечері.

Черептон кивком показав на сікачів обабіч детектива.

— Я дивлюся, ти сьогодні інкоґніто.

Каламут одразу ж наїжачився.

— Я головний детектив Святилища, містере Крутію. У мене є вороги, тож мені потрібні охоронці.

— А вони обов’язково мають стовбичити посеред вулиці? — спитала Валькірія. — У них не досить конспіративний вигляд.

Каламут презирливо вишкірився.

— Яке розумне слово для тринадцятирічної.

Валькірія ледь стримала бажання дати йому ляпаса.

— А от і ні, — відповіла вона. — Цілком звичайне. І взагалі, мені чотирнадцять. А ваша борода виглядає безглуздо.

— От як весело! — просяяв Черептон. — Ми троє так добре ладнаємо.

Каламут витріщився на Валькірію, а тоді перевів погляд на Черептона.

— Що ви тут робите?

— Ми проходили повз і почули, що тут сталося ще одне вбивство. Гадали, зможемо дослідити місце злочину. Власне, щойно прибули. Чи є можливість?..

— Вибачте, містере Крутію, — відказав Каламут. — Через те, що ці злочини мають міжнародне значення, а також через увагу, що до них прикута, Верховний Маг очікує від мене найвищого професіоналізму. Також він дав мені суворі інструкції щодо вас і міс Веремії. Він не бажає, аби ви й займалися справами Святилища.

— Але ж це не справа Святилища, — зауважила Валькірія. — Звичайне вбивство. Кемерон Посвіт навіть не працював на Святилище.

— Це офіційне розслідування Святилища, а отже — офіційна справа Святилища.

Черептон звернувся до нього дружнім тоном:

— І як просувається розслідування? Мабуть, на тебе дуже тиснуть, аби ти знайшов зачіпки, еге ж?

— Усе під контролем.

— О, я певний, що так і є. А також певний, що міжнародна спільнота пропонує допомогу та необхідні ресурси — зрештою, це ж не тільки ірландська проблема. Але якщо тобі знадобиться неофіційна поміч, буду радий…

— Може, ви й порушуєте правила, — перебив його Каламут, — але я — ні. Вас тут більше ніхто не сприймає. Ви втратили авторитет, коли звинуватили Верховного Мага в зраді, пам’ятаєте?

— Туманно…

— Хочете моєї поради, Крутію?

— Ні.

— Знайдіть собі зручну нору деінде в землі та заховайтеся там. Ваша кар’єра детектива завершилася. Із вами покінчено.

Зобразивши те, що, імовірно, мало бути тріумфальним вишкіром, Каламут разом із двома сікачами зайшов до будівлі.

— Він мені не подобається, — промовила Валькірія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

«Бентлі» припаркувався з тильного боку зачиненого музею воскових фігур, і Валькірія зайшла всередину слідом за Черептоном. Товстий пласт пилу зібрався на тих кількох статуях, що залишилися стояти в темряві. Валькірія чекала, доки Черептон знайде панельну вставку, що відчиняє приховані двері.

Дівчинка ліниво вивчала воскову фігуру Філа Лінотта, вокаліста гурту «Thin Lizzy». Фігура стояла поруч, тримала в руках гітару та виглядала мов жива. Її тато був великим прихильником «Thin Lizzy» у сімдесятих і щоразу, коли з радіо лунала «Whisky in the Jar», він починав підспівувати навіть попри відсутність слуху.

— Панель зникла, — заявив Черептон. — Після того як ми пішли, вони замінили замки. Через нас. Не знаю, чи це мені лестить, чи ображає.

— Гадаю, зрештою, ти вирішиш, що все ж лестить.

Детектив знизав плечима.

— Якесь дивне відчуття.

— То як ми потрапимо всередину?

Хтось торкнувся плеча Валькірії, і дівчинка, скрикнувши, відскочила.

— Перепрошую, — мовила воскова фігура. — Я не хотів вас лякати.

Вона витріщилася на статую.

— Я і є замок, — вів далі Філ Лінотт. — Я відмикаю двері з цього боку стіни. Вам призначено?

— Ми прийшли на зустріч із Верховним Магом, — відповів Черептон. — Я Черептон Крутій, а це моя напарниця Валькірія Веремія.

Статуя кивнула своєю восковою головою.

— На вас чекають, проте вас має супроводжувати офіційний представник Святилища. Я попередив адміністраторку. Вона ось‑ось прийде.

— Дякуємо.

— Прошу.

Валькірія ще якусь мить не зводила з нього очей.

— А ви вмієте співати?

— Я відчиняю двері, — відповів той. — Це моє єдине призначення.

— Але співати вмієте?

Статуя задумалася.

— Не знаю, — відповів восковий Філ Лінотт. — Ніколи не пробував.

Стіна за їхніми спинами розійшлася, а двері зрушили та прочинилися. У дверях стояла жінка в темній спідниці та білій блузі та ввічливо посміхалася.

— Містере Крутію, — мовила адміністраторка, — міс Вереміє, ласкаво просимо. Верховний Маг очікує на вас. Будь ласка, ходіть за мною.

Статуя Філа Лінотта не попрощалася, коли адміністраторка повела гостей униз спіральними сходами. Смолоскипи в скобах освітлювали їхній шлях. Вони дісталися нижнього поверху, а тоді пройшли до фоє. Заходити в місце, що колись було настільки знайомим, а тепер здавалося таким чужим, було химерно. Валькірії здавалося, що сікачі‑охоронці витріщаються на них через свої заборола, хоча дівчинка й розуміла, що вони занадто дисципліновані професіонали, аби дозволити собі таку поведінку.

Дівчинка тільки нещодавно усвідомила: Святилище збудоване у формі величезного трикутника, що опустився під землю і тепер розкинувся під поверхнею Дубліна. Фоє було в самісінькому центрі основи трикутника: у кожен бік розходилися довгі коридори, а головний прохід вів прямо. Бічні коридори оберталися під кутом 45 градусів та, зрештою, сходилися з головним, утворюючи таким чином трикутник. Менші переходи розрізали їх у начебто довільному порядку.

Кімнати, розташовані вздовж головних коридорів, зазвичай використовували для щоденних справ Святилища та Ради Старійшин. Проте деякі з вужчих коридорів вели до набагато цікавіших місцин — В’язниці, камер підсудних, Сховища, Арсеналу та десятків інших приміщень, що їх Валькірія ніколи не бачила.

Адміністраторка дружньо говорила з Черептоном дорогою. Приязна жінка прийшла на місце попереднього адміністратора — той загинув під час нападу Нефаріана Змієсерда на Святилище два роки тому. Валькірія закрила від себе спогади про ту різанину. Вона вже пережила це одного разу й не мала наміру робити це знову.

Адміністраторка показала їм велику кімнату, де не було жодних меблів.

— Верховний Маг невдовзі прийде.

— Дякую, — відповів Черептон і ввічливо кивнув.

Адміністраторка залишила їх на самоті.

— Як гадаєш, ми довго чекатимемо? — тихо спитала Валькірія.

— Коли ми були в цій будівлі востаннє, то звинуватили Верховного Мага в зраді, — відповів Черептон. — Так, гадаю, попереду довге очікування.

Майже через дві години двері прочинилися знову, і до кімнати ступив чоловік із сивим волоссям, зморшкуватим та серйозним обличчям і холодними очима. Він зупинився, коли побачив, що дівчина сидить на підлозі.

— Ти маєш підвестися, коли я заходжу до кімнати, — мовив він.

Валькірія саме підводилася до того, як він почав говорити, проте, мусила стулити рота. Ця зустріч була занадто важливою, аби наражатися на ризик зіпсувати її через таку дурницю.

— Дякую, що погодилися зустрітися з нами, — проказав Черептон. — Ми розуміємо, що ви дуже зайняті.

— Якби була моя воля, я б не дозволив вам згаяти ані секунди мого часу, — відповів Ґілд. — Але містер Блісс досі за вас ручається. Ви тут лише через мою повагу до колеги‑Старійшини.

— І на цій позитивній ноті… — почав був Черептон, але Ґілд похитав головою.

— Облиште свої жарти, містере Крутію. Розповідайте, що хотіли, і без саркастичних ремарок.

Черептон трохи нахилив голову.

— Гаразд. Шість місяців тому, коли ми готувалися здолати барона Мстивослава, ви звільнили нас через суперечку. Пізніше того самого дня ми перемогли і Мстивослава, і Ґротескера, тож загрозу, яку вони становили, було нейтралізовано. Але тоді нашою роллю в цій операції знехтували.

— То ви хочете винагороди? Зізнаюся, я був би розчарований, якби вже не склав про вас настільки нице враження. Не думав, що гроші цікавлять таких, як ви. Чи, може, бажаєте медаль?

— Річ не у винагороді.

— А в чому?

— Чотирьох телепортерів убито протягом останнього місяця, а у вас досі немає гадки про того, хто за це відповідальний. Ви знаєте, що ми маємо взятися за цю справу.

— Боюся, що не можу обговорювати поточну операцію з цивільними. Запевняю вас, детектив Каламут тримає розслідування під контролем.

— Рімус Каламут — другосортний детектив.

— Навпаки, не маю жодних сумнівів, що Каламут — найкраща людина для цієї роботи. Я знаю його та довіряю йому.

— І скільки ще людей мають померти до того, як ви усвідомите свою помилку?

Ґілд примружився.

— Ти не можеш себе стримувати, га? Приходиш сюди, благаєш мене повернути тобі роботу й навіть за цих обставин не можеш мені не грубіянити! Мабуть, єдиний урок, що ти засвоїв із нашої останньої зустрічі, — це заткнути пельку своєму дівчиську.

— Дідька лисого, — відказала Валькірія.

— І навіть на це не спромігся, — зітхнув Ґілд.

Валькірія розлютилася і відчула, як починає закипати. Поглянувши на її червоне обличчя, Ґілд самовдоволено усміхнувся.

— Ми гаємо час, — сказав Черептон. — Ви навіть не розглядали можливість відновити нас на роботі, чи не так?

— Звісно ж, ні. Ти сказав, що вас звільнили через суперечку. Як просто це звучить. Як невинно. Як необразливо. Дуже ввічливий спосіб згадати про те, що ти звинуватив мене у зраді.

— У Мстивослава був шпигун у Святилищі, Туріде, і ми знаємо, що то був ти.

— Отак ти проводиш свій час на пенсії, га? Складаєш фантастичні оповідки, аби заповнити щілини в тому, що вважаєш своїм життям? Скажи мені, Черептоне, — коли ми вже перейшли на імена, — чи знайшов ти ціль свого життя? Ти вже вбив людину, що знищила твою родину, тож це не помста. Із нею ти впорався. Тоді що, як гадаєш? Спокута за всі страшні речі, що ти накоїв? Можливо, ти живеш, аби зцілити всі завдані тобою рани та повернути вбитих тобою людей? У чому твоя мета, Черептоне?

Не встиг детектив відповісти, як Ґілд указав на Валькірію.

— Може, навчити її? Підготувати, аби вона стала такою самою, як ти? Заради цього ти прокидаєшся вранці? Але ось питання, яке ти, мабуть, сам собі не ставив: чи справді ти хочеш, щоб вона стала такою, як ти? Щоб жила твоїм життям — без домашнього тепла, друзів і кохання?.. Якщо ти підозрюєш мене в цій зраді, то, мабуть, гадаєш, що я монстр. Холоднокровний монстр. Але водночас у мене є дружина, яку я обожнюю, діти, за яких хвилююся, та відповідальність — робота, яка щомиті тисне на мої плечі день у день. І якщо в отакого холоднокровного монстра, як я, усе це є, а в тебе немає нічого, ким це робить тебе?

* * *

Вони вийшли зі Святилища та пройшли повз воскову фігуру Філа Лінотта в цілковитій тиші, а тоді попростували до автівки. Валькірії не подобалося, коли Черептон мовчав. Зазвичай це свідчило про погані речі.

Біля їхнього авто стояв чоловік. Він мав густе каштанове волосся та кількаденну щетину. Валькірія насупилася, намагаючись згадати, чи був він там само секунду назад.

— Черептоне, — мовив чоловік. — Я гадав, що знайду тебе тут.

Черептон кивнув йому.

— Еммет Пілігрим, давно не бачилися. Дозволь представити тобі Валькірію Веремію. Валькіріє, Пілігрим — телепортер.

Окрім того, Пілігрим був тим, хто не отримує задоволення від порожніх балачок.

— Хто ховається за цим? Хто вбиває телепортерів?

— Ми не знаємо.

— Як це? — різко відказав він. — Ти ж великий детектив, хіба ні? Хіба не це про тебе розповідають?

— Я не працюю на Святилище, — відповів Черептон. — У мене немає офіційного дозволу.

— Тоді хто над цим працює? Бо, присягаюся, я не піду до того йолопа Каламута. Ніколи не довірю своє життя в руки людини на кшталт нього. Слухай, може, ми й не подобаємося одне одному й ніколи не шукали товариства, проте мені потрібна твоя допомога, або ж я стану наступним.

Черептон показав на стіну, і всі троє підійшли до неї. Там можна було вести розмову без загрози потрапити комусь на очі.

— Є якісь ідеї щодо того, хто може стояти за вбивствами? — спитав він.

Пілігрим зробив помітне зусилля над собою, аби зберегти спокій.

— Жодних. Я намагався продумати, чого може домогтися людина, що вбиває нас усіх, але так ні до чого й не дійшов. У мене навіть немає жодних параноїдальних теорій змови на крайній випадок.

— Ти помітив, щоб хтось за тобою стежив?

— Ні, хоча був напоготові. Черептоне, я виснажений. Кожні кілька годин я телепортуюся до якогось іншого місця. Не спав уже кілька днів.

— Ми можемо тебе захистити.

Сміх Пілігрима прозвучав недружньо.

— Без образ, але ні. Якщо ви можете мене захистити, то вбивця може до мене дістатися. Мені краще наодинці, але ж я не можу тікати вічно, — він завагався. — Я чув про Кемерона.

— Так.

— Він був доброю людиною. Найкращим серед нас.

— Існує спосіб виманити вбивцю.

— Ну ж бо вгадаю… Ти пропонуєш мені стати наживкою? Хочеш, аби я просто сидів і чекав, коли він прийде по мене, а тоді ви кинетеся на нього й урятуєте мене? Вибач, я не звик чекати, допоки мене вб’ють.

— Це наш найкращий шанс.

— Я на це не піду.

— Тоді тобі доведеться нам допомогти. Навіть знаючи, що їхнє життя під загрозою, Кемерон Посвіт та інші все одно послабили свій захист. Вони знали вбивцю, Еммете, і ти, вірогідно, також його знаєш.

— Про що ти говориш? Невже я не можу довіряти власним друзям?

— Я кажу, що ти не можеш довіряти нікому, окрім мене та Валькірії.

— Чому ж тоді я мушу довіряти вам?

Черептон зітхнув.

— Бо в тебе немає іншого вибору.

— Чи є якась особа, яку знають усі телепортери? — спитала Веремія. — Особа, з якою ви почувалися б у безпеці?

На якусь мить Пілігрим задумався.

— Представники Святилища, — мовив він. — Їх небагато, але серед них ніхто не виділяється. Телепортери не намагаються бути приязними людьми — можливо, ти про це чула. Коло нашого соціуму не таке вже й широке.

— Ти завів собі нових друзів? — спитав Черептон. — Чи просто нові знайомства?

— Ні, жодних. Ну, окрім того дітлаха.

Детектив схилив голову.

— Дітлаха?

— Іншого телепортера.

— Я гадав, що ти останній телепортер.

— Ні. Нещодавно виявилося, що є ще сімнадцятирічний хлоп із Англії. Його звати Рен. Флетчер Рен. Ані навичок, ані дисципліни, ані розуміння, що він робить, — суцільний біль в одному місці. Чекай, ти що, гадаєш, то він убивця?

— Не знаю, — прошепотів Черептон. — Він або вбивця, або наступна жертва. Де хлопець?

— Може бути де завгодно. Ми з Кемероном пішли побалакати з ним кілька місяців тому, пропонували його навчити. Малий бешкетник просто розсміявся нам в обличчя. Він належить до тих рідкісних уроджених чаклунів, у яких магія ледь не на кінчиках пальців. У нього є сила, але, як я й казав, жодних навичок. Сумніваюся, що він зможе телепортуватися більше ніж на кілька миль за раз.

— Не надто схоже на вбивцю. Але це означає, що він десь там наодинці й не має жодної гадки про те, що відбувається.

— Мабуть, він досі в Ірландії, — мовив Пілігрим. — Він патякав щось про плани лишитися тут трохи, а ще про те, що ми маємо дати йому спокій. Певно, йому ніхто не потрібен. Типовий підліток. — Пілігрим глянув на Веремію. — Без образ.

— Валькірія не типова ні в чому, — сказав Черептон швидше, ніж дівчинка встигла відповісти. — Ми вистежимо його, але якщо зустрінеш хлопця першим, відправ його до нас.

— Сумніваюся, що він послухає, але гаразд.

— Як нам зв’язатися з тобою, якщо виникне потреба?

— Ніяк. Але я навідуватимуся раз на кілька днів по новини. Усе це скінчилося б набагато раніше, якби ти вів розслідування. Я не довіряю ні Каламуту, ні Турідові Ґілду. Ти ж близько знайомий із Бліссом, еге ж? Може, передасиш йому звістку. Просто скажи, що багато хто з нас підтримав би його на посаді Верховного Мага, якщо його це цікавить. Усе, що від нього треба, — це згода.

— Ти ж не про заколот кажеш, чи не так?

— Якщо для того, аби повернути Святилище на праведний шлях, знадобиться революція, то ми влаштуємо її, Черептоне.

— Комусь це може здатися трохи радикальним кроком. Але я передам повідомлення.

— Дякую.

— Більше нічого? Нічого, що могло б стати нам у пригоді? Бодай дрібне чи неважливе?

— Нічого, Черептоне. Я не знаю, чому вбивають інших телепортерів і як. Убити нас надзвичайно складно. Щойно нам здається, наче щось не так, ми зникаємо. Єдиний до останнього місяця випадок убивства телепортера, який я пам’ятаю, трапився п’ятдесят років тому.

— Гм? — перепитав Черептон із раптовим спалахом зацікавленості. — А хто то був?

— Троп Кессел. Ми були ледве знайомі.

— Хто його вбив? — спитала Валькірія.

— Ніхто не знає. Він сказав колезі, що збирається до Ґлендалоку, і відтоді ніхто його не бачив. Сліди його крові помітили на узбережжі Верхнього озера, але тіла так і не знайшли.

— Чи може вбивство Кессела стосуватися того, що відбувається тепер?

Пілігрим насупив брови.

— Не бачу на те причини. Якщо хтось хотів перебити телепортерів, то нащо йому вичікувати п’ятдесят років між першим убивством і рештою?

— Та все ж, — сказав Черептон, — із цього можна розпочати.

— Ви тут детективи, — знизав плечима Пілігрим, — не я.

— Ти ж знаєш Таніту?

— Таніту Лов? Так. А що?

— Якщо будеш у Лондоні та знадобиться прикриття, можеш їй довіритися. Можливо, це твій єдиний шанс трохи поспати.

— Я це обміркую. Ще якісь поради?

— Виживи, — мовив Черептон, і Пілігрим розчинився в повітрі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли вони дісталися Гаґарда, вуличні ліхтарі занурили містечко в туманну помаранч, і, пробило десяту. Перехожих під зливою не було, тож Валькірії не довелося сповзати вниз по сидінню. У цьому полягала єдина проблема «бентлі» — така автівка не лишалася непоміченою.

Та все одно, вона бодай не жовта.

Вони дісталися пірса. Пів року тому Валькірія зістрибнула з нього, рятуючись від гонитви загону інфікованих — людей, що перебували в процесі перетворення на вампірів. Дівчинка привела переслідувачів до їхнього жахіття, солоної води — ковток цієї рідини для них дорівнював смерті. Крики, що доносилися з розірваних горлянок інфікованих, де біль і страждання перемішалися з люттю, досі лунали в її спогадах, наче все це сталося вчора.

«Бентлі» зупинився, і Валькірія вийшла з будинку. Було холодно, тож вона не барилася й поквапилася, а там повела руками в повітрі. Без проблем намацала лінії розламу в просторі й різко відштовхнулася. Довкола дівчинки здійнялося повітря, й вона злетіла вгору. Існував кращий спосіб підйому — скористатися повітрям так, аби воно несло тебе, а не просто штовхало, але її заняття з Черептоном ще не дійшли до цього етапу.

Валькірія вчепилася в підвіконня й підтягнулася нагору, тоді прочинила вікно та забралася до своєї кімнати.

Дзеркальна копія дівчинки відвела погляд від письмового столу, за яким вона виконувала домашні завдання Валькірії.

— Привіт, — мовила копія.

— Є новини? — спитала Веремія, знімаючи куртку — дівчинка перевдягалася з чорного костюма в звичайний одяг.

— Ми пізно повечеряли, — відповіла копія. — У школі перенесли контрольну з французької, бо половина класу сховалася в роздягальні. Оголосили результати контрольної з математики — у тебе «добре». Алан розійшовся з Кеті.

— Яка трагедія.

Біля дверей почулися кроки, віддзеркалення кинулося до підлоги й заповзло під ліжко.

— Стеф? — покликала мати Валькірії. Жінка постукала у двері й одразу ж зайшла до кімнати. Під пахвою вона тримала кошик із білизною. — Дивно. Можу присягнутися, що чула якісь голоси.

— То я сама з собою розмовляла, — промовила Валькірія, посміхаючись із доречним, як вона сподівалася, зніяковінням.

Мати поклала на ліжко купу свіжого одягу.

— Знаєш, це перша ознака божевілля.

— Тато постійно розмовляє сам із собою.

— Ну, це тільки тому, що більше ніхто його не слухає.

Мати вийшла з кімнати. Веремія взула поношені кеди та спустилася сходами на кухню, лишивши поки що дзеркальну копію під ліжком. Дівчинка насипала собі пластівців до миски, відчинила холодильник і зітхнула. Зрозумівши, що пакет з‑під молока порожній, вона пожбурила його в смітник. Її живіт голосно забурчав.

— Мамо, — сказала Вількірія, — у нас молоко скінчилося.

— Трясця лінивим коровам, — пробурмотіла мати, проходячи повз. — Ти вже виконала роботу по дому?

Веремія згадала підручники, що лежали на столі, й понуро опустила плечі.

— Ні, — відповіла вона. — Але я занадто зголодніла, аби займатися математикою. У нас є щось поїсти?

Мати глянула на дівчинку.

— Ти ж повечеряла досита.

Дзеркальна копія повечеряла досита. Єдине, що Валькірія з’їла впродовж дня, — кілька цукерок із лікером.

— Я ще хочу, — тихо проговорила Валькірія.

— По‑моєму, ти просто намагаєшся відкласти математику.

— Може, лишилися якісь недоїдки?

— Отепер я точно знаю, що ти жартуєш. Недоїдки, під одним дахом із твоїм батьком? Такого я ще не бачила. Якщо знадобиться допомога з завданнями, просто скажи.

Мати знову пішла, а Валькірія повернулася до споглядання миски з пластівцями.

На кухню зайшов батько дівчинки. Чоловік перевірив, чи їх ніхто не чує, а тоді підкрався до доньки.

— Стеф, потрібна твоя допомога.

— У нас молоко скінчилося.

— Трясця лінивим коровам. Тут така справа: у суботу в нас річниця весілля — і так, я мав зробити все це заздалегідь, але тепер часу лишилося сьогодні та п’ятниця, аби придбати щось важливе та красиве для твоєї матері. Що мені купити?

— Чесно? Гадаю, вона була б у захваті від молока.

— Молочник і так приносить їй молоко, — сумно відповів батько. — Як мені з ним змагатися? Заради всього святого, він їздить на молоковозі. На молоковозі. Тож ні, доведеться придбати щось інше. Але що?

— Як щодо, не знаю, прикрас? Типу, намисто чи щось таке? Або сережки?

— Намисто — це добре, — пробурмотів він. — Та й вуха в неї є. Але ж я дарував прикраси минулоріч. І ще за рік до того.

— Гм. А що ти купував ще на рік раніше?

Чоловік завагався.

— Ем… Щось із одягу… Забув. Та й усе одно, одяг — погана ідея, бо я завжди помиляюся з розміром і вона або ображається, або засмучується. Гадаю, можна купити капелюшок. У неї ж голова звичайного розміру, хіба ні? Або красивий шарф. Чи рукавички.

Валькірія кивнула.

— Ніщо не каже «щасливої річниці» краще за добру пару рукавичок.

Батько подивився на неї.

— Це був злий жарт. Ти зла.

— Я зголодніла.

— Ти щойно поїла. До речі, як справи в школі? Сталося щось цікаве?

— Алан розійшовся з Кеті.

— Мені має бути діло до когось із них?

— Та ні.

— Гаразд, — він примружився. — А ти? Часом не завела якихось… стосунків, про які я маю знати?

— Ні. Жодних.

— Ну добре. Чудово. У тебе буде безліч часу на хлопців, коли довчишся в коледжі та станеш монашкою.

Дівчинка посміхнулася.

— Рада, що в тебе такі амбітні мрії щодо мене.

— Ну, я ж батько все‑таки. То що дарувати на річницю?

— Може, путівку? Відсвяткуєте свою річницю в Парижі чи деінде? Можеш замовити завтра й відправитися в суботу.

— Оце чудова ідея. Справді чудова ідея. Щоправда, тобі доведеться лишитися з Берил. Не заперечуєш?

Збрехати було нескладно.

— Звісно.

Він поцілував Валькірію в лоб.

— Ти найкраща донька у світі.

— Тату?

— Так, люба?

— Ти ж знаєш, як сильно я тебе люблю?

— Так.

— То сходиш по молоко?

— Ні.

— Але ж я люблю тебе.

— А я тебе. Але не настільки, щоби піти по молоко. Зроби собі тост.

Він вийшов із кухні, й Валькірія роздратовано зітхнула. Вона хотіла було зробити собі тости, та в них закінчився й хліб, тож дівчинка взяла булки для гамбургерів і засунула їх у тостер. Коли хлібці вистрибнули з приладу, посипала їх розігрітою в мікрохвильовці квасолею та з тарілкою піднялася до своєї кімнати, зачинивши за собою двері.

— Гаразд, — мовила вона, поставивши тарілку на стіл. — Можеш повертатися в дзеркало.

Дзеркальна копія вислизнула з‑під ліжка та випросталася.

— Лишилося ще кілька завдань, — сказала вона.

— Я впораюся. Вони складні? Хоча, коротше. Упораюсь. Ще щось сталося сьогодні?

— Ґері Прайс мене поцілував.

Валькірія витріщила очі.

— Що?

— Ґері Прайс мене поцілував.

— У якому сенсі? Типу поцілував‑поцілував тебе?

— Так.

Від люті їй хотілося закричати, та Валькірія стрималася й спитала тихим голосом:

— Чому він це зробив?

— Ти йому подобаєшся.

— Але він мені — ні!

— Ні, подобається.

— Ти не повинна була його цілувати! Не повинна була робити нічого такого! Єдина причина, чому ти існуєш, — це ходити до школи, гаяти там час і прикидатися мною!

— Я справді прикидалася тобою.

— Ти не мала його цілувати!

— Чому?

— Бо це мала зробити я!

Віддзеркалення дивилося на неї порожнім поглядом.

— Ти засмучена. Це тому, що тебе не було поряд під час твого першого поцілунку?

— Ні, — випалила Валькірія у відповідь.

Віддзеркалення зітхнуло. Валькірія кинула на нього різкий погляд.

— Що це було?

— Що «це»?

— Ти зітхнула, наче роздратована.

— Справді?

— Так. Ти не маєш дратуватися. У тебе немає почуттів. Ти несправжня.

— Я не пам’ятаю, як зітхала. Вибач, коли так.

Валькірія відчинила шафу, аби показати копії дзеркало.

— Я готова продовжити своє життя, — мовила вона. Копія кивнула та пройшла крізь скло й завмерла, спокійно чекаючи у віддзеркаленій кімнаті.

Якусь мить Валькірія вдивлялася в зображення, а тоді торкнулася дзеркала, і спогади потоком ринули до її розуму, займаючи місце поряд із її власними спогадами та влаштовуючись у її голові.

Вона була в роздягальні, у школі, та говорила з… Ні, віддзеркалення говорило з… Ні, то була вона, то була Валькірія. Вона поговорила з кількома дівчатами, а тоді підійшов Ґері, сказав щось, усі розреготалися, й дівчата пішли, теревенячи між собою. Валькірія згадала, як стояла там, сам на сам із Ґері, як він посміхався, як вона посміхнулася у відповідь, як він нахилився, аби поцілувати її, і як вона дозволила йому це зробити.

І отак. Є спогад про подію, але жодного спомину про відчуття. Жодних метеликів у животі, жодного нервування чи щастя. Вона не могла згадати, чи їй сподобалося, бо до спогаду не додавалися емоції. Копія була неспроможна на емоції.

Валькірія примружилася. Її перший поцілунок — а її навіть не було поруч, коли це відбулося.

Дівчинка лишила квасолю з підсмаженими булочками на столі — її голод поступово затихав, — і продивилася решту спогадів, зупинившись на найсвіжіших. Вона згадала, як бачить саму себе у вікні, тоді як ховається під ліжком і вичікує там, а потім виповзає, коли їй наказано.

Згадала, як розповіла самій собі про поцілунок Ґері Прайса, яку суперечку щойно мала, а тоді — як сказала: «Ти засмучена. Це тому, що тебе не було поряд під час твого першого поцілунку?» і різке «Ні», що пролунало у відповідь. А потім на мить світло немов згасло, і потім вона проказала: «Я не пам’ятаю, як зітхала. Вибач, коли так».

Валькірія насупила брови. Ще один провал Вони були рідкісні й тривали не довше ніж кілька секунд, та все одно були.

Це почалося відтоді, коли дзеркальну копію вбили замість Валькірії кілька місяців тому. Можливо, це пошкодило її якимось чином, і цього вони не могли передбачити. Дівчинці не хотілося позбуватися віддзеркалення чи заміняти. Тепер це було зрозуміло як ніколи. Коли все, про що Валькірії треба хвилюватися, це провали в пам’яті — що ж, то не надто велика ціна, вважала вона.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вузькі дороги звивалися, наче змії, обабіч кожної росли найвищі дерева з усіх, що доводилося бачити Валькірії. Лісосмуга уривалася тут і там, і тоді дівчинка могла розгледіти, наскільки високо вони забралися. Гори були прекрасні, а повітря — свіже, чисте.

Напарники прибули до Ґлендалоку трохи за десяту. Вони приїхали, аби поговорити з особою, що могла бути свідком убивства телепортера п’ятдесят років тому. Валькірія скаржилася на мороз, а Черептон зауважив, що їй не обов’язково було приходити — та вона ніяк не могла пропустити таку можливість. Зрештою, вона ще ніколи не бачила Морську Відьму.

Черептон припаркував «бентлі», й решту шляху вони подолали пішки. Детектив був одягнений у темно‑блакитний костюм із розстібнутим піджаком і капелюх, який він насунув на чоло. Сонцезахисні окуляри також були на місці, а шарф був обмотаний навколо нижньої частини його черепа, приховуючи кістки від перехожих і туристів, що стрічалися в дорозі.

Валькірія, у свою чергу, знову вбралася в приталений чорний костюм, що пошив для неї Страхопуд.

Вони дійшли до Верхнього озера. Здавалося, ніби хтось нахилився й видряпав добрячий шматок лісу, а тоді пустився дощ і наповнив заглибину рідким кришталем. Велике озеро простягалося ген до дальнього берега, де знову височіли гори.

Напарники пройшлися вздовж краю водойми, між водою й деревами, допоки не натрапили на пеньок, зарослий мохом. Черептон присів навпочіпки та занурив руку в рукавичці в його порожнисту основу, а Валькірія тим часом роззиралася довкола, аби пересвідчитися, що за ними не стежать. Та нікого поряд не було. Вони були в безпеці.

Скелет‑детектив витягнув із пенька невеличкий срібний дзвіночок розміром із його великий палець, а тоді випростався й задзеленчав

Валькірія підняла брову.

— Гадаєш, вона почула?

— Певний, що так, — кивнув Черептон, прибираючи окуляри та шарф.

— То був не дуже гучний подзвін, хіба ні? Я його ледь розчула, а я стою просто перед тобою. Коли думаєш про дзвін для виклику Морської Відьми, уявляєш його великим. Таким, що дзвонить. А це скоріше був дзенькіт, а не дзвін.

— Справді, не дуже вражає.

Валькірія подивилася на озеро.

— Жодних ознак її присутності. Мабуть, їй соромно через те, що в неї такий кепській дзвінок. Та й взагалі, яка Морська Відьма живе в озері?

— Гадаю, зараз ми про це дізнаємося, — пробурмотів Черептон, коли вода завирувала і з неї постала висохла стара жінка. У дранті, з довгими тонкими руками, волоссям, яке неможливо було відрізнити від водоростей, що заплуталися в ньому. У жінки був ніс гачком і порожні очі, а замість ніг — те, що здавалося риб’ячим хвостом, хоча й лишалося під водою.

На думку Валькірії, вона мала вигляд дуже старої та дуже потворної русалки.

— Хто потривожив мене? — спитала Морська Відьма голосом, схожим на скрик потопельника.

— Я, — відповів Черептон. — Мене звати Черептон Крутій.

— Це не твоє ім’я, — мовила Морська Відьма.

— Це ім’я, яке я обрав, — проказав Черептон. — Так само як моя колега, що стоїть поруч, обрала ім’я Валькірія Веремія.

Морська Відьма похитала головою, ледь не засмучено.

— Ви вкладаєте силу в імена, — сказала вона. — У ваших іменах ховається забагато сили. Колись давно я віддала своє ім’я Глибинам. Підведіть на мене очі й одкажіть мені чесно — чи бачили ви колись подібне щастя?

Валькірія глянула на жінку, покриту водоростями, зі зморшкуватою шкірою та похмурим поглядом, і вирішила, що краще їй не долучатися до розмови.

Коли було вже зрозуміло, що ніхто не збирається відповідати, Морська Відьма мовила знову.

— Навіщо ви тривожите мене?

— Ми шукаємо відповідей, — сказав Черептон.

— Ваші дії не мають сенсу, — промовила до них Морська Відьма. — Зрештою, все потоне й розчиниться.

— Ми шукаємо дещо конкретніших відповідей. Учора вбили чаклуна на ім’я Кемерон Посвіт.

— На суходолі?

— Так.

— Мене це не цікавить.

— Ми вважаємо, що цей випадок може бути пов’язаний зі вбивством, що трапилося п’ятдесят років тому просто тут, біля цього озера. Якщо жертва встигла вам щось сказати перед смертю, якщо ви знаєте щось про неї або про вбивцю, нам треба це почути.

— Ви хочете дізнатися чужі секрети?

— Ми мусимо це зробити.

— Дівча не зронило ані слова з тих пір, як я прийшла, — мовила Морська Відьма, переводячи погляд на Валькірію. — Хоча до цього вона ледве замовкала. Тобі немає чого сказати, дівча?

— Привіт, — сказала Валькірія.

— Слова сягають глибоко попід хвилі. Твої слова про мій дзвоник здолали довгий шлях. Він тобі не подобається?

— Ммм… — протягнула дівчина. — Він гарний. Гарний дзвоник.

— Йому стільки ж років, скільки й мені, а я вже занадто далеко від будь‑якої краси. Колись я була красивою. Мій дзвоник та його мелодія прекрасні досі.

— Справді, гарний звук, — погодилася Валькірія. — Навіть якщо дзвоник трошки маленький.

Морська Відьма махнула своїм величезним риб’ячим хвостом — чи що воно там було — і схилилася вниз, опинившись на відстані випростаної руки від Валькірії. Від Відьми тхнуло гнилою рибою.

— Ти хочеш потонути? — спитала вона.

— Ні, — озвалася дівчина. — Ні, дякую.

Морська Відьма насупилася.

— Тоді чого ти хочеш?

Черептон став між ними.

— Інформацію про того чоловіка, п’ятдесят років тому.

Відьма відхилилася й продовжила гойдатися далі. Валькірія могла лише уявити, наскільки велика насправді її риб’яча частина. Вона була більше схожа на змію, ніж на рибу.

— Твоє питання не цікавить мене, — сказала Відьма. — Ти шукаєш відповідей, що не мають значення. Якщо ти хочеш щось дознатися про мерця, можеш спитати у нього самого.

Вона махнула рукою, і з‑під поверхні озера поруч із нею виринули рештки чоловіка. Цей чоловік, увесь із гнилої плоті та кісток, — його одяг закам’янів на тому, що лишилося від шкіри й забарвилося в той самий брудно‑брунатний колір, — підвівся таким чином, що лише нижня частина ніг ховалася під дрібними хвилями. Руки безвільно звисали обабіч тіла, очі широко розплющені, а з рота стікала вода.

— Допоможіть, — проказав він.

Морська Відьма роздратувалася.

— Вони не можуть допомогти тобі, тіло. Вони прийшли, аби поставити тобі запитання.

— Чому тобі потрібна допомога? — спитав Черептон.

— Я хочу додому, — відповів небіжчик.

— Ти вже вдома, — зауважила Відьма.

Рештки чоловіка похитали головою.

— Я хочу, аби мене поховали. Хочу бути в землі. Хочу бути сухим.

— Грубіян, — мовила Відьма.

— Якщо допоможеш нам, — звернувся Черептон до решток, — ми подивимося, що з цим можна зробити. Справедливо?

Рештки кивнули.

— Я відповім на ваші запитання.

— Ти — Троп Кессел, телепортер?

— Так, це я.

— Ми тут через те, що чотирьох телепортерів убили протягом останнього місяця. Існує вірогідність — щоправда, слабка, — що ці вбивства якось пов’язані з твоїм. Як тебе вбили?

— Ножем у спину.

Валькірія підняла брову. Інших телепортерів убили абсолютно так само. Можливо, зв’язок таки є.

— Хто тебе вбив? — спитала вона.

— Він казав, що його звати Бату.

— Чому він тебе вбив? — наполягав далі Черептон.

— Мене можна було назвати вченим, — мовив мрець. — Мільйони років тому Безликих вигнали з цієї реальності, і, хоч я й не сподівався на їх повернення, проте сам механізм, який стоїть за їхнім вигнанням, сама магія, сама теорія… то була таємниця, і я схибнувся на бажанні її розгадати. Я загинув через власну цікавість і сліпу віру. Я вірив у те, що люди за натурою добрі, чесні та гідні. Бату, як виявилося, не мав жодної з цих чеснот. Він убив мене, бо я знав, як знайти речі, яких він жадав, й одного разу я сказав, що йому варто захищати свою таємницю.

— Чого він хотів?

— Брами, — мовило тіло. — Брама, що відчиниться та дасть змогу Безликим повернутися.

На якусь мить усі замовкли. Валькірія усвідомила, що затамувала подих і має випустити повітря. Дівчинка змусила себе дихати знову.

— Така брама існує? — спитав Черептон. Він говорив повільно, обережно, так, наче звертався до собаки, якого не хотів дратувати. У його голосі чулося занепокоєння.

— Так, але я ледве дослідив спосіб, як її знайти — утілити теорію на практиці так і не довелося. Стіна між нашими реальностями з часом потоншала. Їхня темрява та зло просочуються крізь неї. Медіум достатньої сили може простежити лінії енергії нашого світу до найуразливішого місця. Саме там прочиниться брама.

— То чому Безликі досі не прорвалися крізь неї? — спитала Валькірія.

— Необхідні дві речі, — відповіло тіло. — Перша — Якір Зламу, предмет, прошитий невидимою ниткою, що в’ється з нашої реальності до іншої. Ця нитка утримує браму від довічного закриття. Та Якір ні до чого не придатний без людини, що змусить браму прочинитися, а це може зробити лише телепортер.

Валькірія насупила брови.

— Але всіх телепортерів убивають.

Черептон подивився на неї.

— І що це означає?

— Не знаю. У цьому немає сенсу. Хіба лише… Не знаю, хіба що вбивця не хоче, щоб Безликі повернулися, тож убиває телепортерів, аби пересвідчитися, що вони ніколи не відчинять браму.

— І це означає?..

— І це означає, що він не поганець, а схиблений добрий.

Черептон замовк, а тоді кивнув тілу.

— Дякую. Ти дуже допоміг світові.

— А тепер ви допоможете мені?

— Звісно.

Морська Відьма зайшлася реготом.

— Ти ніколи не покинеш цього озера, тіло.

Черептон перевів на неї погляд.

— Чого ви хочете замість нього?

Відьма вип’яла губу.

— Нічого. Він належить мені. Це озеро — місце його смерті. Його води вже заявили на нього свої права.

— Має бути щось, що вам потрібне. Таке, на що ми можемо його обміняти.

— Я не хочу нічого з того, що ви можете мені запропонувати. Я — Водяна Леді. Я вища від усіх спокус.

— Ви не Водяна Леді, — відзначила Валькірія. — Ви — Морська Відьма.

Відьма примружилася.

— Коли я була молода, то була Леді…

— Мені байдуже, — перебила її Валькірія. — Може, ви й були колись красивою, та зараз ви потворна стара рибожінка.

— Не буди мою лють, дівча.

— Не маю жодного наміру навіть торкатися вашої люті, але ми нікуди не підемо без мерця. Віддайте його, або вам же буде гірше.

— Здається, ти все ж хочеш потонути, — прошипіла Відьма й кинулася на Валькірію. Наступної миті її кістляві руки стиснули плечі дівчинки.

Відьма відступила, і Валькірія відірвалася від землі й злетіла високо в повітря, наче лялька. Вона щосили вдарилася об поверхню озера й пішла під воду. Дівчинка викрутилася та побачила крізь бульбашки, як довге змієподібне тіло Морської Відьми скорочується у хвості. А тоді воно перетворилося на кільце, і Відьма опинилася поруч із нею. У її широко розплющених очах виднівся тріумф. Знову схопивши жертву, вона потягнула її донизу.

Валькірія спробувала вдарити, але її кулак рухався під водою занадто повільно. Відьма розсміялася. Озерні води лилися їй у рот і стікали горлянкою, й Валькірія вперше примітила зябра обабіч шиї Відьми.

Легені дівчинки вже палали. У неї не вистачило часу набрати повітря. Вона потягнулася до очей Відьми, спробувала дістати їх ударом, але кістляві пальці зімкнулися довкола її зап’ястків. Відьма була занадто сильна для неї.

Аж раптом щось кинулося до них, і Валькірія побачила Черептона, що долав воду, наче торпеда. Він опинився просто над Відьмою ще до того, як та встигла зрозуміти, наскільки він близько.

Відьма спробувала дістати його своїми кігтями, але Черептон перехопив вивільнений зап’ясток Валькірії та визволив дівчинку.

Вона міцно трималася за детектива, відчуваючи, як вода перед ними розступається, а позаду — проштовхує їх уперед. Відьма переслідувала їх, звиваючись усім тілом, а на її обличчі відбивалася лють. Вона наблизилася до напарників і простягнула руки, та Черептон змінив напрямок, занурюючи їх у темні глибини озера, а потім знову гойднувся разом із Валькірією, прямуючи назад, і проминув Відьму. Розлючений крик жінки вилитів зграєю бульбашок.

Дно озера було близько, коли вони промчали повз нього. Валькірія могла дотягнутися рукою до гальки, торкнутися камінців, мулу та піску.

Аж тоді Черептон подався вгору й вони виринули з води, високо здійнявшись у повітря. А потім — падіння, падіння в лісосмугу. Потім почувся хрипкий лемент, і з бурхливих хвиль за їхніми спинами постала Морська Відьма та обхопила своїми тонкими руками Черептона за талію, волочачи його назад, до глибин.

Потягнувшись до гілки дерева, Валькірія впала. Вона не могла цього витримати. Ударившись об землю, дівчинка шумно видихнула, майже не усвідомлюючи, що її руки розідрані, в порізах і кровоточать.

Вона застогнала й трохи повернула голову, аби глянути на озеро. Ні Черептона, ні Відьми не було видно, а бульбашки зникали, так наче озеро намагалося приховати те, що відбувалося під його поверхнею. Валькірія перекотилася на живіт, її темне волосся звисало перед обличчям. Дівчинка повільно підвелася на ноги та скривилася, побачивши власні руки.

Тіло мерця досі стояло у воді, там, де його полишили, — мабуть, очікувало на повернення Відьми. Тіло допомогло їм, а вони обіцяли віддячити за це послугою.

Валькірія пробігла вздовж краю озера, постійно послизаючись і наближаючись значно ближче до води, ніж хотілося. Та навіть тоді Відьма не вистрибнула по неї, не схопила, поки вона була близько. Мабуть, Черептон вибиває з неї дурощі. Принаймні дівчина сподівалася на це.

Валькірія повернулася до тіла, важко дихаючи й тримаючи руки подалі від тіла, бо вони починали пекти.

— Агов, — мовила вона. — Виходь сюди.

Мрець похитав головою.

— Я не можу рухатися самотужки. Останні п’ятдесят років я провів на дні озера. Не думаю, що навіть пам’ятаю, як рухатися.

— Тоді, — сказала Валькірія, — я піду й заберу тебе.

— Дякую, — відповіло тіло.

Валькірія ступила в озеро. Його води лишалися спокійними. Жодних ознак Морської Відьми, що свідчило про одне з двох — або її стримує Черептон, або вона чекає, доки Валькірія наблизиться достатньо. Дівчинка зайшла у воду по коліна, тоді по стегна, потім по груди, а тоді подалася вперед і попливла.

Поки що все гаразд. Поки що нічиї руки не обхоплюють її та не тягнуть до глибин.

Вона дісталася тіла й подивилася на нього.

— Як тебе витягнути на суходіл?

— Не знаю, — відповів мрець.

Набравши повітря в легені, вона занурила голову під воду. Здавалося, саме озеро тримає його.

Дівчинка виринула на поверхню й спробувала потягнути мерця. Та щойно вона торкнулася його шкіри, як озеро перестало тримати тіло, і воно різко посунулося з місця.

— Вибач, — озвався небіжчик.

— Усе гаразд, — сказала Валькірія у відповідь, підхоплюючи рукою його під підборіддям. Їй довелося дати раду дрижакам, коли її рука торкнулася крижаної поцяткованої плоті, а тоді дівчинка попливла до берега, тягнучи тіло за собою. Її ноги торкнулися дна. Тримаючи померлого попід руки, Валькірія почала витягувати його з води.

— Дякую тобі за це, — озвався той.

— Ми тобі завинили.

— Там, в озері, було жахливо.

— Не хвилюйся, ми знайдемо тобі чудову суху могилу.

Йому вдалося обернути голову й глянути на дівчинку.

— Якщо Безликі повернуться, це буде кінець світу. Будь ласка, пообіцяй мені, що ви їх зупините.

Валькірія посміхнулася у відповідь.

— Зупиняти поганців — це наша робота.

У мить, коли ноги мерця відірвалися від води, його голова схилилася вперед, а сам він перестав говорити. Він знову був звичайним трупом.

Валькірія тягнула його, допоки вони не опинилися подалі від озера, і вже тоді дуже обережно поклала на землю.

Вона промокла, їй було холодно, руки в порізах, які пекли, під нігті забився гній та шматки плоті мерця, а ще їй потрібно було помити голову настільки швидко, наскільки можливо.

Посеред озера щось відбувалося. Дівчинка придивилася й побачила брижі, що швидко рухалися, а потім щось вирвалося на поверхню. Черептон поволі підіймався з води, допоки став на поверхню ногами. Він пройшовся озером, сховавши руки в кишені, ніби чекав на автобус.

Наблизившись до берега, він сповільнив крок, а тоді ступив на землю.

— Що ж, — мовив детектив, — гадаю, з цим розібралися.

Він махнув рукою, й вода стекла з його одягу, лишаючи костюм сухим.

— Ти досі не навчив мене цього робити, — проскиглила Валькірія.

Черептон підібрав свій капелюх із землі та обтрусив.

— Ти сама наполягала на тому, що вправи з керування полум’ям і повітрям важливіші за заняття про воду. Тож у тому, що ти скидалася на щура у вирі, складно звинуватити мене, чи не так?

— Певна, що зможу цьому навчитися, — сердито відповіла дівчинка. — Як там Відьма?

Детектив знизав плечима.

— Мабуть, переосмислює свої погляди на життя. Бачу, ти звільнила тіло.

— Еге. Воно мертве.

— Для трупів це нормальний стан.

— Тобто більше не говорить.

— Тоді нам не лишається нічого, крім як виконати його волю. Віднесемо його в авто, щосили намагаючись уникати зустрічних перехожих, а тоді відвеземо до Дубліна.

Вона кивнула. Тоді закусила губу.

— Що? — спитав Черептон. — Що не так?

— Ну, не хочу, аби це звучало зневажливо, але ж буде дивно їхати в автівці з рештками мерця…

— Ти ж розумієш, що я — це теж рештки мерця?

— Так, але… Від тебе не тхне.

— Не хвилюйся, ми покладемо його в багажник. То як, за що візьмешся, за руки чи за ноги?

— За ноги.

Черептон підібрав тіло, взявши руки небіжчика собі під пахви. Валькірія схопила його за ноги та підняла. Права нога покійника відвалилася.

— Можеш її понести, — сказав Черептон.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

«Бентлі» припаркувався біля багатоквартирного будинку, де Порцеляна Журба розташувала свою бібліотеку. Черептон наполіг, аби Валькірія висушила себе сама в межах її поточних тренувань. І хоча дівчинка зробила все можливе, аби прибрати з себе озерну воду, позбутися всієї рідини не вдалося. Одяг місцями досі був трохи вологий, а від волосся смерділо.

— Я розбухла, — пробурмотіла вона, щойно вибралася з автівки. — Ненавиджу зустрічатися з Порцеляною в такому вигляді. Вона завжди така бездоганна. Який вигляд має моє волосся?

Черептон увімкнув сигналізацію автівки.

— У ньому гілочка застрягла.

Валькірія витягнула гілочку й скривилася від болю. Прямуючи до будинку, вона озирнулася на багажник.

— Де ми поховаємо тіло?

— Знаю одне місце.

— Знаєш одне місце? Ти що, багато тіл там ховаєш?

— Є кілька.

— Це досить лячно. А як щодо того, хто вбив його? Бату? Чув щось про нього?

— Жодного разу.

— Може, вбивства телепортерів не стосуються вбивства Тропа Кессела.

— І той факт, що їх усіх убили в один спосіб, теж?

— Може бути збігом.

— І це тебе не хвилюватиме? Ти не певна щодо загрози повернення Безликих?

Дівчинка скривила губи.

— Валькіріє?

Вона зітхнула.

— Просто не хочеться, аби ти завжди мав рацію.

— Розумію, то тягар. Але постає питання, звідки цей проміжок у п’ятдесят п’ять років між першим убивством і рештою чотирма? Що робив наш Бату весь цей час?

— Може, сидів у в’язниці.

— Із кожним днем ти дедалі більше мислиш як детектив, ти в курсі? Є кілька людей, що заборгували мені послугу — я зможу пробити нам список злочинців, котрі нещодавно вийшли на волю.

Дівчинка зітхнула.

— Це було б значно простіше, якби ми досі працювали на Святилище.

Заходячи до будівлі, вони зіштовхнулися з Савіяном Еком, чаклуном, якого Валькірія двічі зустрічала раніше. Він тримав під пахвою грубу, стару на вигляд книжку в шкіряній палітурці. Чоловік міцно притискав її до себе й спантеличено кивнув.

— Добрий вечір, Черептоне, Валькіріє.

Вони втрьох піднялися сходами.

— Що це в тебе? — спитав Черептон.

— Книжка. Книжка для… для Порцеляни. Вона мріє про неї. Казала, що хоче придбати в мене.

— Коштовна?

Смішок Ека був настільки ж несподіваний, наскільки безнадійний.

— О, так. О, так… так. Доволі рідкісна книжка. Я б сказав, що безцінна.

— І які зараз ціни на безцінні книжки?

— Високі, — рішуче мовив Ек. — Знаєте, я не мимрик. Коли інші люди бачать цю книгу, то забувають і про гроші, і про чесну угоду — все, чого вони хочуть, це зробити себе щасливими. Так от, я не з них. Я бізнесмен, Черептоне. Це бізнес.

На той час, коли вони піднялися на третій поверх, в Ека вже цокотіли зуби. Черептон постукав у двері з позначкою бібліотека, з’явився стрункий чоловік і запросив їх усередину. Ноги трошки зраджували Екові, але йому таки вдалося встояти рівно. Вони разом прямували за чоловіком крізь лабіринт книжкових шаф, аж доки не вийшли до письмового столу.

Порцеляна Журба з чорним, наче гріх, волоссям і блакитними, немов небо, очима, побачила, як вони наближаються, й підвелася з крісла. Потім найкрасивіша жінка на світі посміхнулася.

Савіян Ек упав на коліна, простягнув перед собою книжку та пролепетав:

— Я вас обожнюю.

Черептон похитав головою й відійшов від Валькірії, аби погортати книжки.

— Савіяне, — мовила Порцеляна, — ти такий милий.

Стрункий чоловік узяв із тремтячих рук Ека книжку в шкіряній обкладинці та поклав її на стіл.

— Тепер щодо оплати…

Ек швидко кивнув.

— Так. Оплата, так.

— До речі, як у тебе справи? Маєш чудовий вигляд. Ти займався спортом?

Чоловік слабко посміхнувся.

— Люблю пробіжки.

— Воно й видно, — сказала Порцеляна, прихильно примружившись.

Ек знову заскиглив.

— Вибач, — із губ Порцеляни злетів короткий смішок, а сама жінка набула збудженого вигляду. — Умієш мене відволікати. Повернімося до справи, якщо мені вдасться зосередитися на ній довше за три секунди. Ми обговорювали оплату.

— Можеш узяти її, — придушеним голосом вимовив Ек.

— Тобто?

Ек підвівся з колін.

— Я віддаю її тобі, Порцеляно. Це мій дарунок. Не треба нічого платити.

— Савіяне, я навіть теоретично не можу…

— Благаю, Порцеляно. Прийми її. Прийми як знак мого… мого…

Валькірію вразило те, наскільки широко Порцеляна змогла розплющити очі та яку надію зобразити в них.

— Так, Савіяне?

— …мого кохання, Порцеляно.

Порцеляна притулила свій охайний пальчик до губ, наче ледь стримувала потік пристрасті.

— Дякую, Савіяне.

Ек низько вклонився, трохи похитнувся й розвернувся. Судячи з його посмішки, він відчував надзвичайну, шалену насолоду. Чаклун поквапився туди, звідки прийшов. Стрункий чоловік рушив за ним слідом, аби пересвідчитися, що той не вріжеться нікуди по дорозі.

— Це, — озвалася Валькірія, — було безчесно.

Порцеляна знизала плечима, повернулася в крісло та розгорнула книжку.

— Я роблю те, що мушу, аби отримати те, що хочу.

Вона скористалася збільшувальним склом, аби ближче роздивитися сторінки.

— Вигляд маєш такий, наче ти плавала, Валькіріє, — мовила жінка, не підводячи голови. — А що сталося з твоїми руками? Мабуть, усі ці дрібні порізи сверблять.

— Я ммм… урізалася в дерево.

— А воно, мабуть, пручалося.

Намагаючись відвести розмову від свого вигляду, Валькірія спитала:

— Що це за книжка?

— Ґримуар заклять, написаний Божевільним Чаклуном понад тисячу років тому.

— Чому його звали Божевільним Чаклуном?

— Бо він був божевільним.

— О.

Порцеляна випросталася і скривила губи.

— Ця книжка — підробка. Може, їй і п’ятсот років, але все одно підробка.

Валькірія знизала плечима.

— Тоді добре, що ти за неї не платила — довелося б вимагати гроші.

Порцеляна закрила книжку та придивилася до обкладинки.

— Не думаю. Божевільний Чаклун був не тільки божевільним, а й другорядним магом. Більшість заклять із ґримуара не робили абсолютно нічого. Але автор підробки, хто б то не був, виправив помилки, коли натрапив на них. Насмілюся сказати, що це найважливіше академічне відкриття останніх п’ятнадцяти років.

— Овва.

— І воно належить мені, — сказала Порцеляна із задоволеною посмішкою.

Черептон повернувся, акуратно перегортаючи сторінки книжки, що бачила кращі дні.

— Нам потрібна твоя допомога, — мовив він.

Порцеляна вдала здивування.

— Ми що, вже покінчили з реверансами? Та ну, так невесело. Ми навіть не дійшли до торгів. Як же мені бракує старих добрих днів. А тобі, Валькіріє?

— У них щось було.

— Було, еге ж? Були «справи Святилища» або «порятунок світу», а цього разу? Ви самі розслідуєте кілька незначних убивств. Хіба ця справа справді варта уваги великого Черептона Крутія?

— Убивство є вбиство, — відповів Черептон, не відриваючи погляду від книжки.

— Ну, твоя правда. То скажи, як Ґілдова людина справляється з ірландською частиною розслідування?

— Хочеш сказати, ти не знаєш? — щиро здивувалася Валькірія.

Тепер вона вже розуміла, що кожен управний детектив користується послугами постачальників інформації на повну, а Порцеляна, імовірно, найкраща серед них.

Жінка посміхнулася.

— Ти справді думаєш, що Рімус Каламут зв’язуватиметься зі мною, з людиною, яка має таку сумнівну історію? Люба Валькіріє, згадай, що я колись водилася з ворогом. Колись я була ворогом. Каламут — обмежена людина з обмеженою уявою. У нього свої правила, призначені Турідом Ґілдом, і він їх дотримується. Люди, що дотримуються правил, не приходять до мене. Це пояснює, чому я спілкуюся з вами двома настільки часто.

— Ми, шахраї, маємо триматися разом, — байдуже сказав Черептон.

— Це дещо знецінює сутність шахрайства, хіба ні?

— Якір Зламу, — промовив Черептон, зачитуючи з книги. — Предмет, що належить одній реальності та перебуває в іншій. Рухомий чи нерухомий. Магічний або ні. Утворює Струмінь Зламу, що пов’язує реальності через міжпросторові портали.

Він закрив книжку та задумливо схилив голову.

— Отже? — спитала Валькірія.

— Отже, нам треба дізнатися, якої форми набуває цей Якір, та знайти його раніше, ніж це зробить наш ворог. Дай мені трохи над цим помізкувати. Порцеляно, нам треба декого знайти. Хлопчик‑англієць, Флетчер Рен.

— Ніколи про нього не чула. Він маг?

— Природжений телепортер.

Вона підняла брову.

— Розумію. Тоді, можливо, я все ж про нього чула. Три свідчення про «примарного хлопця» у трьох різних нічних клубах у графстві Міт. Працівники клубів або не давали йому ввійти, або відмовлялися обслуговувати, він дратувався, зривався й розчинявся, вони кажуть, просто в повітрі. Оскільки свідками його зникнення були лише нетверезі, обколоті та дурні, представники влади не сприймають це всерйоз.

— Де саме в Міті? — спитав Черептон.

Порцеляна подала знак худому чоловікові, який стояв так тихо, що Валькірія встигла про нього забути. Чоловік на мить зник, а тоді повернувся з мапою і розклав її на столі Порцеляни.

— Тут, тут і тут, — сказала жінка, ледь торкаючись мапи своїм нігтем із манікюром.

Черептон узяв зі стола олівець та обвів кожне з трьох місць колом.

— Якщо те, що каже Пілігрим, правда і містер Рен здатен телепортуватися лише на кілька миль за раз, тоді він має перебувати десь тут.

— Там чимало будівель, — відмітила Порцеляна.

Черептон почухав олівцем свій череп із приємним глухим звуком.

— Сімнадцятирічний хлопець, що має силу з’являтися де завгодно. Коли йому потрібні гроші, він виникає в банківському сховищі. Коли потрібен одяг — у крамниці одягу. Їжа — у супермаркеті. Він не буде абиде. Хлопець вважає себе кращим за будь‑кого, тож зупинятиметься лише в найкращих місцях. Найкращих готелях.

Олівець зробив позначку «Х»  на мапі в одному з кіл.

— Готель «Ґрандьє», — пояснила Порцеляна. — Напевне, єдиний готель в окрузі з ігровою консоллю в кожному номері.

— То він там, — сказав Черептон, намотуючи шарф довкола щелепи. — Там ми його і знайдемо.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У готелі був широкий вестибюль із невеликим рядом горщиків із рослинами попід стіною та штучним водоспадом навпроти. Черептон заховався від усміхненої рецепціоністки за однією з двох величних мармурових колон. Потім детектив з Валькірією невимушено пройшли до ліфтів. Дівчинка сховала перев’язані руки до кишень і посміхалася рецепціоністці у відповідь, допоки напарники зникли з виду.

Двері ліфта відчинилися, звідти вийшла літня пара. Жінка зацікавлено подивилася на Черептона, проходячи повз. Валькірія зайшла до ліфта слідом за детективом і натиснула на кнопку горішнього поверху, найімовірнішого місця перебування Флетчера Рена. Щойно ліфт розпочав рух, Черептон перевірив свій револьвер.

Вийшовши з ліфта, вони пройшлися довгим коридором, завернули за ріг і ледь не зіткнулися з чоловіком. У нього було біляве волосся та сонцезахисні окуляри. На мить запанувала мертва тиша.

— Дідько, — вимовив Біллі‑Рей Санґвін.

Він відступив і запустив руку до кишені, проте Черептон атакував суперника й вибив небезпечну бритву з його руки. Лікоть Черептона влучив у щелепу Санґвіна, і той захитався, рукою спершись на стіну. Від його доторку стіна почала кришитися, а Санґвін — проходити крізь неї, але Черептон перехопив його та потягнув на себе.

Валькірія почула, як відчиняються двері, обернулася та побачила, як симпатичний хлопець із доглянутим волоссям дивиться на них із щілини дверей свого номера.

Вона кинулася до нього й заштовхнула хлопця в кімнату, швидко зачинивши за собою двері. Кімната була шикарною: диван, крісла, величезний телевізор і гігантське ліжко.

— Ти Флетчер Рен, — мовила вона, — і зараз ти у величезній небезпеці.

Флетчер Рен глянув на неї.

— Що?

— Є люди, які хочуть тебе вбити. Ми прийшли допомогти тобі.

— Про що ти говориш?

У нього був англійський акцент, що не дуже відрізнявся від вимови Таніти Лов. Вигляд мав він красивіший, аніж уявляла дівчинка, і так, Порцеляна мала рацію щодо його волосся: воно було густе і дбайливо розкуйовджене.

— Мене звати Валькірія Веремія.

— Валерія?

— Валькірія. Я знаю про тебе все, і знаю, на що ти здатний, і просто зараз у тебе з’явиться потреба негайно телепортуватися.

Погляд хлопця метнувся до чогось за її спиною. Валькірія обернулася й побачила, як мільйони маленьких тріщинок починають проступати крізь штукатурку на стіні. Санґвін просочився до кімнати. Із його губи стікала кров, а окулярів уже не було.

Флетчер побачив чорні діри на місці, де колись були Санґвінові очі, та пошепки вилаявся.

Валькірія зірвала з правиці бинти, клацнула пальцями, відчула іскру, створену тертям, і підживила її своєю магією. Іскра розпалилася в полум’я та почала рости, вируючи в долоні дівчинки. Валькірія пожбурила вогняну кулю, і Санґвін відскочив убік, ледь розминувшись із нею.

Лезо його бритви підступно зблиснуло. Валькірія зробила крок уперед і простягла руку з розігнутою долонею. Ставши в стійку, вона штовхнула долонею повітря — її коліна ледь похитнулися, — і простір перед нею взявся брижами. Санґвін кинувся геть, і повітряна хвиля врізалася в диван, де щойно стояв чоловік, та вгатила його в стіну.

Санґвін пожбурив у Валькірію лампою. Ніжка світильника влучила їй у щоку. Дівчинка забарилася і супротивник метнувся до неї. Ухиляючись від удару лезом, вона вже знала, що це обманка — Санґвін схопив її та потягнув на себе, коли раптом двері до номера прочинилися від удару й до кімнати влетів Черептон. На ньому не було ні шарфа, ні капелюха. Флетчер широко роззявив рота, уздрівши личину скелета‑детектива.

— Відпусти її, — сказав Черептон, тримаючи в руці заряджений револьвер.

— Але тоді ти зможеш мене пристрелити, — озвався Санґвін. — А це боляче. Кидай пушку, віддавай мені хлопця з химерною зачіскою, або я прихлопну дівчисько.

— Ні.

— Що ж, тоді ми прирікаємо себе на старий добрий глухий кут.

Лезо бритви притиснулося до шиї Валькірії ще міцніше, так що тепер дівчинка не насмілювалася навіть ковтнути слину. Щока палала від болю — вона відчувала, як кров струменить обличчям із того місця, куди поцілила лампа.

Протягом наступних кількох секунд ніхто не рухався й не казав нічого.

— Старі добрі глухі кути — вони такі… — пробурчав Санґвін.

Флетчер витріщався на Черептона.

— Ви — скелет.

— Сховайся за мене, — наказав Черептон.

— Що відбувається? Чувак без очей із бритвою проти скелета в костюмі з пушкою. Хто з вас добрий хлопець?

Валькірія клацнула пальцями, проте їй довелося зробити це потихеньку, інакше Санґвін би почув. Спробувала знову, та не змогла викликати іскру.

— Флетчере, — мовив Санґвін, — на відміну від цієї парочки, я прийшов дещо тобі запропонувати. Мої наймачі — дуже щедрі люди й охоче заплатять тобі купу грошей, якщо виконаєш для них одне невеличке завдання.

— Не слухай його, — попередив Черептон.

— Нащо мені гроші? — спитав Флетчер. — Я телепортуюся куди хочу й беру що хочу. Мені не треба ні за що платити.

— Існують інші винагороди, — спробував змінити підхід Санґвін. — Ми зможемо на чомусь зійтися.

Флетчер похитав головою.

— Вибачте, я не знаю, чого ви всі хочете, й чому розмахуєте ножами та револьверами, й ому це дівча в заручницях, але ви всі так поводитеся, наче скелет, що розмовляє, — це нормально в оцій кімнаті. А ти, куди поділися твої очі? Яким чином ти можеш бачити? Чому з усіх у кімнаті очі є тільки в мене й у неї?

— Дуже слушні запитання, — кивнув Санґвін. — Коли підеш зі мною просто зараз, я відповім тобі на що завгодно.

— Цей чоловік — убивця, — сказав Черептон. — Не довіряй жодному його слову.

— Я й не збирався, — відповів Флетчер. Хлопець підняв свій піджак і надів його. — Мені байдуже, чому ти або твої боси хочуть, аби я працював на вас, — звернувся він до Санґвіна. — Ніхто більше не казатиме мені, що робити. Скажу тобі одразу: ні.

— Хлопче, ти робиш помилку.

— Ходімо з нами, — проказав Черептон. — Ми можемо тебе захистити.

— Нащо мені той захист, — знизав плечима Флетчер. — Нащо мені щось від когось. У мене є крутезна сила, і я користатимуся нею, аби робити що схочу.

— Ти в небезпеці, — стояв на своєму Черптон. — Більшість інших телепортерів у світі загинули.

Флетчер насупився.

— Тоді я останній?

Якусь мить він звикав до цієї інформації, а тоді знову знизав плечима, розтягуючи губи в усмішці.

— То це робить мене ще крутішим.

Він розчинився з тихим сплеском — то повітря довкола нього почало заповнювати раптову порожнечу.

— До біса все це, — пробурмотів Санґвін.

Валькірія клацнула пальцями та викликала спалах вогню в долоні, а тоді притиснула його до ноги Санґвіна. Той заволав від болю й ослабив хватку. Дівчинка схопила його за правий зап’ясток і відвела від себе лезо, а Черептон подався вперед. Санґвін вилаявся й штовхнув Валькірію на детектива.

— Чуваки, я вас справді ненавиджу, — із цими словами він зник у підлозі.

Вони почекали кілька хвилин, аби пересвідчитися, що той не вистрибне на них звідкись.

— Ти в нормі? — спитав Черептон, ступивши до дівчинки й нахиливши її голову вбік за підборіддя. — Він тебе порізав?

— Не лезом, — відповіла Валькірія, повертаючи собі контроль над власним підборіддям. Вона знала, як їй пощастило. Шрами, залишені тим лезом, ніколи не загоювалися. — Ми втратили Флетчера. Мабуть, тепер він уже за сотні миль звідси. Як нам узагалі його знайти після такого?

Із ванної кімнати почувся якийсь звук, і напарники разом обернулися до зачинених дверей. Черептон пройшов до них і постукав. За кілька секунд двері відчинилися. Звідти на них стривожено дивився Флетчер Рен.

— О, — озвалася Валькірія. — Гаразд, це було просто.

Валькірія сиділа навпроти Флетчера. Обоє мовчали. Під час поїздки хлопець удавав, ніби геть знудився, і ця очевидна спроба зімітувати байдужість почала дратувати її. Дівчинка приклала купу серветок до пораненої щоки, аби пересвідчитися, що кровотеча спинилася. Її руки досі боліли від десятків порізів.

Ресторан, куди вони приїхали, був жалюгідною пародією на Америку 1950‑х — блакитно‑рожевий, із мініатюрними музичними автоматами на кожному столику та неоновим Елвісом на стіні, що хитав сідницями зліва направо. Був вівторок, трохи за третю, й постать високого худорлявого чоловіка в шарфі, з капелюхом і в сонцезахисних окулярах, що сів за столик, притягнула кілька цікавих поглядів. Черептон, махнувши рукою, відмовився від офіціанта, не встиг той навіть наблизитися.

— Чоловіком із бритвою був Біллі‑Рей Санґвін, — сказав детектив. — Ми вважаємо, що він працює або з, або на чоловіка на ймення Бату. Ти колись чув це ім’я?

Флетчер ліниво похитав головою.

— Упродовж останнього місяця відбулося чотири вбивства — всі телепортери, як і ти. Тепер вас лишилося тільки двоє.

— Але той хлоп прийшов не для того, щоб мене вбити. Він казав, наче потребує моєї допомоги.

— Можу тебе запевнити: якби ти допоміг йому, то помер би невдовзі.

— Він би спробував мене вбити, — мовив Флетчер, укотре знизавши плечима, — але я б телепортувався за сотні миль звідти.

— Коли так, — проказав Черептон, — чому ж ти телепортувався аж у свою ванну?

Флетчер завагався.

— Іноді я, типу, маю заспокоїтися, аби перенестися далі, ніж на кілька метрів…

Він провів рукою по волоссю, перевіряючи, що зачіска досі химерна. Валькірія могла б порадити йому не перейматися.

— Так чи інак, ви гаєте мій час, розумієте? Тому годі з цим.

Черептон схилив голову.

— Тобто?

— Ви хочете зі мною поговорити, так? Як ті двійко стариганів?

— Які ще двійко стариганів?

— Кілька місяців тому до мене прийшли двоє стариганів, і вони такі, мовляв, «ти один із нас, у тебе є сила, бла‑бла‑бла, тепер ти можеш приєднатися до нашої магічної спільноти», щось там ще про дива, та й таке. Хтозна, що ще, я не надто прислухався. Вони намагалися завербувати мене в якийсь мініатюрний світ‑усередині‑світу, де ви всі живете, й не дуже зраділи, коли я сказав, що мені не цікаво. І мені досі це не цікаво.

— Вони називали тобі свої імена?

— Один із них, здається, був Світом чи щось таке.

— Кемерон Посвіт.

— Еге ж, це він. Він теж помер?

— Так.

— Шкода. Певний, що хтось там засмутився.

— Вони казали щось іще?

— Казали, що без правильного навчання я можу бути небезпечним. Казали, привертатиму до себе небажану увагу.

— Зазвичай ми намагаємося уникати будь‑якої уваги, — мовила Валькірія, намагаючись приховати роздратованість у голосі.

Флетчер поглянув на неї.

— Що, серйозно?

— Флетчере, — звернувся Черептон, і знову погляд Флетчера переметнувся на нього. — Я впевнений: думка про те, що за тобою женуться відомі вбивці, щонайменше хвилює тебе.

— Я схожий на схвильованого?

— Ні, але й на розумного теж, то, може, хоч засумніваєшся.

Флетчер здивовано подивився на детектива, а тоді мовчки відкинувся на спинку стільця.

— Якщо за цими вбивствами стоїть Бату, — продовжив Черептон, — тоді він хоче, щоб ти скористався своїми силами, аби відчинити браму, що уможливить повернення Безликих. Ти знаєш, хто такі Безликі?

Якусь хвильку Валькірія гадала, що Флетчер виявиться занадто сердитим, аби відповісти, аж раптом він кивнув.

— Старі перці розповідали мені про них. Але ж це просто історія, чи не так. Нічого справжнього.

— Колись я думав так само, — відповів Черептон. — Але мою думку змінили.

— То якщо ці Безликі повернуться, настане кінець світу?

— Ну, він настане не одразу. Вони повернуться, вселяться в людські тіла, зруйнують міста, випалять села, повбивають мільярди людей, полонять мільярди вцілілих, примусять їх працювати до загину, а вже тоді світ скінчиться. Флетчере, ти в порядку? Ти чомусь раптом сполотнів.

— Усе гаразд, — промимрив Флетчер.

Якусь мить Черептон помовчав, поринувши в роздуми.

— Але якщо Бату потрібен телепортер, аби втілити все це в життя, чому він не візьме когось із досвідом? У тебе ж немає навіть базової освіти. Може, ти й природжений, але порівняно з Кемероном Посвітом твої сили — ніщо.

— Коли Кемерон Посвіт настільки крутий, — мовив Флетчер із вишкіром, — то чому він настільки мертвий?

Валькірії більше за все на світі хотілося перехилитися через стіл і дати Флетчеру Рену ляпаса. А от Черептон зберігав надзвичайний спокій.

— Хоча це й суперечитиме твоїм інстинктам, — проказав детектив, — гадаю, задля твоєї ж безпеки нам треба взяти тебе під надійний захист.

Флетчер знов розтягнув губи у вишкірі.

— Тобто заборонити мої перельоти? Жодного шансу, скелете.

— У нього є ім’я, — насупилася Валькірія.

— О, точно. Черептон, так? Черептон. Незвичне ймення. Ти вже народився скелетом чи твої предки були настільки передбачливі?

— Черептон — це моє обране ймення, — спокійно пояснив Черептон.

— У цьому перевага життя всередині нашого мініатюрного світу‑всередині‑світу, — докинула Валькірія. — Тобі повідомляють кілька правил, навчають кількох трюків, необхідних для виживання.

Плечі Флетчера трохи сіпнулися, наче йому було лінь знизати ними ще раз, коли після останнього разу минуло так мало часу.

— Я й сам справляюся.

— Поки що. А чи тобі сподобається бути чиєюсь маріонеткою? Бо якщо ти не вибереш собі нове ім’я, будь‑який чаклун може вирішити, що хоче завести собі нову ляльку.

— Еге. То Валькірія Веремія — то не справжнє твоє ім’я, правильно?

— Правильно. Це ім’я я обрала, воно заважає ворогам узяти наді мною контроль.

— Ну, я змінив ім’я, коли втік із дому, тож, гадаю, я в безпеці?

Він насолоджувався цим. І тому подобався Валькірії ще менше.

— Ми закінчили? — спитав хлопець. — Є кілька місць, куди мені треба заскочити, і кілька людей, із якими маю зустрітися.

— Вони не зупиняться, — сказав Черептон. — Куди б ти не пішов, вони тебе знайдуть. А коли знайдуть, то змусять допомогти.

— Ніхто не примусить мене…

— Я ще не закінчив, — перебив його Черептон.

Флетчер зітхнув і підняв брову в очікуванні.

— Як я казав, коли тебе знайдуть, то змусять допомогти їм. А коли ти їм допоможеш, Флетчере, то опинишся на їхньому боці.

Флетчер насупився.

— І що це означає?

— Це означає, що тобі не треба буде хвилюватися через них. Доведеться хвилюватися через нас.

Флетчер сполотнів іще більше. Валькірія згадала, що Черептон може бути дуже лячною особою, коли захоче.

— Тобі не варто зі мною ворогувати, Флетчере. Тобі варто бути моїм другом. Варто робити, як я кажу, заради власного блага. Треба піти під наш захист. Правильно я говорю?

На мить Валькірії здалося, що зараз Флетчер знову розчиниться в повітрі, але за мить його погляд пом’якшав, і він кивнув.

— Так, гаразд.

— Прекрасно. У мене якраз є для тебе чудове місце.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Біллі‑Рей Санґвін запитав у порожньої кімнати:

— Де Ґеллов?

— Не тут, — відповів голос, що долинав із крихітного динаміка в кутку. — Усі вони не тут.

Стіни були холодні, кам’яні. У кімнаті одні двері та дзеркало, жодних вікон. Санґвін був майже певний того, що за дзеркалом розташована камера, яка стежить за ним.

— Хто ти такий? — спитав він.

— Ніхто, — відповів голос.

Санґвін посміхнувся.

— Ти Бату, так? Вони весь час про тебе говорять.

— Хіба?

— Так, ти Бату. Великий пан. І як сталося, що ти прийшов особисто? Я працюю на тебе вже рік. Чи не час зустрітися віч‑на‑віч?

— Я ціную свої таємниці.

Санґвін знизав плечима.

— Зрозуміло.

— Ви підвели мене, містере Санґвіне. Я заплатив вам за роботу, а ви підвели.

— Ви нічого не казали про втручання скелета‑детектива й дівчиська. Це називається «форс‑мажор». Якби я знав, що вони там будуть, підготувався б. Чи принаймні вимагав би подвійну платню.

— У вас буде шанс виправитися.

— Еге, — вимовив Санґвін без ентузіазму.

— Мені знадобиться, аби ви викрали для мене дещо, тільки‑но повернеться Пострах Крав. Дуже ймовірно, що ви зіткнетеся зі спротивом.

— То ви підвищите мою платню?

— Звісно.

— Еге, — повторив Санґвін, і цього разу посміхнувся.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Кінотеатр «Гіберніан» стояв у тиші й темряві; звуки сміху та оплесків давно зникли. Черептон першим ішов поміж рядами крісел, оббитих червоним. Флетчер докидав свої коментарі, поки вони йшли, — коментарі, що на них не відповідали ні Валькірія, ні Черептон. Коли вони наблизилися до невеликої сцени, важкі завіси розійшлися й на екрані зблиснуло світло. Валькірія дозволила собі подумки посміхнутися, коли вони підійшли до зображення дверей і пройшли крізь нього. Тоді Флетчер нарешті замовк, опинившись під враженням.

На зміну темряві прийшло яскраве світло з коридорів, що звивалися поміж лабораторіями, а запах дезінфекційного засобу змінив затхлість. Кларабель, одна з нових асистенток професора Проникла Бурка, замріяно пройшла повз них, бурмочучи щось собі під носа. На думку Валькірії, вона перебувала трохи не тут.

Вони зайшли до круглої кімнати з високою стелею. Прожектори на стіні тьмяно освітлювали статую чоловіка, що, схилившись, торкався землі рукою. Його лиса голова була геть пошрамована, а на обличчі застиг смиренний вираз.

Страхопуд Кравчик скористався останньою силою стихії землі, аби врятувати своє життя, поки він стримував Білого Сікача. Валькірії досі снилася ця мить — вона немовби поверталася назад у часі та бачила, як бетон починає розповзатися тілом Страхопуда, коли Білий Сікач замахнувся своєю косою. Таніта Лов кинулася на заднє сидіння «бентлі», й вони втекли, але Страхопуд лишився там у вигляді статуї, і ніхто не знав, наскільки довго триватиме цей стан.

Професор Проникл Бурк стояв за статуєю. Його руки світилися, коли той проводив ними над монументом, очі були заплющені, а білі брови насупилися від зосередження. Уже два роки Проникл працював над тим, аби повернути Страхопудові плоть і кров. Він перепробував різноманітну наукову магію, запрошував усіх можливих експертів, робив усе, до чого міг додуматися, а потім зайшов навіть далі, та все одно безуспішно.

— Хто цей старий? — голосно спитав Флетчер. Проникл набурмосився і підвів погляд.

Валькірія посміхнулася та помахала йому рукою. Проникл полишив статую і підійшов до них.

— Валькіріє. Ти знову поранена.

— Лише кілька дрібних подряпин, нема про що хвилюватися.

— Я геній медицини, Валькіріє. Сам вирішу.

Він оглянув порізи на її обличчі, а тоді на руках.

— Хто цей докучливий хлопак?

— Я не… — почав був Флетчер.

— Це Флетчер Рен, — перебив його Черептон. — Сподіваюся, він зможе пересидіти тут кілька днів.

— І з чого ти взяв, що я на це погоджуся? — буркнув Проникл.

— Його треба тримати в безпеці поруч із кимось відповідальним.

— Ви хочете, щоб я лишився тут? — спитав Флетчер з неабияким жахом у голосі.

— Стули пельку, — мовив Проникл, не відводячи погляду від порізу Валькірії. — Ти намагаєшся привести біду до мого дому, детективе?

— Ні, професоре.

— Бо коли ти востаннє приніс сюди нещастя, загинули люди.

Він глянув на Черептона, а Черептон — на нього.

— Там, на волі, він ризикує. Його не тренували, він не відає, що робить. По суті, він ідіот. Я маю пересвідчитися, що він у безпеці. Маю тримати його подалі від загроз. Ви єдина людина, кому я можу це довірити.

— І це має стосунок до вбивств телепортерів, про які всі говорять?

— Так.

Проникл обернувся до Валькірії.

— Ходімо до ізолятора.

Він вийшов із приміщення, не глянувши на Черептона, і дівчинка рушила за ним. Коли вони дісталися ізолятора, він наказав Валькірії сісти на ліжко, а тоді обробив її руки та щоку ваткою з солодким запахом.

— Здається, ти приходиш сюди ледь не через день, — мовив він, — зі смертельними пораненнями, переламаними кістками, жахливою кровотечею, тримаючись на павутинці, й очікуєш від мене якогось надзвичайного лікарняного дива.

— Хіба це смертельні поранення? — скептично спитала вона.

— Ти зухвала.

— Вибачте.

Він знизав плечима, тоді поплентався до невеличкого столику біля ліжка. Медичне відділення факультету наукової магії Проникла було невелике, проте ідеально розміщене й зазвичай тихе — окрім тих випадків, коли експерименти професора відбувалися не за планом або коли давні боги пробуджувалися в морзі. Але за останні місяці нічого такого не відбувалося.

— Знаєш, у чому проблема людей твого віку, Валькіріє?

— Ми надто гарненькі? — з надією спитала вона.

— Вам здається, що ви житимете вічно. Ви кидаєтеся до справи, не задумуючись про наслідки. Тобі тринадцять…

— Щойно виповнилося чотирнадцять.

— …і отак ти проводиш свій час?

Він повернувся до ліжка та почав намащувати порізи на руках маззю.

— Ну, зазвичай ми беремося за справу, а тому відстежуємо підозрюваних або проводимо розслідування, або я тренуюся, або Черептон вчить мене магії, або, знаєте…

— А як, скажи‑но, інші дівчата, кому щойно виповнилося чотирнадцять, проводять свої дні?

Валькірія завагалася.

— Майже так само, як я?

— Ти здивуєшся, але ні.

— Отакої.

— Щойно станеш дорослою, можеш наражатися на небезпеку скільки завгодно, і обіцяю, що не докорятиму тобі, але мені дуже не хочеться бачити, як ти пропускаєш повз себе всі речі, якими займаються звичайні підлітки. Молодість буває лише одна, Валькіріє.

— Так, але вона триває вічність.

Проникл похитав головою і знову зітхнув. Він узяв чорну голку та почав зашивати поріз на обличчі дівчинки. Нитка проходила крізь шкіру, не викликаючи кровотечі, а замість болю випромінювала тепло.

— Є якісь успіхи? — спитала Валькірія. — Зі Страхопудом?

— На жаль, ні, — зітхнув професор. — Я дійшов висновку, що нічого не зможу зробити. Він вийде зі свого теперішнього стану тоді, коли вийде, і ніхто не зможе пришвидшити цей процес.

— Я сумую за ним, — мовила Валькірія. — Черептон теж, хоча ніколи про це не каже. Гадаю, Страхопуд був його єдиним другом.

— Але тепер у нього є ти, еге ж?

Вона розсміялася.

— Та мабуть.

— А крім нього, у тебе є інші друзі?

— Що? Звісно, є.

— Назви трьох.

— Без проблем. Таніта Лов…

— Котра з вами разом розслідує й навчає тебе битися, а ще їй вісімдесят років.

— Ну так, але ж вона має вигляд десь на двадцять два. А поводиться як чотирирічна.

— Це одна подруга. Назви ще двох.

Валькірія відкрила рота, але не вимовила жодних імен. Проникл завершив зашивати рану.

— Я можу дозволити собі не мати друзів, — сказав їй професор. — Я старий, примхливий, та й давно для себе вирішив, що люди — це джерело роздратування, а без нього я цілком обійдуся. Але ти? Тобі потрібні друзі, потрібна нормальність.

— Мені подобається те життя, що в мене є.

Проникл знизав плечима.

— Я й не очікував, що ти дослухаєшся до поради. Ще одна проблема людей твого віку, Валькіріє, в тому, що вам здається, ніби ви знаєте все на світі. Хоча я єдиний, хто може стверджувати подібне й не боятися бути посміховиськом, — він відступив назад. — Ось. Завдяки цьому твоє лице не спотвориться. Занози теж мають повиходити.

Валькірія подивилася на свої руки саме вчасно, аби побачити, як остання заноза висотується з її шкіри в чисту мазь. Вона навіть не відчула цього.

— Помий руки в раковині, будь слухняною дівчинкою.

Вона підвелася, підійшла до раковини й підставила руки під кран.

— Ви нам допоможете? — спитала вона. — Дозволите Флетчеру тут лишитися?

Проникл зітхнув.

— Більше нема куди його подіти?

— Ні.

— І він справді в небезпеці?

— Справді.

— Добре. Але це тільки тому, що ти так мило попросила.

Дівчинка посміхнулася.

— Дякую, Проникле. Серйозно.

— Гадаю, ти ще повернешся до мене сьогодні, — сказав професор, крокуючи до дверей. — І попросиш приладнати твою голову на місце чи щось таке.

— І ви зможете це зробити, еге ж?

— Ясна річ. Перебинтую, і готово.

Він вийшов, а натомість до ізолятора запливла Кларабель.

— Привіт, — просяяла вона. — Ти знову потрапила в бійку. Боляче було?

Валькірія ледь посміхнулася.

— Не дуже.

— Професор весь час каже, що, якби не він, ти б уже померла. Як гадаєш, це правда? Я думаю, що, мабуть, так. Професор завжди має рацію в таких речах. Він казав, що настане день, коли він не зможе тебе врятувати. Мабуть, і в ньому має рацію теж. А як ти думаєш, чи настане день, коли ти загинеш?

Валькірія насупилася.

— Сподіваюся, що ні.

Кларабель розсміялася так, наче щойно почула найсмішніший жарт у житті.

— Звісно, що ти сподіваєшся не загинути, Валькіріє! Хто сподівається померти? Це ж тупо! Але ти, швидше за все, помреш, ось про що мова. Хіба ти так не думаєш?

Валькірія витерла руки.

— Я не збираюся помирати найближчим часом, Кларабель.

— До речі, мені подобається твоя курточка.

— Дякую.

— Щоправда, вона тобі трошки замала.

— Еге.

— Можна, я заберу її собі, коли ти помреш?

Валькірія зробила паузу, роздумуючи над доречною відповіддю, але за цей час Кларабель уже випливла з кімнати. Незабаром повернувся Проникл.

— Кларабель дивна, — зауважила Валькірія.

— Є таке, — погодився він і закріпив бинт на швах. — Потримай отак десь годину. Шви розсмокчуться. Боліти не буде.

Разом вони вийшли з ізолятора.

— Чув, що вчора вбили Кемерона Посвіта, — мовив професор. — Телепортери мені ніколи не подобалися, але навіть коли так, ми живемо в жахливому світі.

— Чому всім так не подобаються телепортери? — мусила спитати Валькірія. — Майже ніхто з тих, кого я зустрічала, не знайшов для них жодного доброго слова.

— Телепортери дуже підступні. Якщо ти забула, Саґасіус Том був телепортером — і виявився зрадником. Не можу довіряти нікому, хто обрав цей шлях за свою магічну спеціалізацію. Як може решта чаклунів почуватися в безпеці, коли є люди, що можуть з’явитися нізвідки коли завгодно й де завгодно? Коли я був молодий, мене ледь не душив страх перед тим, що хтось з’явиться поряд зі мною, коли я користуюся туалетом, — і я мав нетримання січового міхура у свої кращі часи.

— О Боже, — видихнула Валькірія. — Я не хотіла про це знати.

Черептон чекав на них за наступним поворотом. Обличчя Проникла одразу ж скисло.

— Збираєшся затягнути її в нові небезпеки, детективе?

— Вона дасть їм раду, — запевнив його Черептон. — На відміну від Флетчера. Чи може він тут лишитися?

— Тільки якщо не надто мене дратуватиме, — сердито відповів Проникл.

— Цього пообіцяти не можу.

— Тоді зроби мені послугу, детективе, і розберися з цією справою якомога швидше.

— Ви могли б мені з цим допомогти. Якби ви погодилися дослідити тіло останньої жертви…

Проникл похитав головою.

— Малоймовірно. У Святилища свої так звані експерти, як тобі чудово відомо, й вони не оцінять мого… внеску. Щоправда, з того, що я чув, зрозуміло, що вбивця не лишає по собі слідів чи доказів. Ним можна захоплюватися, якщо забути про огиду.

— Обов’язково передам цей комплімент, коли битиму його в обличчя, — пообіцяв Черептон.

Проникл похитав головою.

— Ти справді вважаєш, що Валькірії потрібен приклад людини, яка зустрічає кожну перепону на своєму шляху кулаками? Вона в дуже вразливому віці.

— Неправда, — озвалася дівчинка.

— Валькірія робить важливу справу, — мовив Черептон. — Вона має вміти постояти за себе.

— Так і є, — погодилася Валькірія. — І ти не мій приклад.

— Війна скінчилася, — парирував Проникл. — Дні смерті та хаосу в минулому.

— Не для всіх.

Проникл глянув на Черептона, і в його очах з’явилося щось, чого Валькірія ніколи раніше не бачила.

— Можливо, — погодився старий. — Не для тих, кому вона потрібна.

Черептон на мить замовк.

— Професоре, — зрештою проказав він. — Сподіваюся, ви натякаєте не на те, що мені подобаються смерть і хаос.

— Де б ти був без них? Чи, точніше, ким би ти був? Нас визначає те, чим ми займаємося, детективе. А в тебе схильність калічити людей.

Черептон трохи опустив підборіддя.

— Світ — небезпечне місце. Аби такі люди, як ви, могли жити в надійній безпеці, мають бути такі люди, як я.

— Убивці, ти хотів сказати.

Проста брутальність цих слів приголомшила Валькірію, проте мова тіла Черептона не виказувала жодних ознак ані люті, ані найменшого роздратування.

— Цікава ви людина, професоре.

— Чому, Черептоне? Бо я тебе не боюся? Навіть під час війни, знаючи про репутацію, якою ти тішився зі своїми дружками, я відкрито виступав проти ваших методів. Я не боявся тебе тоді й точно не боюся зараз.

Запала пауза, а тоді Черептон сказав:

— Мабуть, нам час іти.

— І це добра ідея, — погодився Проникл. — Валькіріє, радий був бачити тебе знову.

— Еге, — невпевнено пробурмотіла дівчинка.

Вона разом із Черептоном пройшла до подвійних дверей. Щойно вони дісталися виходу, Проникл мовив знову:

— Детективе, ти хоч раз припускав можливість того, що насильство — це не вихід для цивілізованої людини?

Черептон озирнувся.

— Я досвідчений, харизматичний, чемний та галантний, професоре. Але ніколи не називав себе цивілізованим.

Вони вийшли, і двері грохнули за їхніми спинами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Таніті Лов не вельми подобалися завдання із захисту. Зазвичай вони були безглузді та смертельно нудні, а перебувати в одному закритому просторі з особою, яку треба захищати, означало готуватися до безлічі кросвордів і порожніх балачок. Роль охоронця була просто не для неї.

Але Черептон зв’язався з дівчиною та повідомив, що буде дуже вдячний, коли вона допоможе Еммету Пілігриму, й вона погодилася. Взагалі, Пілігрим був нічого: все, що йому було потрібно, — аби Таніта захищала його протягом тих кількох годин, коли він спав. Якщо подивитися на телепортера, ставало зрозуміло, що ці години йому потрібні.

Щоправда, дівчина не зійшлася з Пілігримом у думці щодо безпечного притулку. Вони жили в його лондонській квартирі, і він стверджував, що ніхто про це не знає. Таніта спробувала вмовити його переїхати кудись, будь‑куди, але натикалася на знамениту телепортерську пихатість. Упродовж сотень років він був людиною, яку ніхто не міг спіймати, загнати в куток чи вистежити, тож пиха залишилася в нього навіть у такі часи.

Разом вони намалювали на стінах спальні достатньо захисних символів, на випадок, якщо коли хтось проникне всередину, поки вони спатимуть, про це дізнався весь дім. Не варто покладалися на талан, особливо коли в обоймі противника є хтось на кшталт Біллі‑Рея Санґвіна.

Перші кілька годин Таніта просиділа на стільці в залі, спостерігаючи за дверима. Потім зробила перерву, аби сходити до ванної, а тоді відправилася на кухню пошукати чогось їстівного. Дівчина саме намагалася зрозуміти, як працює мікрохвильовка, коли задзвонив телефон.

Вона підняла слухавку й почула низький чоловічий голос з африканським акцентом:

— Моє серце радіє, коли я чую твій голос.

Дівчина посміхнулася.

— Привіт, Жахослове.

Жахослів Джонс був її давнім другом. Вони недовго зустрічалися в сімдесятих, до того як він отримав посаду в Англійському Святилищі. Природне невизнання дівчиною будь‑якої влади призвело до завершення їхніх стосунків, проте вони залишилися близькими друзями, і щойно Жахослів чув щось, що стосувалося Таніти, одразу ж телефонував їй.

— Що я зробила не так цього разу? — спитала дівчина.

Із кімнати Пілігрима долинули звуки телевізора.

— Законів ти останнім часом не порушувала, — відповів Жахослів, — а якщо й порушувала, то дуже, дуже тихо. Ні, тут звичайна доповідь, де згадано про тебе. Один із моїх агентів бачив тебе з Емметом Пілігримом.

Посмішка зникла з обличчя Таніти.

— Що?

— Ти в його квартирі, так?

— Жахослове, хто ще про це знає?

— Агент, який бачив тебе, і старійшина Стром, котрому я про це доповів. І я сам. Щось не так? Можеш довіряти моєму агентові, а старійшина Стром — добра людина. Запевняю тебе, про це не дізнається ніхто, кому не треба. А, ну звісно, що старійшина Стром повідомив про це Ірландське Святилище.

Таніта витягнула меча з піхов.

— Чому?

— Ірландці ініціювали розслідування щодо телепортерів. Тому це звичайна практика, коли… Таніто, що сталося?

— В Ірландському Святилищі сидить шпигун, — прошепотіла вона. — Якщо вони знають, то знають і Диявольєрі.

Дівчина поклала слухавку. Те, що вона почула, було не телевізором — то Пілігрим із кимось розмовляв. І був він не в спальні, а біля вхідних дверей квартири.

Таніта вистрибнула з кімнати саме вчасно, аби побачити тінь убивці Пілігрима в коридорі під’їзду.

Наступної ж миті вона була біля Пілігрима. Та телепортер уже помер. Його тепла кров стікала по стіні зі спини й просочувалася крізь сорочку.

Таніта вибігла крізь прочинені двері, перехопивши поглядом убивцю, що здіймався сходами вгору. Вона кинулася за ним, побоюючись, що вже запізно. Діставшись сходів, дівчина стрибнула й побігла попід стіною, скорочуючи відстань між ними. Десь нагорі гримнули двері.

Таніта вхопилася за перила й стрибнула вперед. Ударом черевика вона відчинила двері, й вибігла на дах будівлі. Чийсь кулак щосили врізався в неї. Вона впала й відкотилася, ледь усвідомлюючи, що більше не тримає в руці меча. Підвівшись на ноги, дівчина почала отямлюватися, задкуючи від кремезного сивого чоловіка, у якого волосся було зібране у хвіст.

Він знову спрямував до неї свій кулак. Вона ухилилася, поціливши тому в ребра, та це було наче бити стіну. Наче бити містера Блісса. Це не він убив Пілігрима. Цей занадто великий. Тобто на даху хтось іще.

Таніта спробувала обернутися, та марно: вона відчула удар чорного черевика і відлетіла. Дівчина припала на коліно, аж раптом її схопила чорноволоса жінка та поволокла назад. Таніта побачила привабливе обличчя, перекошене від люті, та яскраво‑червоні губи, що розійшлися у вишкірі. Вона вдарила нападницю ліктем, і та засичала, але коли дівчина спробувала завдати ще одного удару, жінка перекинула її через стегно.

Ця теж не була вбивцею. Таніта вилаялася. Її відволікали, а справжня ціль тікала. Вона зробила сальто назад і звелася на ноги. На здоровані були штани зі старомодними підтяжками, а рукава він закотив до ліктів своїх м’язистих рук. Жінка з яскраво‑червоними губами носила костюм, пошитий з різноманітних чорних ремінців, які щільно прилягали до її тіла. Із більшості з них звисали ножі різних розмірів.

Таніта чекала, що нападники скажуть щось, аби повихвалятися, налякати її або повідомити, як саме вони збираються підкорити світ, але жоден із них не зронив ані слова.

У неї за спиною був меч. Але не було жодного способу дістатися до нього, як і реальних шансів упоратися з ними голіруч, не знаючи, хто вони й на що здатні. Знавісніла впевненість у їхніх рухах непокоїла дівчину.

Вона відступила до краю даху, нападники — за нею. Біля дверей, із яких вона вийшла, стояв чоловік. Мабуть, він був там весь цей час, а вона не звернула на нього уваги. Стрункий, із темним волоссям і байдужим поглядом.

Думка, що прийшла до Таніти, їй не сподобалася. Супротивник переважав чисельно. Бодай ким були ці люди, проти них у неї не було жодного шансу.

— Це ще не кінець, — мовила дівчина та послала їм повітряний поцілунок.

Жінка ворухнулася зі швидкістю, якої Таніта зроду не бачила. Відблиск металу — і руку, що нею вона відправила поцілунок, простромив клинок. Вона завила від болю, відступила назад, у порожнечу, й відправилася у вільне падіння вздовж стіни будинку.

Попри волосся, що билося їй в обличчя, дівчина простягнула руку та відчула цеглу, що зідрала шкіру з кінчиків її пальців. Неушкоджена рука Таніти налетіла на віконну раму, вона всім тілом урізалася в стіну й продовжила падіння. Вона намагалася стати ногами на стіну, аби задіяти свої здібності та змістити центр гравітації, але швидкість руху грала проти неї, і вона падала далі.

Таніта випростала обидві руки й схопилася за віконну раму. Коліна врізалися в стіну, а ніж, що змістився в рані, змусив її скрикнути. Та все одно вона не послабила хватку.

Її м’язи напружилися, тіло покрив піт. Таніта підтягнулася та пролізла крізь вікно до порожньої квартири. Вона провалила своє завдання та загубила меча, з її руки струменіла кров, проте часу на те, аби пожаліти себе, не було. Її переслідували.

Із розпашілим від гніву обличчям Таніта Лов кинулася бігти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли вони дісталися до Темпл‑Бару, надворі було темно й знову дощило. Люди поквапом перетинали вузенькі вулички, піднявши коміри. Чиясь свавільна парасоля ледь не виколола око Валькірії, й вона люто подивилася на жінку, що несла її, але та вже простувала геть.

— Черепе! — мовив Фінбар Лихосвіт, що відчинив двері детективам. Його обличчя, й без того прикрашене пірсингом, повільно розпливлося в щасливій усмішці. Футболка «Stiff Little Fingers» відкривала його худі руки, геть усі в татуюваннях.

— Валькіріє! — вигукнув він із таким самим запалом, побачивши дівчинку. — Заходьте обоє!

Вони зайшли до вітальні його салону тату. На стінах висіли різні ескізи, малюнки та фотографії. Із горішнього поверху долинав дзиск голки. Десь грала музика.

— Що, як воно? — спитав Фінбар, киваючи головою так, наче вони вже відповіли.

— Ми у справі, — озвався Черептон. — Сподіваймося, що ти зможеш нам допомогти.

— Ка‑а‑айф, чуваче. Цейво, Черепе, ти вже чув? Шерон вагітна! Я стану батьком!

— Це… чудова новина, Фінбаре.

— Еге ж, хіба ні? Типу, я знаю, що то купа відповідальності, та й таке, а я ніколи не був найвідповідальнішим хлопом. Знаю, про що ти думаєш — гадаєш, оце ще слабко сказано, га?

Фінбар зайшовся реготом, а Черептон похитав головою.

— Не зовсім.

— Ти мене надто добре знаєш, чуваче! Пам’ятаєш, яким я був раніше? Усі ці божевільні штуки, якими займався?

— Ні.

— Ну й дні були, га? Але все, я зав’язав. Шерон для мене — як промінець світла, розумієш? По чесноку, я привів усі свої справи до ладу. Я готовий до дитини. Готовий до цієї відповідальності.

— Радий це чути, — мовив Черептон.

— Тойво, я тут подумав… Черепе, чи не зробиш мені честь? Станеш хрещеним батьком моєї дитини?

— Ні, — одразу відповів Черептон.

Фінбар знизав плечима.

— Круто, круто. Правда, Шерон може трохи засмутитися.

— Ми з Шерон не знайомі.

— Сподіваюся, це полегшить удар, але… Вибач, чуваче, ти щось від мене хотів?

Черептон пояснив, що їм треба, аби Фінбар поринув у транс і визначив розташування брами. Фінбар кивнув, напівприкривши очі. Кілька разів Валькірії здавалося, що він уже в трансі, але коли Черептон закінчив пояснювати, той знову кивнув.

— Но проблемо, Черепелло, — сказав чоловік. — Щоправда, мені потрібні повна тиша й спокій. Робота медіума відрізняється від інших видів магії. Повна й цілковита ізоляція, шариш? Більшість медіумів — монахи, типу, в печерах живуть і в монастирях десь там, у горах…

Він роззирнувся довкола й зупинився поглядом на невеличкій кухні в крамничці.

— Займуся цим отам.

Вони пройшли слідом за ним. Фінбар запалив світло, Валькірія зачинила двері, а Черептон завісив вікно фіранками. Медіум дістав із буфету мапу та поклав на стіл.

Чоловік сів і заплющив очі, а тоді забурмотів мовою, якої Валькірія не розуміла. Потім почав гудіти. Спочатку дівчинці здалося, що це древній спів, який має піднести його свідомість на вищий рівень. А тоді впізнала перші акорди пісні «Eat The Rich» гурту «Aerosmith» та перестала намагатися зрозуміти, що він робить.

— Гаразд, — замріяно проказав Фінбар, — чуваки, я лечу. Я вгорі. Пролітаю крізь стелю… до відкритого… лечу в небі… Дублін такий красивий, навіть коли дощить…

— Фінбаре, — звернувся до нього Черептон. — Ти мене чуєш?

Фінбар щось прошепотів щасливим голосом.

— Ти мене чуєш, Фінбаре? — голосніше повторив Черептон.

— Черепе, — всміхнувся Фінбар. — Агов, як справи? Чую тебе чітко та ясно…

— Ти пам’ятаєш, що саме шукати?

Фінбар кивнув, досі з заплющеними очима.

— Так. Браму. Від Безликих. Стрьомні вони, чуваче.

— Еге ж.

Валькірія помітила, як Фінбар насупився.

— Здається, — повільно промовив він, — здається, я їх відчуваю…

Черептон нахилив голову.

— Тримайся подалі, Фінбаре. Тримайся від них подалі.

— Це… гарна думка…

— Ти шукаєш магічні лінії, пам’ятаєш?

— Еге ж… Пам’ятаю… — його руки повільно просувалися мапою. — Тепер я лечу. О‑о‑о, як красиво. Відчуваю хмари поміж пальцями. Бачу лінії, вони тут повсюди. Вони сяють, наче золото, майже виблискують. Така краса…

Його усмішка трохи поблякла.

— Чекай. Ці… Ці лінії не світяться. Вони тьмяні. І ще тьмянішають.

— Де ти?

— Зажди, чуваче, я трохи наближуся…

— Тримай дистанцію, Фінбаре.

— Усе буде гаразд…

Валькірія кинула погляд на Черептона. Вони зачекали кілька секунд.

— Вони прогнили, — сказав Фінбар. Щось змінилося в його голосі. Замріяність зникла. — Ці лінії, вони стали чорними. Вони гниють.

— Де ти?

— Я їх чую. Я… чую їхній шепіт…

— Кого? Кого ти чуєш?

— Безликих.

— Ні… Ти мене чуєш? Тримайся від них подалі.

— О Господи.

— Фінбаре, тримайся подалі від…

— О Господи, вони знають, де я. Вони знають, де ми. Вони нас знайшли і чекають, аби їх впустили. Вони біля брами й чекають, коли їх впустять!

— Фінбаре, — швидко промовив Черептон. — Де ти є? Скажи нам, де ти, негайно!

Фінбар випростав руку до раковини, й Валькірія пригнула голову, аби розминутися з ножем, що влетів у руку чоловіка. Він загнав лезо в мапу, а тоді його руки обхопили тіло, а голова схилилася.

— Фінбаре? — м’яко спитав Черептон. — Фінбаре, ти мене чуєш?

Із губ чоловіка зірвався гортанний тамований сміх. Він злетів у повітря, збиваючи гостей із ніг. Стіл завалився, а Фінбар обернувся до них обличчям. Його кінцівки смикалися, та очі досі були заплющені.

Він відкрив рота, і звідти долинув не його голос, а складений із тисяч інших голосів:

— Нас не зупинити.

Черептон здійнявся був на ноги, та щось урізалося в нього й ударило детектива спиною в стіну.

— Світ паде, — промовили голоси. — Світ розколиться на шматки. Ми йдемо.

Фінбар упав на підлогу, наче лялька, що їй обрізали мотузки. Валькірія підвелася. За її спиною те саме зі стогоном зробив Черептон.

Фінбар підняв голову та, не тямлячись, роззирнувся.

— Воу, — вимовив він.

Валькірія допомогла йому сісти на єдиний стілець на кухні, що встояв.

— Ненавиджу, коли в мене вселяються, — проказав чоловік. — Постійно таке стається, коли ти медіум. Зазвичай це легко визначити, бо в тебе червоніють очі, з’являється низький голос, злітаєш у повітря чи щось таке, але не завжди. Одного разу я тиждень проходив, захоплений духом Наполеона, і лише тоді Шерон помітила, що поводжуся дивно. Гадаю, його видав акцент.

— Можеш розповісти, що це було? — спитав Черептон.

— Вибач, — відповів Фінбар. Валькірія помітила, як сильно він сполотнів. — Чуваче, це було химерно. Якийсь потужний дух. Шариш, очманіти який потужний. Моєї душі щойно торкнулися брудні пальці бога, і то було геть неприємне відчуття.

Черептон підняв мапу, вивчаючи місце, куди влучив ніж.

— Тут?

Фінбар знизав плечима.

— Якщо я вказав сюди, тоді стіни реальності найслабкіші саме тут. Там розташована брама.

— Імовірно, Бату знає про це місце, — сказала Валькірія. — Він п’ятдесят років його шукає.

— Але без Якоря Зламу й телепортера ця інформація нічого йому не дає, — з цими словами Черептон згорнув мапу. — Не заперечуватимеш, якщо ми візьмемо це з собою, Фінбаре?

— У жодному разі, Черепе, — Фінбар підвівся на тремтячих ногах. — Можу допомогти чимось іще?

— Ти зробив більш ніж достатньо.

— Круто.

Фінбар глянув на Валькірію.

— Хочеш тату?

— Так, — сказала Валькірія.

— Ні, — заперечив Черептон. — Ми вже йдемо.

Валькірія насупилася, ступаючи слідом за ним під дощ.

— Я могла б зробити одне маленьке.

— Твої батьки мене прибили б.

— Ходити з тобою — це вже постійна небезпека. Я билася з монстрами й вампірами, а двічі ледь не загинула, і ти гадаєш, що вони вб’ють тебе за тату?

— Батьки — кумедні люди.

У Черептона задзвонив телефон, і щойно той зрозумів, із ким говорить, його голос змінився. Детектив не намагався приховати свого роздратування й поклав слухавку, коли вони підійшли до «бентлі».

— У нас зустріч, — повідомив він.

— Із ким?

— Із Соломоном Вінцем.

— Хто такий Соломон Вінець?

— Хто — не так важливо. Варто перейматися тим, який у нього фах.

— Гаразд, і який фах у Соломона Вінця?

— Він некромант, — відповів Черептон і сів в авто.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон і Валькірія їхали мовчки. Вулиці поволі бруднішали, а будинки меншали. Дощ лише підкреслював сірість довкола, коли вони завернули до великого занедбаного маєтку. Автівка притягувала до себе допитливі погляди тих кількох місцевих, що вийшли надвір увечері.

Будинок, біля якого припаркувалися детективи, стояв покинутий. Стіни спотворювали графіті, і жодного вдалого серед них. Черептон обгорнув шарфом щелепу та насунув капелюха на лоба. Напарники вийшли з автівки та пройшли до розчинених дверей.

Світло вуличних ліхтарів пробивалося крізь потріскані та брудні вікна — цього вистачало, аби щось розгледіти. Будинок обібрали вщент. Тут і там валялися рештки шпалер, дерев’яна підлога — стара й волога. Валькірія пропустила Черептона вперед, а сама пройшлася вітальнею. Тут не було графіті, бо сміливцям, які настільки недбало розписали зовнішні стіни, не стало духу малювати всередині.

Дівчинка обернулася, аби піти, аж тут у дверях постав силует і заблокував їй вихід. Валькірія підвела погляд. Силует не рухався. У кімнаті стало ще темніше, наче цей чоловік притягнув за собою суцільний морок.

— Я з Черептоном Крутієм, — сказала вона, та відповіді не почула.

Валькірія зробила крок йому назустріч, аби роздивитися обличчя й визначити, чи варто тікати. У чоловіка було темне волосся, проте очі — настільки світлі, що ледь не сяяли. Убраний у чорний, вправно пошитий костюм, який складно було розгледіти в такому освітленні, він тримав у руці невеликий ціпок.

— Ви Соломон Вінець? — спитала вона, розбиваючи його лячне мовчання.

— Так, — відповів чоловік і ледь кивнув. — Я чув про тебе. Ти допомогла перемогти Нефаріана Змієсерда та Барона Мстивослава. Ти зупинила Ґротескера. Такий талант. Такий потенціал. Він тебе ще не зіпсував?

— Тобто?

— Він псує всіх, із ким зустрічається. Уже помітила? Помітила, як ти змінюєшся, перебуваючи в його товаристві?

— Не певна, що розумію, про що мова.

— Зрозумієш, — пообіцяв чоловік.

Він ступив до кімнати, і тіні рушили слідом за ним. Валькірія дуже мало знала про некромантів, та їй було точно відомо, що ці чаклуни зосереджують більшу частину своєї сили в речах або зброї. Лорд Гріхопад умістив свою силу в обладунку. Від того, як рухалися тіні, здавалося, що свою Соломон Вінець розташував у ціпку.

— У цього будинку було доволі просте життя, — мовив він. — Його збудували, а потім тут жили люди. Вони тут їли та спали. Старіли. Хтось, якийсь старий, спокійно помер у своїй спальні трохи більше ніж десять років тому. Двоє померли тут, у цій кімнаті. Третього вбили на кухні. Четвертого — в коридорі, на відстані простягнутої руки від вхідних дверей.

Валькірія подивилася на нього й помітила, як очі чоловіка заблищали, коли він описував цю подію.

— Хто їх убив? — спитала вона, намагаючись говорити незворушно.

Чоловік розсміявся.

— О, ти думала, що це все — преамбула перед тим, як я проголошу себе вбивцею? Та ні. Я певний, що поліція спіймала його, ким би він не був, і запроторила до в’язниці. Проте від цього місця віє жорстокою смертю, — він заплющив очі та вповільнив дихання. — Убивство здатне відкарбуватися на стінах. Його можна відчути на смак. Можна випити.

Валькірія позадкувала. У її уяві постали всі ці жахливі потоки темної енергії, що звивалися довкола нього. Вона розуміла, що не мала б дивуватися. Некромантія — це магія смерті, магія тіней. Зрозуміло, що тих, хто її практикує, притягують місця, сповнені смерті.

А тоді, наче згадавши, що він не сам, Вінець замовк, розплющив очі та знову глянув на неї.

— Перепрошую. Мені варто було обрати цивільніше місце для нашої першої зустрічі.

— Не засмучуйся, — мовив Черептон, повільно заходячи до кімнати. — Валькірія — моя напарниця. Можеш ставитися до неї так само, як до мене.

— Сумно, — відповів Вінець. — Вона мені сподобалася.

— Чого ти хотів, Соломоне? Наш час має ціну.

— Будь‑який час має ціну, та вам усе одно цікаво буде почути те, що я хочу сказати. Чи ви гадаєте, що краще мені звернутися з цією інформацією до Рімуса Каламута? Чув, що він ганяє містом у розпачі, шукає, чим би вразити Верховного Мага, — Вінець похитав головою. — Які жалюгідні дії. Скажу як детектив детективу: звіт про прогрес у справі для Каламута важливіший, ніж сам прогрес.

— Якщо ти гадаєш, що ми потоваришуємо через спільну неприязнь до однієї особи, маю тебе розчарувати.

— Насправді нас поєднує не тільки це. Ми маємо спільного ворога.

— Невже?

— Ваше розслідування щодо вбивств телепортерів, бодай яким воно є неофіційним, збігається зі слідством, яке я веду впродовж останніх кількох років, — воно присвячене Диявольєрі.

Черептон трохи помовчав, а тоді обернувся до Валькірії.

— Диявольєрі — це угруповання найбожевільніших фанатиків, що працювали на Меволента. Угруповання, засноване й очолюване Порцеляною.

— Порцеляною? — перепитала Валькірія.

— У неї була буремна молодість, — посміхнувся Вінець.

Черептон не звернув на нього уваги.

— Коли Порцеляна пішла й стала, за її ж словами, нейтралкою, владу перейняв Барон Мстивослав, але протягом останніх ста двадцяти років вони не становили справжньої загрози. По суті, востаннє я чув про них вісімдесят років тому.

— І це змінюється, — мовив Вінець. — Джерон Ґеллов, Троянда Кат і Пострах Крав возз’єдналися два роки тому. Я знайшов докази того, що пізніше вони винайняли Біллі‑Рея Санґвіна, аби поповнити свої ряди. Диявольєрі повернулися, детективе, і це вони вбивають телепортерів.

— А Бату? Щось знаєш про нього?

— Підозрюю, що Бату не існує, — відповів Вінець. — Це ім’я має відволікати увагу. Справжній лідер — Джерон Ґеллов. Він лише прикидається, що звітує перед таємничим лідером. Займається цим уже давно й вибиває таким чином усіх із рівноваги.

— І все одно це не має сенсу, — озвалася Валькірія. — Бату, чи той, хто ховається під його іменем, убив Тропа Кессела після того, як дізнався, як повернути Безликих. Але коли їм потрібні телепортери, аби відчинити браму, навіщо їх убивати?

— Їм потрібен телепортер? — спитав Вінець. — Скільки?

— Лише один.

— А скільки лишилося?

— Двоє, — мовив Черептон. — Еммет Пілігрим і ще один. Ми не скажемо, як звати цього другого чи де він зараз, можеш навіть не питати.

Вінець насупив брови.

— Ви, вочевидь, не чули новин. Пілігрим загинув. Його вбили годину тому.

У Валькірії в роті пересохло.

— А що з Танітою?

— Із ким?

— Із дівчиною, яка була з ним, — швидко мовив Черептон.

— А, та англійка. Не знаю всіх деталей, але з того, що чув, виходить, що на неї напали Крав і Троянда Кат. Вона врятувалася втечею. Це вже досягнення, маю сказати.

Валькірія заплющила очі. Слава Богу.

— Отже, — вів далі Вінець, — якщо справді залишився тільки один телепортер, а всі телепортери, кого я знав, мертві, цей має бути новачком. Логічно.

— Чому логічно? — спитала дівчинка.

— Ніхто з попередників телепортерів не став би співпрацювати з Диявольєрі, — сказав Черептон. — Вони занадто досвідчені, занадто сильні. Шанси на те, що вони втечуть, були б дуже високі.

— Але навіщо їх убивати?

— Бо якщо брама відчиниться, вони зможуть її закрити. Диявольєрі зробили один із найважливіших кроків до успіху ще до того, як ми усвідомили, що відбувається.

— Мешканці храму некромантії дали обітницю не втручатися в мирські справи, — промовив Вінець. — Але є ті, хто поділяє мої погляди та вважає, що плани Диявольєрі впливають на всіх, і некромантів теж. Якщо тобі знадобиться моя допомога, детективе, ти її отримаєш. Мою та ще трьох некромантів.

— Я не довіряю тобі, Вінцю.

— Та це зрозуміло. Але, як я й казав, у нас спільний ворог. Гадаю, нам варто відкласти наші суперечки, хіба ні? Хоча б у пам’ять про давні добрі часи?

Черептон ударив його настільки сильно й швидко, що Валькірія навіть не встигла побачити самого удару: просто Вінець відлетів у стіну.

Некромант витер кров зі своєї губи.

— Удар у тебе сильніший, ніж будь‑коли, тут помилки бути не може.

Коли Черептон заговорив, його голос звучав рівно, без ознак люті.

— Соломоне, дуже радий бачити тебе на борту. Ласкаво прошу до команди.

— Радий це чути, сер, як завжди.

Черептон кивнув на прощання та вийшов із будинку під дощ. Валькірія насупилася.

— Що це було? — вимогливо спитала вона, щойно вони дісталися до «бентлі».

— Історія, — відповів Черептон.

— Ти ніколи не згадував, що в тебе є спільна історія з некромантами.

— Мені понад чотириста років, — озвався детектив. — Я багато чого тобі не казав.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рімус Каламут постукав у двері, й Верховний Маг кивком наказав йому зайти. Кабінет був заставлений книжками, а мапи закривали геть усю дальню стіну Турід Ґілд був не з тих людей, що стають люб’язними, коли отримують посаду певного рівня. Каламутові це подобалося, і він збирався наслідувати його приклад. Разом вони зроблять Святилище сильним знову.

— Ти ідіот, — мовив Верховний Маг.

Улеслива усмішка зійшла з обличчя Каламута.

— Сер?

— Ти в курсі, скільки дзвінків мені надходить? Люди налякані, Каламуте. Вони дивляться на те, що відбувається, і думають: «Якщо хтось може вбити телепортерів і не лишити жодних доказів, то й мене теж можуть убити». Отак вони думають.

— Верховний Магу, запевняю вас, я роблю все, що в моїх силах…

— Ти запевняєш мене? Я їх запевняв, Каламуте, що призначив на цю справу свого найкращого детектива. І знаєш, що я чую у відповідь?

Каламут трохи запишався від цієї похвали подумки, але похитав головою.

— Вони кажуть: «О,  не знав, що ви повернули Черептона Крутія».

Кров ударила в голову Каламутові.

— Вони налякані й чекають на результати. Я призначив тебе, аби ти виконав це завдання, а ти досі мене не вразив.

— Але ж, сер…

— Є ще один телепортер. Ти про це знав? Останній телепортер. Хлопчик.

— Так, сер, так. Його звати Рен, сер. Востаннє його бачили в нічному клубі у графстві Міт. Наші агенти прочісують територію. Ми його знайдемо.

— Не підведи мене, Каламуте.

— Не підведу, сер.

— А тепер забирайся.

Каламут уклонився, а тоді поквапився геть, обережно причинивши за собою двері.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У Черептона був дім. Коли Валькірія вперше про це дізналася, то першою реакцією був подив. Другою, одразу ж услід, — логічне прийняття. Звісно, у нього був дім — ясна річ, що він мав десь жити. Вона ж не думала, що він весь день їздить на «бентлі»? Якась частина дівчинки справді так думала, та то була дурна частина й не дуже помітна.

Його дім був єдиним житловим будинком на Цвинтарній вулиці. Справжнього цвинтаря на Цвинтарній не було, натомість були два конкурентні похоронні бюро, розташовані точно одне навпроти одного. Будинок Черептона гордовито височів згори, наче батько, що наглядає за дітьми. Детектив розповів дівчинці чимало історій про суперечки між директорами бюро — про те, як вони стояли кожний біля своїх воріт і проклинали одне одного з безпечної відстані.

Перше, що Валькірія помітила всередині будинку — це те, що кожна кімната здавалася вітальнею.

— Мені більше нічого не треба, — пояснив Черептон. — Не маю потреби в кухні чи ванній, так само як і в ліжку, тож і спальня мені ні до чого.

— Ти не спиш?

— Мені це не потрібно. Я навчився знаходити в цьому задоволення. Але все ж, гадаю, це краще називати медитацією. Ефект лишається такий самий — я повністю закриваюся й дозволяю уяві мандрувати, куди їй заманеться, жодного контролю з боку свідомості. То є добре. Розслабляє.

Він показав напарниці місце, на якому сидить під час «сну». Крісло, у якому не було нічого особливого. Валькірія кинула на нього знуджений погляд та відправилася досліджувати будинок далі.

Довкола було чимало книжок і тек У найбільшій кімнаті будинку стояв великий диван, і щоразу, коли Валькірія проводила час на Цвинтарній вулиці, вона, зрештою, опинялася саме на ньому.

Вхідні двері відчинилися, Валькірія ступила всередину, кинула куртку на підлогу й розтягнулася на дивані. Черептон зайшов слідом за нею, підібрав куртку, охайно склав її та поклав на стіл.

— Тобі тут буде зручно? — спитав він. — Хочеш чогось поїсти чи випити?

— У тебе ніколи не буває ні їжі, ні напоїв, — відповіла Валькірія. Її слова приглушувалися подушкою, куди дівчинка впала обличчям.

— Гадаю, лишилося трохи піци з минулого разу, коли ти в мене гостювала.

— Це було два тижні тому.

— Думаєш, вона кудись вийшла?

— Думаю, в неї придатність вийшла. Серйозно, мене все влаштовує. Ти вже розібрався, чим є Якір Зламу?

— Я… працюю над цим.

— Може, трохи пришвидшишся? Коли ми збираємося поглянути на браму?

— На світанку.

Валькірія зітхнула.

— Тоді мені краще трохи поспати.

П’ятниця почалася з навислих дощових хмар. Напарники виїхали з Дубліна, потім на трасу та звернули до Белбріґена. Через пів години вони зупинилися біля таблички, яка повідомляла бляклими червоними літерами про те, що перед ними лежить ферма Аранмор і що це приватна власність. То були просторі землі, з пагорбами та луками, що тяглися аж до лісів, які межували з ними.

— То тут закінчиться світ, — сказала Валькірія, прибираючи мапу. — Значно красивіше, ніж я собі уявляла.

Черептон знову завів «бентлі», й вони вирушили вгору схилом. Обабіч дороги росла висока трава, колеса авто голосно гуркотіли. Попереду вони побачили білу ферму з шиферним дахом і великими вікнами. За будинком розташовувалося подвір’я, де в оточенні кількох кам’яних сараїв різних розмірів стояла стара сільськогосподарська техніка.

Детективи під’їхали до будинку, й Черептон вимкнув двигун. Пересвідчившись, що маскування на місці, він разом із напарницею вийшов з автівки.

Вони підійшли до парадних дверей. Валькірія постукала. Потім знову, а тоді озирнулася на Черептона.

— Як гадаєш, хто тут живе?

— Із першої здогадки? Фермер.

— Ти просто неперевершений, — сухо мовила вона.

— Самотній фермер, — вів далі Черептон. — Ніколи не одружувався, зважаючи на те, який тут усе має вигляд. Дітей немає. Припускаю, що йому десь сімдесят, судячи з того одягу, який сушився на мотузці, коли ми проходили.

— Ми проходили повз мотузку?

— Що я казав тобі про увагу до деталей?

— Ти казав, що я можу про це не хвилюватися, бо в мене є ти.

— Еге. Гадаю, це цілком протилежне тому, що я казав.

— Можливо, він ліг подрімати після обіду, — Валькірія зазирнула у вікно. — Не думаю, що тут хтось є.

— Як мило, — промовив голос за їхніми спинами. Напарники обернулися й побачили літнього чоловіка, що плентався до них. У нього було тонке сиве волосся на потилиці та великий ніс. Убраний чоловік був у подерту сорочку з чорними підтяжками поверх неї, що тримали штани, а ті, у свою чергу, були заправлені в брудні черевики по коліно. — Доживаєш до певного віку — і раптом ти ніхто, раптом з тобою навіть не варто рахуватися. Знаєте, в чому проблема людей вашого віку, юна леді?

Валькірія згадала розмову з Прониклом.

— Нам здається, що ми житимемо вічно? — із надією спитала вона.

— У вас немає жодної поваги до старших.

Дівчинка насупилася, роздумуючи, як можна взагалі правильно відповісти на це питання, коли відповідь постійно змінюється.

— То чого тобі тре? — правив своєї фермер. — Нащо ти забралася аж сюди? А ви, — спитав він, звертаючи увагу на Черептона, — нащо ви закуталися, наче Людина‑Невидимка? У вас щось не так з обличчям?

— Так і є, — відповів Черептон. — Мене звати Черептон Крутій. А це моя помічниця, Валькірія Веремія.

— Тепер що, за дурні імена роздають нагороди?

— А ви?..

— Генретті, — мовив старий. — Патрік Генретті.

— Містере Генретті… — почала Валькірія, але той похитав головою.

— Зви мене Педді.

— Гаразд, Педді…

— Зажди, я передумав. Зви мене містером Генретті.

Валькірія терпляче посміхнулася.

— Ви останнім часом не помічали в окрузі дивних людей?

— Наскільки дивних? Дивних, як ви, чи по‑нормальному дивних?

— Дивних у будь‑якому сенсі.

Педді склав руки на грудях і скривив губи.

— Так, подивимося. Був цей хлоп, О’Лірі з села. Він приходить щосереди й приносить мені продукти. Гадаю, я міг би назвати його дивним. У нього ця штука в брові. Така залізяка. Гадки не маю, що вона робить. Може, радіо ловить.

— Думаю, Валькірія питала про дивних людей, яких ви раніше не стрічали, — уточнив Черептон.

— Окрім вас двох?

— Окрім нас двох.

Педді похитав головою.

— Даруйте, але ви — двійко найдивніших людей, кого я взагалі бачив у своєму житті. Ви хоч скажете, в чому справа, чи я маю вгадати?

— Містере Генретті… — почала Валькірія.

— Зви мене Педді.

— Ви впевнені?

— Мабуть, ні.

Черептон перехопив ініціативу бесіди на себе.

— У нас є причини припускати, що злочинне угруповання збирається скористатися вашою територією як місцем для зборів.

Педді зазирнув у сонцезахисні окуляри Черептона.

— Злочинне угруповання, кажете? Викрадачі дітей? Чи коштовностей?

— Грабіжники банків.

— Грабіжники банків, — повторив Педді, киваючи. — Зрозуміло. Так, у цьому є сенс. Розумію, чому вони обрали мої землі. Те, що до найближчого банку звідси пів години їзди, означає, що після того, як злочинне угруповання поцупить свою заповітну здобич, їм доведеться продиратися вузькими дорогами тридцять миль, час від часу поступаючись дорогою тракторам та іншій сільськогосподарській техніці, а тоді непомітно прокрастися через село, де місцеві пильнують за всім з особливим завзяттям, а потім…

— Гаразд, — перебив його Черептон. — Злочинне угруповання не користатиметься вашою територією.

Педді кивнув, задоволений своєю перемогою.

— Що ж, радий це чути. Ліпше я збережу час для нас усіх, гаразд? Мене не цікавить продаж землі. Я прожив тут сорок років і нікуди не поїду. А тепер, якщо вам нема чого сказати з розряду життєво необхідного, попрошу вас забратися звідси. Я маю повернутися до роботи.

Якусь мить Черептон мовчав, і Валькірія вже подумала, що він починає всерйоз розлючуватися, аж тоді детектив озирнувся, наче він раптом згадав, що спілкується з кимось.

— Звісно, — швидко відповів він. — Вибачте, що згаяли ваш час.

Він поспішив назад до «бентлі», і Валькірія з ним.

— Що сталося? — спитала вона.

— Я зрозумів, — мовив Черептон, рушивши вперед. — Це Ґротескер.

— Що «це»?

Вони дійшли до автівки й забралися всередину. Черептон повернув ключ, і двигун пробудився до життя.

— Якір Зламу — це щось, що утримує браму між світами зачиненою — сказав він. — Щось, що перебуває тут, але походить звідти. Тому Бату довелося вичекати п’ятдесят років між убивствами — йому було необхідно, аби Барон Мстивослав відродив Ґротескера. Ґротескер і є Якорем Зламу.

— Але ж… Блісс спалив його. Правильно?

Коли вони повернулися на дорогу, Черептон відповів глухим голосом:

— Він спалив, що міг. Спалив кінцівки та більшість органів — усе, що додали від інших створінь. Але тулуб походить від самих Безликих чи, принаймні, від людської оболонки, яку вони населяли. Знищити таке значно складніше.

Валькірії було лячно ставити наступне запитання.

— То цей… Куди він його дів? У кого він зараз? Черептоне, в кого зараз Ґротескер?

— Його тримають у Святилищі, — озвався Черептон. У його голосі бриніли якісь нові нотки. — Якір Зламу в руках Туріда Ґілда.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Бату взяв склянку правицею й обережно зронив кілька крапель рідини на внутрішній бік лівого передпліччя.

Рідина пекла, наче кислота, й прокладала собі шлях крізь шкіру, утворюючи з крові та обпеченої плоті позначку.

Коли знак остаточно сформувався, він відставив склянку та оглянув руку, що озивалася нестерпним болем.

Диявольєрі подивилися на нього.

— Це захистить вас, — мовив він. — Коли прийдуть Темні Боги, цей символ визначить вас як їх прихильників.

— А Санґвін? — спитав Пострах Крав. — Йому ми розкажемо про цей знак?

— Санґвін — найманець. Він не вірить, а отже, не заслуговує на особливе ставлення.

— Добре, — озвався Крав. — Він мені не подобається.

Бату вийшов із кімнати, коли Диявольєрі почали викарбовувати символ на своїх руках, та відправився до сусідньої будівлі, аби перевірити свою армію.

Він прочинив двері й увімкнув світло. Ряди порожнеців обернулися до нього, очікуючи на накази.

— Скоро, — пообіцяв він.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вони поквапом рушили до воскової фігури Філа Лінотта, що стояв із гітарою в руках і завмерлою на обличчі посмішкою.

— Ми прийшли на зустріч із Містером Бліссом, — мовив Черептон.

Спочатку нічого не відбувалося, а тоді фігура повернула голову й глянула на них.

— Вам призначено?

— Ні, але нам необхідно побачити Блісса. Це терміново.

— На жаль, маю суворі розпорядження щодо вас і вашої напарниці. Вас не можна допускати до Святилища без…

— Клич адміністраторку, — перебив його Черептон. — Мені треба поговорити з кимось живим.

— Як забажаєте.

На мить повисла тиша.

— Адміністраторку повідомили про ваше прибуття. Будь ласка, зачекайте, вона скоро до вас прийде.

Напарники перевели погляд на стіну, чекаючи, доки та розійдеться. Черептон натиснув кнопку виклику на своєму телефоні, послухав кілька секунд, а тоді мовчки заховав мобільний у кишеню. Він намагався видзвонити Блісса впродовж останніх двадцяти хвилин, але той не відповідав.

Стіна з гуркотом розійшлася, відкриваючи приховані двері. До коридору ступила адміністраторка. Жінка ввічливо посміхнулася.

— На жаль, Верховний Маг зараз надто зайнятий, аби приймати гостей, але якщо ви скажете, в якій справі прибули…

— Ми не до Ґілда, — відказав Черептон. — Ми до Блісса.

— Вибачте, містере Крутію, Старійшина Блісс у відряджені.

— У відряджені? Де?

— На жаль, не можу розкрити вам цієї інформації.

— У нас немає на це часу. Рештки Ґротескера треба переховати просто зараз.

Уперше за весь час, що Валькірія знала адміністраторку, жінка спохмурніла.

— Звідки вам про це відомо? Перевезення Ґротескера — це таємна операція, містере Крутію. У всьому Святилищі лише двом особам про це відомо.

— Ці двоє, — мовив Черептон, — ви і Верховний Маг? Чому він хоче його перевезти?

— Ми постійно транспортуємо предмети з місця на місце через різні умови зберігання, заощадження місця чи доцільність їхнього розташування. У цьому немає нічого незвичного.

— Коли його перевозять?

— Я не…

— Куди його перевозять?

Адміністраторка трохи наїжачилася.

— Про це мені невідомо. Верховний Маг особисто інструктуватиме команду перевізників.

— Наскільки велика ця команда?

— Я не збираюся…

— Ану ж, вгадаю. Ґілд не хоче привертати уваги, тому робитиме все нишком. Два‑три сікачі, еге ж? У броньованому фургоні?

— Верховний Маг запевнив мене, що вживе всіх відповідних заходів.

— На фургон нападуть, — мовила Валькірія.

Адміністраторка примружилася.

— Навіщо вам це робити?

— Ми не нападатимемо на фургон, — відповів Черептон. — Та нам доведеться викрасти Ґротескера.

На мить запала мовчанка, а тоді адміністраторка кинулася тікати. Черептон простягнув руку. Валькірія відчула, як повітря береться брижами, і довкола голови адміністраторки утворилася бульбашка, що позбавила її кисню. Жінка намагалася вдихнути повітря, та його не було, і зрештою Черептон підхопив її, коли та зомліла.

— Мені дуже шкода, — пробурмотів він.

Валькірія клацнула пальцями й метнулася до фігури Філа Лінотта, тримаючи полум’яну кулю біля його воскового обличчя.

— Якщо піднімеш тривогу, — попередила вона, — я тебе розтоплю.

— Нема потреби, — відповіла фігура з воску. — Я комунікую лише з адміністраторкою. Мені весь час обіцяють розширити мережу до всього Святилища, але цього досі не зробили. Гадаю, поки я відчиняю та зачиняю двері, їм більше нічого не треба.

Черептон поклав непритомну адміністраторку на землю.

— Вона отямиться через кілька хвилин, — сказав він. — Будь ласка, передай їй моє вибачення.

Стіна загуркотіла за їхніми спинами, та детективи встигли прошмигнути всередину до того, як двері зачинилися.

— Непогано, — мовила Валькірія через плече.

Філ Лінотт знизав плечима, тоді перевів погляд униз, на адміністраторку. Просто перед тим, як двері остаточно зачинилися, дівчинка почула, як фігура почала наспівувати «Вбивцю на свободі» — ще одну улюблену пісню її батька.

Черептон першим почав спускатися кам’яними сходами.

— Як ми збираємося вибратися звідси? — спитала дівчинка. — Те, що ми двоє вештатимемося у Святилищі, й так буде підозріло, але коли ми почнемо виносити Ґротескера…

— Назад ми підемо не цим шляхом.

— Але ж це єдиний вхід.

— Та не єдиний вихід.

Діставшись останньої сходинки, вони сповільнили крок, а тоді зайшли до вестибюлю. Черептон ішов спокійно, а от у Валькірії тремтіли коліна. Сікачі‑охоронці обернули голови, спостерігаючи за тим, як напарники проходять у найближчі двері, та не зробили нічого, аби їм завадити.

Вони пройшли коридором, наче мали повне право там перебувати. Здивовані погляди чаклунів усюди переслідували детективів, проте ніхто їх не гукнув. Вони залишили основний коридор і рушили далі, до одного з вузьких проходів, поволі прискорюючись.

Вони дісталися в’язниці Святилища, де тримали найжахливіших світових злочинців. Черептон розповідав дівчинці про декого з них. Серійні та масові вбивці, соціопати й психопати будь‑якого ґатунку сиділи в цих клітках. Валькірія майже відчувала, як зло просочується крізь двері та віє на неї холодом.

Попереду розташовувалося Сховище — величезна кімната, де зберігалися містичні й магічні артефакти, і серед них рештки Ґротескера. Проте сьогодні, на відміну від попередніх разів, коли Валькірія бувала в цьому місці, біля подвійних дверей височіли двоє сікачів. Черептон із Валькірією відійшли до бічного коридору й зупинилися, сховавшись від поглядів охоронців.

— Гаразд, — мовив детектив. — Це добре.

— Добре? Це добре? Та що тут доброго?

— Коли сікачі досі охороняють кімнату, це означає, що Ґротескер досі там. У нас обмаль часу, тому необхідно їх відволікти.

— Може, випустити на волю одного з в’язнів, і тоді вони кинуться його ловити?

— Ти справді хочеш випустити одного з серійних убивць магічного світу на волю?

— Я ж пожартувала, — пробурмотіла дівчинка на свій захист.

Черептон замислився.

— Узагалі‑то, це непогана ідея. Тільки не треба чіпати нікого у в’язниці. Вони надто небезпечні. А от дехто з камер попереднього утримання може підійти.

Валькірія переможно посміхнулася.

— Бач? Навіть жарти в мене блискучі.

Черептон рушив уперед, а дівчинка за ним, намагаючись не відставати.

— А хіба камери не охороняють інші сікачі? — спитала вона.

Детектив похитав головою.

— Після подій, що сталися два роки тому, — спочатку напад Змієсерда на Святилище, потім битва з Ґротескером, — ряди сікачів значно порідшали. Тепер до них ставляться як до цінного товару — яким вони по суті і є — й використовують лише за справжньої потреби. Зважаючи на низький рівень загрози в камерах, сумніваюся, що там узагалі є сікачі. Можливо, ми зіткнемося з одним із агентів Святилища і, якщо справи підуть як треба, він може нас упізнати й навіть дозволити забрати одного із в’язнів.

— А справи бодай колись ішли як треба?

— Мисли позитивно, це головне.

Вони дісталися до камер попереднього утримання, не зустрівши нікого, хто міг би зрозуміти, що їм там не місце. Коридор вужчав, обабіч нього з’явилися сталеві двері. Довготелесий юнак із яскраво‑червоним волоссям підвівся з‑за столу, підозріло примружившись.

— Ти Черептон Крутій, — мовив він.

— Так, це я. А це моя напарниця, Валькірія Веремія. А ти?

— Мене звати Костур Рюмс. Вас тут не має бути.

Черептон безтурботно махнув рукою.

— Ми про все домовилися, не турбуйся.

— Верховний Маг попередив щодо вас.

— Ти певний, що він казав саме про нас? Може, про когось іншого?

— Вам заборонений вхід без супроводу, — мовив Рюмс, намагаючись надати своєму голосу владності. — Хто вас впустив?

— Двері були відчинені.

— Я викликаю начальство.

Рюмс потягнувся до кнопки на столі, але Черептон перехопив його зап’ясток і викрутив його. Рюмс заволав від болю. Черептон обійшов його та притиснув до стіни.

— Наручники, — мовив він. Валькірія висунула одну з шухлядок стола й побачила там кілька пластикових мішечків із речами ув’язнених. Висунула іншу, знайшла там пару прекрасних новісіньких наручників і простягла їх Черептону. Той закував руки Рюмса в нього за спиною та відпустив охоронця.

Рюмс позадкував від них із широко розплющеними очима.

— Ти напав на мене!

— Нам просто треба позичити одного з ваших в’язнів, — запевнила його Валькірія.

— Я не можу дозволити цьому статися, — прогарчав Рюмс, стаючи в бойову стійку, якої Валькірія ніколи не бачила раніше.

Спостерігаючи за юнаком, вона гадала, яка школа бойових мистецтв дає таку добру підготовку, адже бився він без рук. Дівчинка гадала, що він почне стрибати, може, зробить кілька сальто й увесь час намагатиметься копнути суперника. Проте Рюмс скоріше намагався протаранити Черептона головою. Він набрав швидкість, Черептон відійшов убік, і охоронець болісно врізався коліном у стіл та гепнувся на підлогу.

— Обережніше треба, — мовив Черептон, підводячи Рюмса на ноги й підтягуючи до камер.

Детектив залишив його скарлюченим біля стіни, підійшов до перших сталевих дверей, відкрив клямку й зазирнув усередину. Потім знову закрив замок і рушив до наступної камери.

Валькірія стояла в кутку й стежила за тим, аби ніхто не перервав їхньої справи. Озирнувшись, дівчинка побачила, як Черептон заводить Рюмса до камери, а тоді виводить звідти в’язня. Вона перевела погляд на коридор. Переходом пройшов чаклун, проте не глянув у їхній бік. Дівчинка зачекала трохи, зачаївши подих, але маг більше не повертався.

Двері камери гучно зачинилися. Валькірія обернулася, аби подивитися, кого з ув’язнених обрав Черептон. В’язень зі скутими наручниками руками попереду зухвало дивився на неї. Вона його знала. Перед нею стояв сам Верховний Убивця, чоловік, який перетворив убивство на мистецтво навіть попри те, що нікого поки не вбив. Коли вони зустрілися вперше, він намагався скинути її з даху будинку. Він був не дуже розумний.

— Ми знову зустрілися, — пробурчав Вор’єн Вітрогін.

Валькірія зайшлася сміхом.

Злочинець затих, опустивши плечі.

— Хоч раз люди можуть не сміятися, коли мене бачать?

— Тихо будь, — наказав Черептон, штовхаючи його вперед.

Валькірія щосили намагалася приховати посмішку, поки вони поверталися до Сховища.

— Мене підставили, — сказав Вітрогін, крокуючи трохи попереду них. — Звинуватили в злочині, якого я не робив. Я маю бути не тут.

— Твоя правда, — одказав Черептон. — Ти маєш бути в нормальній тюрмі за замах на вбивство.

— Я втік, — знизав плечима Вітрогін.

— Це не зовсім правда, так? Утекти означає жваву, живу пригоду. Тебе ж перевозили з місця на місце й просто забули на зупинці.

— Я втік.

— Тебе кинули самого.

— Я був вільною людиною. А тоді мене звинуватили в злочині, якого я не коїв, і заарештували. Я тут не маю бути. Вважаєте, це справедливо?

— Вважаю, це прикольно, — сказала Валькірія.

Вітрогін не звернув на неї уваги.

— Куди ви мене ведете? Кімната для допитів не там. Нащо я вам здався?

— Бо нам подобається твоє товариство.

Вітрогін уповільнив крок, його обличчя сполотніло.

— Ви збираєтеся мене вбити, так?

— Ні, ми не збираємося тебе вбити, — відповів Черептон.

— Ось чому все робиться потай. О Господи, ви мене вб’єте.

— Ні, обіцяю.

— Але чому? Чому саме мене? Ви боїтеся мене, так?

— Я ж кажу, тут інша справа.

Ноги зрадили Вітрогону, тож Черептону довелося підхопити його та змусити рухатися далі.

— Ви боїтеся мого гніву, — зомліло вимовив Вор’єн.

Черептон зупинив Вітрогона, зняв із нього наручники та трохи підштовхнув уперед.

— А тепер біжи геть.

Вітрогін різко обернувся до них.

— Чому? Аби дати вам трохи розважитися? Це жорстоко.

— Ми не збираємося тебе вбивати, — запевнила Валькірія.

Вітрогін упав на коліна.

— Будь ласка, не вбивайте мене.

Черептон похитав головою.

— Треба було обрати когось іншого.

— Ми просто хочемо, аби ти відволік на себе увагу декого, — сказала Валькірія. — І все.

— Я не хочу вмирати, — схлипнув Вітрогін.

— Вор’єне, серйозно, підводься. Ми тобі не зашкодимо.

— Не встигну я обернутися до вас спиною…

— Ми нічого тобі не зробимо. Нам треба, аби ти відволік на себе кількох людей, але це не тільки для нас. Це твій шанс на втечу. Глянь на себе. Жодних наручників, жодних поранень. Що заважає тобі тікати звідси просто зараз?

— Гаразд, — мовив Вітрогін, підводячись на ноги. — То я просто тікаю, правильно?

— Саме так.

— А що як…

Вітрогін пронісся повз них, урвавши себе, сподіваючись таким чином захопити детективів зненацька.

— Не туди, — гукнула йому Валькірія.

Вітрогін завагався, а тоді зупинився та обернувся.

— Якщо побіжиш туди, то просто повернешся до камер.

Чоловік роззирнувся, а тоді дав раду сумнівам, кивнув і повернувся до них.

— Те, що я вам допомагаю, — попередив він, — ще не означає, що ми з вами союзники.

— Ми знаємо, — озвався Черептон.

— Коли ми зустрінемося наступного разу, я пробую вас убити.

— І це теж.

— Як мені звідси вибратися?

— Прямо, а тоді ліворуч. А там покладайся на свою інтуїцію.

Вітрогін зупинився біля напарників і прогарчав:

— До зустрічі.

Він підтюпцем добіг до рогу, пронизливо скрикнув і кинувся ліворуч.

— Мабуть, варто було попередити, що він тікатиме від сікачів, — прокоментував Черептон, коли двійко сікачів пронеслися переходом.

Детективи поквапилися до дверей Сховища. Перед тим як прослизнути всередину, Валькірія озирнулася й побачила, як сікачі налетіли на Вітрогона, а той відчайдушно залементував.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон дістав із кишені невеличкий моток ниток і почав обв’язувати їх довкола ручок дверей.

— Вона витримає? — скептично спитала Валькірія.

— Це Нерозривна Нитка Що більше на неї тиснуть, то міцнішою вона стає. Дуже рідкісна річ. Кажуть, її зробили зі стінок шлунка імператорського дракона понад дві тисячі років тому.

— Що, справді?

— Ні. Це просто дуже міцна нитка.

Надійно перев’язавши ручки дверей, вони пройшли далі у кімнату. Сховище було просторим і темним місцем, де шафи вишикувалися в ряди, а столи скрипіли під вагою магічних артефактів, що зберігалися всередині. Посеред кімнати колись стояв п’єдестал із Книгою Імен, а зараз там була клітка з чорної сталі розміром із невеличку вантажівку. Рештки Ґротескера, майже сам лише тулуб і голова в брудних бинтах, висіли над землею на дюжині туго натягнутих ланцюгів. На кожній решітці клітки було викарбовано символи, що почали світитися, щойно детективи до них наблизилися.

— Не торкайся клітки, — попередив Черептон.

— Як тоді нам її відчинити?

— Гадаю, що дуже й дуже акуратно. Я не настільки добре знаюся на мові символів, як Порцеляна, але володію нею достатньо, аби розпізнати смертельне поле з першого погляду. Воно вб’є будь‑кого, хто просуне руку між ґратами.

— Його можна вимкнути?

— Так, якби ми знали, яких символів треба торкнутися. На жаль, якщо ми натиснемо не на той символ, поле розшириться та вб’є всіх у кімнаті.

— І тебе теж?

— Бо я вже мертвий?

— Ну а як? Змієсерд задіяв до тебе свою червону правицю, і жодних наслідків не було. Може, тут так само?

— Якби я трохи краще знав, як саме перетворився на живого скелета з винятковим почуттям смаку, то спробував би. Але є всі шанси, що смертельне поле знищить те, що від мене лишилося.

— І як ми збираємося дістати Ґротескера?

Черептон пройшовся поміж шафами.

— Тут має бути щось, що стане в пригоді, — мовив він.

Валькірія пройшла слідом за напарником, роздивляючись виставлені артефакти, хоч і не мала жодної гадки, що саме шукає, не кажучи вже про те, як один із предметів може допомогти їм відчинити клітку.

Вона підібрала дерев’яну сферу, удвічі більшу від тенісного м’яча. Довкола сфери біг тонкий жолобок.

— А це?.. — спитала дівчинка, простягнувши сферу так, аби Черептон зміг її побачити.

— Поглинальна сфера, — пояснив той. — Їх не так уже й багато лишилося.

— Для чого вона?

— Вона робить магів невидимими.

— Круто.

Валькірія поклала сферу на місце та обернулася, аби рушити за детективом, але Черептон зник.

Десь поміж стелажами почувся шурхіт. Дівчинка побачила якийсь рух, а тоді почула, як хтось порснув — і Черептон злетів над шафами. Детектив ударився об стіл та розбив склянки, що там стояли, потім перекотився через край, упав на підлогу й застогнав. До нього прямував кремезний чоловік із довгим сивим волоссям. Валькірія впізнала його за описом. Пострах Крав.

Диявольєрі прийшли, аби викрасти Ґротескера раніше за них.

Валькірія позадкувала. Її серце раптом почало шалено стукати в грудях, а тоді за спиною почулися кроки.

Вона обернулася й побачила, як до неї із гидкою усмішкою на губах наближається Санґвін. Дівчинка клацнула пальцями обох рук, полум’я спалахнуло в її долонях, та під ногами Санґвіна з’явилося павутиння розламів, і він зник у підлозі. Валькірія обернулася й зосередила увагу на звуках, що видавали рух Санґвіна під землею, ігноруючи шум битви Черептона з нападниками.

Дівчинка вловила потрібний звук і зрозуміла, що суперник підіймається з землі просто позаду неї. Вона вдарила ногою за спину й відчула, що влучила. Обернувшись, Валькірія побачила, як Санґвін розтягнувся на землі, тримаючись руками за обличчя. Його окуляри розлетілися на два уламки, а з носа струменіла кров. Безлике обличчя перекосило від болю та люті. Санґвін здерся на ноги й потягнувся до неї.

Валькірія пірнула під його правицю, копнула ворога по нозі, а коли той припав на коліно, вгатила ліктем у потилицю. Нападник подався вперед, приземлився на руки й сильно махнув ногами, підсікаючи обидві щиколотки дівчинки. Вона впала на землю, й Санґвін одразу ж схопив її за ноги. Дівчинка намагалася виборсатися з хватки, але суперник був надто сильний; він розмахнувся та пожбурив її в стелажі. Шафи завалилися, артефакти розбилися, а Валькірія разом із ними упала на підлогу.

Ставши на ноги, вона спробувала штовхнути повітря, та Санґвін був надто прудкий. Чоловік ударив її, й голова Валькірії різко розвернулася, а вибух білого світла затьмарив усе перед очима. Навіть у падінні вона відчула присмак крові в роті. Раптом усвідомила, що лежить на землі й тримає руку біля губ. Одного з передніх зубів бракує. Її тіло мовби налили свинцем і позбавили сили, а все, про що вона могла думати, — це вибитий зуб і те, як доведеться пояснювати це матері.

Перед її обличчям з’явився брунатний черевик. Санґвін нахилився до неї та розкрив свою бритву. Кров із носа щільним потоком стікала на його піджак.

— Ти на це заслужила, — прогарчав він, підносячи бритву до її горла.

Пролунав постріл, і Санґвін із криком звалився на землю, схопившись за ногу. За його спиною Черептон спробував змінити ціль, але Крав вибив револьвер із його руки.

Лаючись від болю, Санґвін підвівся і, не звертаючи уваги на Валькірію, метнувся до клітки. Він натиснув рукою символ, і той спалахнув. Валькірія відкотилася вбік, очікуючи, що смертельне поле поглине їх усіх, як попереджав Черептон. Але символ згас, так само як і решта. Двері клітки відчинилися, і Санґвін заповз усередину. Він дотягнувся до Ґротескера, і від його дотику всі ланцюги розімкнулися, а тіло важко впало на землю.

— Він у мене! — уривчасто гукнув Санґвін.

Крав загарчав на Черептона, вирвався із захвáту й рушив до клітки. Земля в них під ногами почала кришитися. Санґвін схопив Крава та Ґротескера, потягнув за собою донизу й вони всі разом зникли.

Черептон підняв револьвер із землі та поспішив до Валькірії. Дівчинка усвідомила, що хтось намагається пробитися крізь двері. Нерозривна Нитка трималася, та лезо коси проштрикнуло двері й зникло просто в неї перед очима. Сікачі прорубували собі шлях.

— Дай‑но гляну, — мовив Черептон, допомагаючи Валькірії сісти. Він торкнувся її обличчя пальцями в рукавичці та відкинув голову дівчинки назад. Кров стікала з її підборіддя, й вона щосили намагалася не ковтати. — Відкрий‑но рота.

Валькірія похитала головою. У її очах стояли сльози — почасти від шоку, почасти від страждань. Біллі‑Рей Санґвін зламав її посмішку єдиним ударом.

Черептон підвів напарницю на ноги. Потічок холодного повітря проминув крізь щілину між зубами, й вона застогнала від болю, а тоді стулила губи ще сильніше.

Подвійні двері розчинилися, і до Сховища влетів Турід Ґілд разом із двома сікачами. Вони побачили порожню клітку.

— Узяти їх! — прогримів він.

Черептон схопив Валькірію за руку та потягнув за собою поміж мішанину стелажів. Один із сікачів, що стояв біля Ґілда, здійнявся високо в повітря та приземлився перед ними, розмахуючи косою й затуляючи шлях. Черептон штовхнув повітря, та сікач подолав цю перешкоду. Його напарник заходив зі спини, заганяючи детективів у пастку.

Вони не могли дозволити собі бути арештованими. Диявольєрі отримали Якір Зламу, тож їхній наступний крок — відстежити та схопити Флетчера Рена. Необхідно вибратися звідси.

Черептон досі тримав револьвер у правиці. Він вистрілив упритул, куля влучила в груди першому сікачеві. Той похитнувся — уніформа захистила його, — а Черептон пришвидшив його падіння копняком. Сікач гепнувся на землю, і вони його перестрибнули.

Напарники добігли до кінця ряду, там Черептон підхопив поглинальну сферу, накину шарф на плече й завалив її. Артефакти впали на землю, навкруги здійнялася надприродна мряка, усюди було чутно крики, наче з десяток душ, що були в полоні, раптом вирвалися на волю. У цьому сум’ятті Валькірія нахилилася і слідом за Черептоном пробралася повз стелажі, прямуючи до виходу. Вона чула, як Ґілд викрикує накази підкріпленню.

Дим дістався до неї разом з огидним запахом. Дівчинка інстинктивно вдихнула повітря ротом і відразу ж запнулася через біль. Обхопивши закривавлені губи руками, вона прогнала з очей сльози та побачила, як Черептон зникає за ще одним рядом шаф. Вона поквапилася, аби наздогнати його, та раптом заклякла, коли перед нею з’явився сікач.

Він сканував оточення через свій шолом із заборолом. Дівчинка так само не рухалася. Він побачить її — це вже питання часу.

Несподівано поза сікачем із мороку з’явилися руки в рукавичках і затягли його за собою, сховавши з‑під очей.

Валькірія лишилася де була, чекаючи, доки почнеться бійка, та все довкола зберігало нерухомість.

Вона визирнула поміж шафами й побачила Ґілда з розлюченим виразом обличчя. За спиною Верховного Мага щось ворухнулося: Валькірія зрозуміла, що кілька митей тому там стояв сікач.

Дівчинка рушила вперед, так само тихо й непомітно. Вона прослизнула між двома рядами шаф. Один із них підводив ближче до дверей. Усередину забіг іще один сікач, і Ґілд подав йому знак зупинитися.

— Лишайся там, — наказав він. — Зроби все, аби вони не втекли.

Сікач витягнув свою косу. Він був єдиною перепоною між нею й дверима. Надприродна мряка блукала, петляла й змінювала напрямок. Хмара пройшла перед дівчинкою, затьмарюючи поле зору. Коли попереду знову розвиднилося, сікача вже не було.

Черептон вийшов із темряви та спинився біля дверей. Валькірія пересвідчилася, що ніхто не дивиться, а тоді прокралася до кінця ряду. Черептон кивнув їй, і дівчинка поспіхом кинулася до ного. Разом вони вибігли в коридор.

І побігли.

Чарівник, що його Валькірія ледве впізнала, побачив їх і насупився, але Черептон штовхнув повітря, й мага знесло з ніг. Вони завернули ліворуч, прямуючи подалі від залюднених місць.

— Іншого шляху звідси не існує, — повідомив Черептон на бігу. — Про це мені одного разу розповів Ікан Меріторіус. Тільки для надзвичайних випадків. Ґілд не знає, що мені про нього відомо.

Вони ввірвалися до великої овальної кімнати з єдиним джерелом світла, тож дальні закутки приміщення лишалися в темряві. Саме тут Валькірія вперше зустрілася зі Старійшинами два роки тому.

Валькірія обернулася, аби мерщій зачинити двері, та до неї кинувся Рімус Каламут і звалив на землю ударом. У руці він тримав пістолет. Черептон навалився на суперника й притиснув його руку зі зброєю до його ж ребр. Каламут намагався відбитися, проте Черептон поцілив кулаком йому в обличчя. Коліна Рімуса здригнулися, Черептон обеззброїв його та кинув на підлогу.

Дівчинка почула кроки з коридора та клацнула пальцями, аби привернути увагу напарника. Черептон дістав із піджака поглинальну сферу й потягнув півкулі в протилежних напрямках. Назовні вирвалася бульбашка імли, що поглинула їх разом із Каламутом.

До дверей добіг Турід Ґілд, а за ним слідом — троє сікачів. Валькірія спробувала забути про біль у роті та приготувалася битися, але Черептон поклав руку їй на плече.

— Вони не можуть ні бачити, ні чути нас, — проказав він. — Сфера поглинула все магічне.

Артефакт у його руці тихо цокотів, обидві півкулі повільно притягувалися назад одна до одної.

— Верховний Магу, — слабко промовив Каламут. — Допоможіть.

Та Ґілд не міг його чути. Він обернувся до сікачів.

— Мабуть, вони зробили петлю й повернулися. Запечатуйте вихід. Ніхто не ввійде і не вийде, допоки я не дозволю. Геть!

Сікачі побігли виконувати наказ, а Ґілд рушив туди, звідки прийшов. Каламут застогнав від болю, й Черептон перевів на нього погляд ізгори вниз.

— Ми не викрадали Ґротескера, Рімусе. Це зробили Диявольєрі. Ось хто стоїть за цим усім. Джерон Ґеллов, можливо, хтось на ймення Бату. Зосередь своє розслідування на них.

— Вас заарештовано, — проскиглив Каламут.

— Ґілд працює на них. Він повідомив їм, який символ деактивує смертельне поле. Не довіряй йому. Довіряй лише Бліссові.

Поглинальна сфера цокнула востаннє, й бульбашка імли зникла. Черептон заховав сферу в кишеню й повів Валькірію до темного краю кімнати. Детектив клацнув пальцями, викликаючи полум’я.

— Головне — вдало обрати час, — повідомив він. — Коли почнемо бігти, зупинятися не можна, зрозуміла?

Дівчинка пробурмотіла щось ствердне: у роті досі надто сильно боліло від вибитого зуба, аби розтуляти губи. Черептон нахилився й прошепотів так, щоб Каламут не почув:

— Щойно виберемося звідси, підемо до професора Бурка та залатаємо твій зуб, гаразд? Нема про що хвилюватися.

Вона знов промимрила щось. Детектив на мить співчутливо схилив голову, а тоді кивнув на стіну.

— Торкнися стіни й будь готова бігти.

Валькірія простягнула руку й торкнулася долонею холодного каменю. Щось загуркотіло, стіна розійшлася достатньо, аби вони вдвох пройшли.

— Зараз, — сказав Черептон, і вони кинулися вперед.

Стіна закрилася за їхніми спинами, а простір попереду — відкрився. Бігти на всю швидкість просто в суцільну стіну — це дивно, але щойно вони мали врізатися в неї, каміння розходилося і знову єдналося за ними. Вони пересувалися в бульбашці простору, що швидко проносилася крізь цеглу. Гуркіт довкола стояв жахливий — він нагадав дівчинці про те, як Біллі‑Рей Санґвін тягнув її на зустріч із Бароном Мстивославом. Їй не сподобалася та подорож, не подобалася й ця.

Вони бігли вгору схилом — Валькірія майже не відчувала ніг. Черептон загасив полум’я, аби воно не спалювало кисень, тож тепер вони бігли в цілковитій темряві. Валькірія трохи розтулила губи в кутику рота, аби пропускати повітря й не тривожити пошкоджений зуб.

Вона втомлювалася. Вони бігли вже надто довго. Їй треба було сповільнитися, бодай на мить, але вона знала, що ця маленька бульбашка рушить далі без них. Бути розчавленою на смерть не входило в її плани, хоч якою швидкою ця загибель і здавалася.

— Не думав, що буде настільки далеко, — прокричав Черептон, долаючи гуркіт.

Перевага відсутності потреби в повітрі в тому, що воно в тебе ніколи не скінчиться, а перевага відсутності м’язів — у відсутності крикучої втоми. Тепер дівчинка заздрила детективу.

Куртка Валькірії потягла її назад — вона одразу ж зрозуміла, що зачепилася в розламі, — тож вона вирвала руки з рукавів, лишаючи куртку на поталу темряві, й зашпортнулася. Одягнуті в рукавичку пальці Черептона замкнулися довкола її руки й потягли вперед за детективом ледь не силоміць. Дівчинка вирівняла крок і знову бігла сама, але все ж учепилася в руку Черептона й не відпускала.

А тоді — сліпуче світло, порив свіжого повітря — й вони назовні. Валькірія послизнулася на мокрій траві й упала на спину. Гуркіт воднораз стих. Вона лежала, прикривши обома руками рота, швидко вдихала повітря та мружилася, доки очі не призвичаїлися.

Черептон огортав шарф довкола щелепи. Потім насунув капелюх на лоба.

— Сад Спогадів, — мовив він. — Не найпотаємніше місце для виходу з секретного тунелю, але я не жаліюся.

Валькірія промугикала щось у відповідь — це означало, що вона теж не збирається скаржитися. Детектив допоміг їй підвестися. Її голі руки покрилися сиротами на холоді. Єдиними, хто їх бачив, була літня пара, що повільно прогулювалася парком. Ніхто не помітив їхнього прибуття. Вони вийшли до воріт.

— У нас проблема, — зауважив Черептон. — Маю на увазі, ще одна, крім очевидних. «Бентлі» припаркований біля Святилища, тож ми не зможемо ним скористатися.

Дівчинка застогнала.

— Є й добра новина: після тієї аварії, що сталася два роки тому, я вжив заходів та завів собі кілька запасних автівок. Одна з них буквально за кілька хвилин пішки звідси.

Валькірія глянула на нього та тихенько пробурмотіла щось.

Детектив розсміявся.

— Ні, ні, не жовта. Обіцяю, ця тобі сподобається.

Вони підійшли до невеликої стоянки, розташованої за напівзруйнованою будівлею. Валькірія щосили намагалася приховати кров від перехожих, проходячи повз. Єдиною автівкою, що стояла там, був «форд фієста». Дівчинка витріщилася на Черептона.

Той кивнув.

— Гадаю, вона справді трошки маленька.

Валькірія знову щось буркнула. Детектив похитав головою.

— Ну, ти здивуєшся від того, наскільки вона швидка. Звісно, їй далеко до швидкості, зручності та сили «бентлі», але «фієста» нормальна, особливо в умовах міського…

Валькірія перебила його розлюченим мугиканням. За мить Черептон кивнув.

— Маєш рацію. Вона й дійсно трохи пурпурова.

Плечі дівчинки опустилися. Детектив дістав ключі зі сховку під вихлопною трубою, відчинив автівку та забрався всередину. Валькірія залізла на сидіння поруч, пристебнула пасок безпеки без ентузіазму, й Черептон запустив двигун.

— Завелася з першого разу, — щасливо промовив він.

Вони виїхали з зупинки та рушили до кінотеатру «Гіберніан». Пурпурова Загроза була не настільки жахлива, як Канаркова Тачка, та все одно неподалік. Утім, люди принаймні не зупинялися й не реготали, коли вони проїздили. Через кілька хвилин Валькірія навіть перестала думати про автівку й почала хвилюватися через зуб.

Детективи доїхали до «Гіберніану» та припаркувалися на узбіччі дороги. Черептон вийшов першим, пересвідчився, що Ґілд не відправив загін сікачів, аби арештувати їх, а тоді запросив Валькірію на вихід. Коли вони зайшли до приміщення, надворі почався дощ. Валькірія пройшла крізь екран та рушила до медичного відсіку.

Флетчер розв’язно підійшов до неї та почав був задиратися, аж тоді побачив засохлу кров на обличчі та руках Валькірії. Його очі розширилися. Дівчинка мовчки пройшла повз телепортера.

Проникл сидів у одній з лабораторій, пив чай та їв пшеничну булку. Професор пошепки проказав щось, коли побачив детективів, але коли Валькірія наблизилася до нього, примружився. Досі вона ще трималася, але тривога, яку вона побачила в очах Проникла, навернула сльози на очі дівчинки, і вона не змогла їх спинити. Вона зайшлася плачем.

Черептон відступив, наче вона його вжалила, а от Проникл кинувся до неї.

— Ох, люба, — ласкаво проказав він, — не треба плакати, не треба. Що з тобою сталося? Дай гляну. Зламаний зуб? І це все? Валькіріє, та це дрібниці. Пів години роботи щонайбільше. Нема про що хвилюватися.

Зазвичай Валькірія мала що сказати в такій ситуації, аби показати, що вона не хвилюється, та сьогодні слів бракувало.

Проникл кинув погляд на Черептона.

— Ти можеш зачекати деінде, детективе Крутію. Можливо, приглянеш за цим дратівливим хлопцем, якого привів до мене. Спробуй зробити так, аби він нічого тут більше не зламав. Я поверну її тобі якнайшвидше.

Черептон кивнув, подивився на Валькірію, а тоді пішов геть.

— Ми полагодимо твою посмішку, — пообіцяв Проникл і підморгнув дівчинці. — Не переймайся.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Порцеляна сиділа за столом і вносила нові видання до каталогу бібліотеки, коли до приміщення ввірвався Рімус Каламут. Це було настільки театрально, що жінка ледь не здійняла брови. Якби він мав підборіддя, точно задер би його.

— Рімусе, — мовила Порцеляна. — Який приємний сюрприз.

— Твої чари на мене не подіють, — просичав Каламут. — На відміну від простаків, що закохуються в тебе, я маю залізну волю. Ти не затьмариш мої думки.

— Сумніваюся, що зможу бодай знайти їх.

Вона ніжно посміхнулася, і вираз обличчя детектива пом’якшав, та наступної миті він заплющив очі й похитав головою.

— Припини це, або я тебе заарештую.

Порцеляна підвелася з‑за столу. Сьогодні на ній було вбрання блакитного кольору.

— Рімусе, попри чутки, я не маю влади над почуттями людей. Ось, я просто стою. Усі твої почуття народжуються самі собою.

Його рука зникла за лацканом піджака. Порцеляна не зробила нічого, аби завадити чоловікові витягнути пістолет і направити на неї.

— Припини, — проричав він.

— Не можу.

— Ти впливаєш на свідомість агента Святилища. Це кримінальне правопорушення.

— Невже?

— Ти заважаєш розслідуванню!

— Це ти прийшов, аби зустрітися зі мною, Рімусе, і досі не сказав чому. Хочеш чаю?

Не чекаючи на відповідь, жінка підійшла до буфета. Символи, вирізані на дереві, спалахнули жаром, коли вона наповнила чисту філіжанку рідиною з чайничка.

Краєм ока Порцеляна побачила, що детектив стискає пістолет настільки сильно, що шкіра на кісточках побіліла.

— Черептон Крутій та Валькірія Веремія, — мовив він. — Вони ховаються від правосуддя, і ти віддаси їх мені.

— Не знаю, де вони.

— Але можеш їх знайти. Можеш задіяти свою мережу інформаторів і шпигунів, аби відстежити їх.

Вона розсміялася.

— Інформаторів і шпигунів? Із твоїх вуст це звучить так чарівно.

Тримаючи чайне блюдце лівицею, вона піднесла філіжанку до губ і сьорбнула чаю.

Усвідомлюючи, що пістолет не справляє жодного враження на жінку, Каламут сховав зброю.

— Ти зробиш як я кажу, або твоє життя стане дуже незручним.

— Не хочу тебе розчаровувати, Рімусе, але жодна з твоїх рис аніяк мене не лякає. Коли я дивлюся на тебе, то бачу лише маленьку, невпевнену в собі людину, що намагається вийти з тіні свого попередника. Але в Черептона велика тінь, так?

— Думаєш, це через заздрощі? — посміхнувся Каламут. — Думаєш, це тому я так хочу його спіймати? Ні, це не заздрощі, міс Журба. Я знаю, хто він. Я чув, що про нього розповідають. Чув навіть історію, про яку знає лише кілька людей. Гадаю, ти знаєш, про що мова.

— Звісно. Ти точно не будеш чаю?

— Ти не розумієш серйозності ситуації. Конкретно цю історію я почув від людини, що стояла на порозі смерті та хотіла передати свою найбільшу таємницю перед тим, як піде до іншого світу. Взагалі‑то, він був некромантом. Не скажу, що багато чув про магів смерті до того, але він був інакший. Тепер ти приділиш мені увагу?

Порцеляна зітхнула та поставила свою філіжанку на стіл.

— Кажи, що хотів, Рімусе. На мене чекають справи.

Чоловік нахилився до неї.

— Я знаю, як Черептон Крутій повернувся після смерті, міс Журба, і знаю, що сталося після. А ще я знаю, що тобі це теж відомо.

Вона мовчки зміряла гостя холодними очима.

— Ця інформація в мене вже впродовж двох останніх років, — правив своєї Каламут. — Я розшукував докази на користь своєї гіпотези, але в мене не було ні ресурсів, ні авторитету. Але відтоді, як Верховний Маг призначив мене на посаду, я працюю над цим потайки, складаючи загальну картину з уламків.

— Не маю жодної гадки, про що ти кажеш.

— Думаєш, він знає, що ти зробила? Те, про що я кажу? Та звісно, що ні. Якби він знав, то вбив би тебе, чи не так?

— Не варто мене засмучувати, — вимовила Порцеляна, нахиляючи філіжанку набік. — Тобі не сподобається бачити мене засмученою.

— Приведи їх до мене, — сказав Каламут. — Признач зустріч, улаштуй пастку. Крутія та Веремію. Я хочу отримати їх на блюдці.

— Ні.

— Коли ні, то я повідомлю про свої підозри на загал. Ти знаєш, що тоді станеться. У нього ж пунктик на помсті, хіба ні?

Порцеляна примружила блакитні очі.

— Він намагається нас урятувати.

— Він працює на Диявольєрі.

— Це абсурд.

— Він допоміг ворогу, міс Журба. Його заарештують, допитають і відправлять до в’язниці. Єдине, про що я турбуюся, єдине, що мене цікавить, — це прибрати його з‑перед очей, і це я можу зробити з твоєю допомогою або без неї. Заради твого ж блага, тобі краще співпрацювати зі мною.

— Він нам потрібен.

— Ні, — відказав детектив. — Не потрібен. Він непередбачуваний. Нам потрібна людина, що дотримується правил, має етичні норми та відчуття морального обов’язку. Така, як я. Зичу вдалого дня, міс Журба. Я чекатиму на твій дзвінок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія дуже обережно провела язиком по поверхні пломби на зламаному зубі, побоюючись, що та відвалиться до того, як затвердіє. Проникл перевірив результат своїх старань і кивнув.

— Усе буде гаразд.

— Здається, вона трошки завелика, — зазначила дівчинка.

— Бо так і є. За кілька тижнів ти її зносиш, і пломба лишиться на рівні решти зубів — тоді ти забудеш, що вона взагалі там є. Не кусай нічого протягом найближчих кількох годин — взагалі, спробуй не їсти нічого, особливо твердого чи гумоподібного, та перестань отримувати удари в обличчя.

Валькірія опустила погляд на свої черевики.

— Вибачте, — тихо промовила вона.

— Вибачайся не переді мною — це ж тебе б’ють.

— Дякую, що робите все це, Проникле.

Він зітхнув.

— Можливо, в мене і є певні розбіжності в поглядах із містером Крутієм і з тим, як тебе навчають і як до тебе ставляться, але ніколи не приміряй їх на себе, люба.

— Але до мене добре ставляться.

— До тебе ставляться як до дорослої, — відповів Проникл. — А це не добре ставлення. Правда в тому, бодай як її заперечують твої дії, що ти дитина, і ставитися до тебе треба як до дитини.

— Ви не ставитесь до мене як до дитини.

Чоловік усміхнувся.

— Звісно, ставлюся, просто ти чомусь упевнена, що «ставитися як до дитини» означає «мати менше поваги, ніж до дорослого».

— Не всі дивляться на світ так само, як ви.

— А що я завжди казав тобі про інших людей?

— Що вони ідіоти, — посміхнулася дівчинка.

— А ось і повернулася твоя прекрасна посмішка. Знаєш, іноді мені здається, що насправді я кращий навіть за власне уявлення про себе.

— Таке можливо?

— Не думаю. Ось, надягни це, поки не повернеш собі куртку.

Він простягнув їй іншу куртку та зітхнув. У дверях стояв Черептон.

— Ми маємо йти, — мовив він. — Рано чи пізно Ґілд відправить когось сюди, аби нас знайти.

— О, твоя правда, — відповів Проникл. — Тепер я переховую нелегалів, га? Як вам таке? Ти просиш мене про допомогу, а тоді перетворюєш на злочинця.

— Вони не дізнаються, що ми тут були, — пообіцяв Черептон.

— А що з цим набридливим хлопчиськом? Ви заберете його з собою?

— Гадаю, буде безпечніше, коли він піде з нами.

Проникл зайшовся сміхом.

— Безпечніше? Безпечніше?

— Турідові Ґілду не можна довіряти. Якщо він зрозуміє, хто такий Флетчер, то може передати його Диявольєрі. Можливо, він сам — із Диявольєрі.

— Ти хоч сам себе чуєш? Га? Ти мариш! Тобі ввижаються вороги та зрадники за кожним поворотом! Ти наражаєш на небезпеку тих, хто поряд, навіть не думаючи про них!

— Загроза від Диявольєрі — справжня, професоре.

— Тоді хай із ними розбирається Святилище. У них є ресурси. У них є сікачі. А в тебе — чотирнадцятирічна дівчинка, що ризикує своїм життям щоразу, коли вирушає з тобою.

Черептон обернувся та покрокував геть. Валькірія, завагавшись, посміхнулася Прониклу й рушила слідом. Проте професор мав іншу думку. Він кинувся до Черептона, схопив його за руку й розвернув до себе.

— Ти що, не відчуваєш ані крихти відповідальності? Валькірія билася з дорослою людиною менше ніж дві години тому. Тобі не шкода через те, що з нею сталося?

— Але ж зі мною все окей, — м’яко промовила Валькірія.

— Її могли вбити, — вів далі Проникл. — Могли вбити так само, як і завжди, коли вона йде кудись із тобою. Ти б відчув тоді бодай щось?

— Відпустіть мою руку, професоре Бурк.

— Згадай, коли ти був людиною, Черептоне, коли мав плоть та кров, і скажи мені — у тебе взагалі було серце чи ти вже народився мертвим?

Не встиг Черептон мовити щось у відповідь, як до коридору вискочила Кларабель.

— Вона зникла! — заволала дівчина. — Статуя Страхопуда зникла!

Черептон кинувся бігти, Валькірія — за ним. Вони проминули Кларабель і залетіли до камери. Із кімнати саме виходив Флетчер, і йому довелося відстрибнути вбік, аби його не збили з ніг.

Напарники розчинили двері, й Черептон підбіг до місця, де раніше була статуя. Валькірія поквапилася до краю камери, проводячи рукою по стіні. У приміщення забігли Проникл із Кларабель, невдовзі й Флетчер.

— Тут хтось був? — спитав Черептон.

— Нікого, — відповіла Кларабель. — Що ви шукаєте?

— Тріщини, — мовила Валькірія. Вона сканувала кімнату поглядом, шукаючи ознаки того, що тут був Санґвін.

— Вони забрали його, — різко проказав Черептон. — Диявольєрі. Якимось чином вони вдерлися сюди та забрали Страхопуда. Не знаю, як їм це вдалося, але вони це зробили.

До камери забігла Таніта, і попри те, що Валькірія не бачила її кілька тижнів, дівчинка була не в гуморі, аби зустріти подругу посмішкою. У Таніти ж, навпаки, був чудовий настрій.

— Агов! — весело привіталася вона.

— Бери меча, — наказав Черептон і витягнув свій револьвер. — Можливо, вони досі тут.

— Я загубила меч, — зізналася Таніта. — А тоді впала з даху будинку. А ще мені простромили руку, — вона підняла міцно перебинтовану правицю. — Хто може досі бути тут? Що відбувається?

— Страхопуд, — тільки й могла сказати Валькірія.

— Я знаю! — просяяла Таніта. — Хіба це не прекрасно?

Черептон різко обернувся.

— Що саме прекрасно?

Усмішка Таніти поблякла, а в очах з’явилася невпевненість.

— Хм, Страхопуд.

— Що прекрасного сталося зі Страхопудом? Він зник.

Таніта насупила брови.

— Але я щойно з ним говорила.

Усі витріщилися на неї, а тоді почули кроки. Перевівши погляд на двері, побачили, як у приміщення заходить чоловік. Зі статурою боксера, вдягнутий у костюм кравця, з, пошрамованою головою, він спромігся на слабку, але щиру посмішку.

— Страхопуде! — скрикнула Валькірія ганебно високим голосом і кинулася до нього.

Страхопуд пирснув від міцних обіймів дівчинки, а тоді розсміявся.

— Геть із дороги, — наказав Проникл і подався вперед. — Дайте мені його оглянути.

Валькірія посунулася, давши змогу Прониклові оглянути свого пацієнта.

— Пам’ятаєш, як тебе звати? — спитав він, світячи ліхтариком в очі Страхопуду.

— Так, професоре. Мене звати Страхопуд Кравчик. Я кравець, мій улюблений колір — зелений, домашніх тварин у мене нема.

— Так боляче? — спитав Проникл і тицьнув його пальцем в обличчя.

— Ой. Так.

— Тоді гаразд, — із цими словами він відійшов назад. — Із тобою все добре.

Не чекаючи на відповідь, професор обернувся та рушив до дверей.

— Лікарський такт у нього так і не з’явився, — пробурмотів Страхопуд.

Черептон ступив до нього. Двоє друзів зміряли одне одного поглядами.

— Таніта сказала, що мене не було майже два роки, — мовив Страхопуд.

— Так і є.

— Це довго.

— Еге ж.

— Не так довго, як могло бути, але все одно.

— Ти… Ти ж не збираєшся обійняти мене, правда?

Черептон поринув у довгу задуму.

— Мабуть, ні, — зрештою, вирішив він.

— Це було б дивно, — пояснив Страхопуд.

— Розумію.

— А от руку можеш потиснути.

— Мені це було б незручно.

Страхопуд знизав плечима.

— Зрозумів, ти цінуєш приватний простір.

Валькірія витріщалася на них, не вірячи власним очам, а тоді Страхопуд не витримав і вишкірився, і вона зрозуміла, що то був хлоп’ячий жарт. Друзі обійнялися, й вона щасливо посміхнулася.

Флетчер нахилився до неї.

— Коли вже хтось йому скаже, що в нього весь череп у шрамах? — прошепотів він, але дівчинка не звернула на це уваги.

Крамниця Кравчика стояла на краю брудної вулички, наче шолудивий пес, надто старий і нетямущий, аби вийти з‑під дощу. Припаркувавши неподалік Пурпурову Загрозу, Черептон зі Страхопудом вибралися назовні, а тоді опустили передні сидіння, аби Валькірія і Флетчер теж вилізли. Флетчер намагався не дивитися на шрами Страхопуда — це йому геть кепсько вдавалося, але його дискомфорт тішив Валькірію, тож дівчинка не докладала зусиль, аби якось розрадити його.

Таніта під’їхала до автівки та припаркувалася поруч. Дощ стікав із її шкіряного костюма, коли вона перекинула ногу з мотоцикла та зняла шолом, і нарешті у Флетчера з’явилася нова ціль для витріщання. Валькірія закотила очі.

Страхопуд кивнув сусідові, що проходив повз, і почув у відповідь тихе «Із поверненням». Він відчинив двері своєї крамнички та провів супутників усередину. У приміщенні стояло затхле повітря, проте все було охайне. Незавершені костюми висіли на манекенах, а шафи, де зберігалися як звичайні, так і екзотичні різновиди тканин, вишукувалися в ряд біля стін.

— Тобі щось снилося? — спитала Таніта таким тоном, наче це питання весь час її гризло.

— Ні, — відповів Страхопуд, підійшовши до шафи й перебираючи руками матеріали.

— Взагалі нічого? Просто порожнє місце завдовжки у два роки в тебе в голові?

— Останній мій спогад — це битва з Білим сікачем. А потім я розплющив очі та опинився навколішки в камері. А щодо снів, не можу згадати жодного — але, взагалі‑то, я ніколи не запам’ятовую сни.

— Минулої ночі мені наснився сон, — мовив Флетчер, дивлячись на Таніту. — Гадаю, він був про тебе.

— Ти не знав мене минулої ночі.

— І це трагедія.

— Гаразд! — сказала Таніта, натягуючи посмішку на обличчя. — Піду зроблю собі чаю. Хтось ще буде?

— Я б залюбки випив чаю, — озвався Страхопуд таким тоном, наче справді щиро хотів чаю.

Флетчер ледь посміхнувся до дівчини.

— Я б скуштував віскі.

— Ти теж можеш випити чаю, — безцеремонно відповіла Таніта та зникла в підсобці.

— Тоді допоможу тобі його приготувати, — сказав Флетчер і подався за нею слідом.

Страхопуд глянув на Валькірію.

— Гадаю, ти виросла з цього костюма.

— Здається, так, — визнала дівчинка.

— Яким би ти хотіла бачити новий? Знову чорний, чи хочеш трошки додати кольорів?

Дівчинка завагалася.

— Мені справді до вподоби чорний.

— Але з додаванням інших барв? Думаю, можна додати трошки кольору. Може, до підкладки, — Страхопуд витягнув сувій тканини темно‑червоного кольору та виставив на світло, звертаючись до Черептона: — То Змієсерд загинув. А що з Білим сікачем?

— Ми не знаємо, де він, — відповів Черептон. — Він покинув Змієсерда в мить, коли той потребував його якнайбільше. Це спрацювало нам на руку.

— А тоді повернувся Мстивослав, але тепер і він мертвий, а Диявольєрі відновили свою діяльність та збираються повернути Безликих, і тоді ми всі загинемо.

— Еге.

Страхопуд поклав червону тканину на стіл та вирушив шукати ще.

— А що з тим Бату?

— Соломон Вінець вважає, що Бату — це ім’я, за яким ховається Джерон Ґеллов, але я не певний. Бодай ким є цей Бату, він визволив Мстивослава, призначив головою операції та скористався ним, аби зробити те, що йому треба. Тепер, коли Мстивослава більше нема, він може повторити свій трюк знову — поставити Ґеллова головою операції, аби збити нас зі сліду.

— Відвертати нашу увагу, аби стало часу на повернення Безликих, — мовив Страхопуд. — Що ж, маю визнати, це підступний план. Отже, наш справжній ворог може бути ким завгодно. Ти вже говорив про це з Порцеляною?

— У неї немає жодних зачіпок.

— Тільки не кажи, що довіряєш їй.

Черептон завагався. Страхопуд зітхнув.

— Очільник Диявольєрі, Ґеллов, Бату чи хто він там є, планував це не один рік. Якщо і є людина, здатна змусити всіх довкола повірити, що вона на боці добра, то це Порцеляна. Маніпуляція людьми — її справа.

— Я знаю, що роблю.

— Коли доходить до Порцеляни Журби, ти рідко знаєш, що робиш, — Страхопуд виклав на стіл чорну тканину, кивнув своїм думкам і підвів погляд. — Валькіріє. Черевики.

— Мені потрібні нові.

— Зрозуміло, що потрібні. Сюди.

Вони полишили Черептона та пройшли до меншої кімнати, де зберігалося старомодне шевське знаряддя Страхопуда. Різноманітні тканини висіли на стінах, а в кошиках лежали цвяхи, тюбики з клеєм, голки та нитки.

— Усе, що треба кушнірові.

— Я не знаю, що це означає.

— Черептон не єдиний, хто знає дивні слівця, — усміхнувся чоловік.

Чіткі шрами, що осмугували всю його голову, колись здавалися дівчинці потворними. Але більше вона так не вважала. Вони — символ того, що Страхопудові довелося пережити, із чим він жив, і вони перетворилися на щось добре, шляхетне.

До його посмішки домішався смуток.

— Із того, що я чув, зрозумів, що він затягує тебе в проблеми.

Дівчинка відповіла нейтральним тоном:

— Ми вже говорили про це з Прониклом, і відповім тобі так само, як йому. Черептон не брав би мене з собою, якби я цього не хотіла, — вона зробила паузу й зачекала хвильку. — Страхопуде, чому я тобі не подобаюся?

Його зіниці трохи розширилися.

— Що?

— Я знаю, ти думаєш, ніби я занадто юна, але ж є й молодші діти, що займаються магією. Вони всюди. А ти займався магією з народження.

Страхопуд замовк, а тоді обернувся до раковини й наповнив водою велику миску.

— Ти не могла б зняти черевики та шкарпетки?

Дівчинка зробила, як просили. Кравчик поставив миску на підлогу та показав їй стати в нього. Валькірія підкотила штани й занурила ноги в холодну воду.

— Коли ми вперше зустрілися, — сказав Страхопуд, — я сказав тобі забути про все це й іти додому. Пам’ятаєш?

— Так.

Він махнув рукою, і вода в мисці немов почала твердішати й важчати.

— Я досі так вважаю. Ти могла бути в школі, Валькіріє; могла жити тим життям, що належало тобі до того, як утрутилася магія. Тобі варто піти до коледжу, знайти собі роботу, закохатися та жити довго й щасливо. Якщо ні, ти помреш.

— Усі помирають, — відповіла вона та спробувала невимушено знизати плечима.

— Але коли помреш ти, це буде щось жахиве.

— Можеш лякати мене скільки завгодно, це не спрацює.

— Я не намагаюся тебе залякати.

Ще порух — і вода розійшлася.

— Тепер можеш виходити.

Валькірія так і зробила. Після наступного жесту Страхопуда вода повернулася до свого попереднього стану, але тепер у мисці лишилися ідеальні відбитки ніг дівчинки. Страхопуд поставив миску на невеличкий столик і висипав туди чорний порошок, спорожнивши майже всю коробку, а тоді подивився на Валькірію, поки та витирала ноги рушником і натягала шкарпетки.

— Черептон розповідав тобі про мою матір?

— Про те, що вона була чемпіонкою з боксу?

— Вона була не просто боксеркою. Не просто дружиною, не просто мамою, взагалі не просто кимось. Вона була винятковою жінкою. Медіумом. Він казав тобі про це?

Валькірія почала взувати черевики.

— Екстрасенсом? Як Фінбар Лихосвіт?

— Саме так. У моєї матері був дар провидиці — дар, якого вона не бажала. Вона не розвивала його, не цікавилася передбаченням майбутнього ні для себе, ні для когось іншого. Їй подобалося розбиратися в ситуації в реальному часі. Але іноді в неї не було вибору. Вона бачила видіння наяву чи вві сні або чула голос із бесіди, що ще не відбулася.

Валькірія випросталася й подивилася в миску. Чорний порох крутився довкола відбитків її ніг — кружляв і твердішав.

— І як це стосується мене?

— Вона бачила тебе, — сказав Страхопуд. — То було одне з небагатьох видінь, про яке вона мені розповіла. Сказала, що Черептон знайде собі напарницю колись у майбутньому, дівчину з темним волоссям і темними очима. Я зрозумів, що це ти, коли зустрів тебе, і зробив усе, що міг, аби віднадити тебе. Ти вперте дівчисько — тобі хтось про це казав?

— Що вона бачила?

— Як ти помираєш.

Валькірія відступила від миски.

— Ого…

— Якщо хочеш спитати про місце та час, вибач. Вона ніколи не уточнювала.

— Як… як я помру?

— Боляче, — відповів він. — Із криком.

Дівчинка провела язиком по своєму новому зубу та промовчала.

Страхопуд махнув рукою над тазом, і вода зі сплеском повернулася до нормального стану. Він витягнув звідти чорні відбитки її ніг і поклав їх на стіл.

— Вона сказала, що тобі доведеться битися з ворогом. З істотою, зітканою з темряви. Сказала, що Черептон якийсь час битиметься на твоєму боці, але… Вона, швидше, відчувала речі, аніж бачила, розумієш? Відчувала жах, смерть і приреченість. Відчувала світ на краю розрухи, відчувала зло. Зло, яке неможливо уявити.

Щось схопило Валькірію за горло, і вона силоміць проковтнула клубок.

— Звідки прийде ця істота?

— Не знаю.

— Тоді що це? Вампір, Безликий чи?..

— Не знаю.

— То єдине, що ти знаєш напевне, — що я помру? Знаєш, я бачила фільми про подорож у майбутнє. І знаю, що майбутнє нестійке. Знання про те, що з тобою відбудеться, змінює те, що відбудеться насправді. Ось що я збираюся зробити. Я працюватиму ще старанніше, а коли зустріну цю істоту з темряви, поб’ю так сильно, що від неї лишиться тільки мокре місце, а тоді накину ланцюг їй на шию та зроблю своєю домашньою тваринкою.

— Не думаю, що це можна змінити.

— Тоді не думаю, що ти добре мене знаєш.

Здавалося, він дивився на дівчинку цілу вічність, а тоді глибоко вдихнув і видихнув на знак примирення.

— І ще одне, — мовила Валькірія. — Якщо ти не помітив, це моє рішення: піти взагалі.

Він кивнув.

— Більше не чіпатиму цю тему.

— Добре. І, Страхопуде, я страшенно рада, що ти повернувся.

Чоловік посміхнувся.

— Дякую.

До кімнати зайшов Черептон.

— Нам час іти.

— Але я чекаю на свій чай, — тривожно озвався Страхопуд.

— У нас не лишилося часу на чай. Коли ми навідалися до ферми Аранмор, я лишив свій номер Педді Генретті на випадок, якщо він помітить будь‑яку незвичайну активність в окрузі. Педді щойно телефонував мені. Казав, там вештається темноволосий чоловік.

— Гадаєш, це Джерон Ґеллов? — спитала Валькірія. — Або Бату?

— Так. Педді чув, як той розмовляв по мобільному, казав щось про підготовку місцини, а тоді пішов геть, не сказавши Педді, що він там робить.

— Це недобре, — сердито промовив Страхопуд.

— Що не так? — насупилася Валькірія.

Черептон глянув на неї.

— Схоже на те, що Диявольєрі знають конкретне місце, де відчиняється брама. Якби все йшло по‑нашому, їм би довелося кілька годин блукати фермою, аби знайти точне місце перед тим, як спробувати її відчинити. Очевидно, особливо зважаючи на попередній досвід, усе пішло не по‑нашому.

— Тож коли вони вже знають, де відчиняється брама, — сказала Валькірія, — і коли їм удасться якимось чином отримати Флетчера, вони зможуть одразу перейти до справи?

— Саме так.

— Що нам робити?

— По‑перше, дізнатися, що відомо ворогові, і то самотужки. Чи, точніше, з допомогою Флетчера.

Вони зайшли до крамниці. Таніта сиділа на стелі головою донизу, а Флетчер дивився на неї знизу закоханим поглядом.

Черептон похитав головою.

— Святий Боже…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ця кімната була лише однією з багатьох у конференційному центрі. У решті приміщень бізнесмени показували схеми та діаграми інформаційних потоків своїм клієнтам. А тут не було жодних схем. У цій кімнаті за довгим столом зібралися дев’ять осіб, і всі вони дивилися на голомозого чоловіка, що стояв біля вікна.

Містер Блісс оглянув Дублін.

— Те, що ви пропонуєте, нелегально, — мовив він.

— У нас немає вибору, — відповів чоловік із золотими очима. — Ми бачимо, куди нас веде Ґілд, і не маємо жодного бажання йти за ним. Святилищу потрібен новий лідер.

— Існують кваліфікованіші за мене.

Жінка в сірому похитала головою.

— Але вони занадто прагнуть цієї посади.

— Усунення Ґілда спровокує міжнародну боротьбу за вплив.

— Тільки не в тому разі, коли його усунення принесе міжнародну повагу. Бліссе, якщо ми скинемо Ґілда, а ви станете Верховним Магом, це лише посилить наші позиції. Ради по всьому світу знають вас. Багато хто вас боїться.

— У мене немає бажання бути лідером.

Чоловік із золотими очима знову взяв слово.

— Можливо, це не ваш вибір. Хтось має це зробити. Хтось має протистояти новим правилам, що їх збирається ввести Ґілд. Вибачте, друже, але ви єдиний, хто може це зробити, не розпочавши водночас війну.

Блісс промовчав у відповідь.

— Якщо ми за це візьмемося, то в мій спосіб.

— Звісно.

— І тільки після того, як закінчиться поточна криза.

— Згода.

Блісс обернувся до них і кивнув.

— Дуже добре.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон керував фургоном Страхопуда, а Валькірія сиділа поруч на пасажирському сидінні. Страхопуд, Таніта і Флетчер умостилися на подушках позаду. Хоч який крутий поворот робила автівка, хоч у яку глибоку яму потрапляла, Страхопуд із Танітою залишалися незворушними. А от Флетчера кидало в усі боки, наче старий черевик у пральній машині, і йому це було не до вподоби.

Вони дісталися Аранмора та під’їхали до будиночка фермера. Судячи з усього, дощило тут нечасто. Валькірії вже набридли дощі.

Фургон зупинився. Черептон пересвідчився, що шарф і сонцезахисні окуляри надійно ховають його обличчя. Насунувши капелюха на очі, він вийшов. Валькірія зістрибнула на землю з іншого боку, коли Педді підійшов до них, тримаючи в руках лопату. Його обличчя почервоніло від нещодавнього напруження.

— Я зателефонував вам, тому що обіцяв повідомити, коли трапиться щось підозріле, — мовив він роздратованим голосом. — Не тому, що хотів, аби ви повернулися.

— Ми розуміємо, — відповів Черептон, — але вибору в нас немає.

— Ви не потрапите всередину. Я не збираюся продавати ці землі ні вам, ані іншим хлопцям, анікому.

— Ми не намагаємося купити ваш дім.

— Добре, бо у вас нічого не вийшло б.

Валькірія стояла мовчки. Дорогою сюди вони обговорили, як саме краще знайти підхід до старого. Необхідно було змусити його піти до того, як трапиться щось лихе, але напарники зійшлися на тому, що такого, як він, не відлякаєш. Тож вони вирішили розповісти йому правду.

— Ви сповідуєте якусь віру? — спитав Черептон.

Педді підняв брови.

— Ви ж не намагаєтеся продати мені Біблію?

— Ні.

— Тоді що, хочете навернути мене у свою релігію? Дуже тішить, але подивіться на мене. Воно вам тре?

— Ми приїхали не для того, щоб навернути вас у релігію, — відповів Черептон із легким подивом у голосі.

Педді окинув поглядом їх обох.

— Ви навмисно збиваєте мене з пантелику?

— Зовсім ні. Це занадто легко.

Педді зітхнув.

— Так. Я сповідую одну віру. Не можу сказати, що я надто релігійна людина, але…

— Тоді ви готові усвідомити той факт, що на світі існують речі поза межами нашої свідомості?

Педді знизав плечима.

— Що довше живеш, то більше розумієш, що не знаєш нічого. Тому так, я визнаю це.

— А як щодо магії?

— Магії в сенсі «дістань кролика з капелюха»?

— Ні.

— То ви про справжню магію? Ви вірите, що вона існує?

— А ви?

Педді на мить замовк.

— Кумедно, що ви про це питаєте. Мій батько, Пет Генретті, от він вірив. Принаймні мені так здається. Із тих приказок, що я чув від нього в дитинстві, склалося таке враження. А чому ви питаєте?

Черептон глянув на Валькірію, й вона клацнула пальцями та викликала полум’я.

Обличчя Педді перекосилося. Валькірія усвідомила, що той посміхається.

— Що ж, маю зізнатися, це вражає. Як ти це робиш?

— Магія, — мовила Валькірія та закотила рукав, аби показати, що це не трюк.

Усмішка Педді трохи поблякла.

— Я… Не певний, що розумію…

— Ваш батько мав рацію, — сказав Черептон. — Справжня магія існує. Справжні чарівники існують. Педді, дехто з поганих людей хоче змінити цей світ і для цього потребує вашої землі.

Педді щосили затрусив головою.

— Не знаю, чого ви хочете…

— Ця земля важлива, — сказала Валькірія, загасивши полум’я. — Усе відбудеться саме тут.

— Що відбудеться саме тут?

— Відчиниться брама, — повідомив йому Черептон, — між нашим світом та іншим, і Безликі прорвуться крізь неї.

— Безликі?..

— Поганці. А ми — добрі сили.

— Не ображайтеся, — проказав Педді, — але, здається, ви двоє трохи божевільні.

Черептон зняв свої окуляри, шарф та капелюха. Педді витріщився на нього.

— Ні, — заперечив старий. — Очевидно, це я тут божевільний.

Валькірія уважно спостерігала за його реакцією. Обличчя чоловіка сполотніло, очі розширилися, і вона вже готова була кинутися до нього, якщо той знепритомніє. Але замість цього Педді стиснув губи та кивнув.

— Гаразд. Окей. Справедливо. Ви скелет.

— Еге.

— Точно. Просто пересвідчуюся. А ви, ви теж магічна?

— Так, — підтвердила Валькірія.

— Точно. Мені варто присісти.

— Але перед цим, — мовив Черептон, — дозвольте представити вам кількох моїх друзів.

Бічні двері фургона відчинилися, і звідти вийшли Страхопуд із Танітою, а за ними — Флетчер.

Педді витріщився на Страхопуда.

— Що з вами сталося?

— Мене прокляли ще до народження, — повідомив Страхопуд.

— Тоді зрозуміло. І ви всі теж маги? Навіть цей хлоп зі смішною зачіскою?

— Я Флетчер Рен, — насупився Флетчер. — Наразі — найважливіша особа у світі.

Педді глянув на Флетчера, тоді на Черептона, а потім обернувся до Валькірії.

— Магія що, завжди спричиняє отакий непорядок, чи мені просто пощастило зустріти оцих двох водночас?

— Просто пощастило, — іронічно посміхнулася дівчинка.

Старий замислено похитав головою.

— Моєму батькові це сподобалося б. Справді сподобалося б. І ви кажете, що мої землі важливі, так?

— Дуже, — сказав Черептон і обернувся до Флетчера. Він пояснив хлопцеві, що робити, тож той кинув на нього скептичний погляд, але таки зробив, як наказано. Він підвів руки догори та повільно рушив уперед із заплющеними очима. Черептон рушив за ним.

Валькірія з Педді пішли слідом, лишивши позаду Таніту й Страхопуда.

— Вам досі треба присісти? — спитала Валькірія.

— Та зі мною наче все гаразд, дякую.

Вона подивилася на лопату в його руках.

— Тяжко працюєте?

Старий кивнув.

— Копаю. У вас є закляття для копання?

— Уф, навіть не знаю…

— Воно б стало в пригоді. Я витратив стільки часу на те, щоб рити ями лопатою. Та й решту життя, мабуть, спустив не на кращі речі. Із магією жити було б простіше. Яке воно, таке життя?

На мить Валькірія захотіла применшити справжній стан справ, але те, як Педді дивився на неї, змусило дівчинку сказати правду.

— Воно надзвичайне, — визнала вона.

— Звідки ви знаєте, що я взагалі можу це зробити? — почула вона голос Флетчера.

— Звідти, що можеш, — відповів Черептон. — Ти почнеш відчувати пощипування, коли опинишся там, де стіни між світами найтонші.

— Пощипування?

— Або лоскіт. Або опік.

— Опік?

— Або зубний біль, або кров із носа, або серцевий напад — складно сказати.

— У мене може статися серцевий напад?

— Не хвилюйся, я не дам тобі проковтнути язика.

Флетчер насупив брови.

— Можна в тебе дещо спитати? — стиха промовив Педді. — Коли ти зустрічаєш людей, яких знала раніше, наприклад, своїх однолітків, що ти відчуваєш? Ти нехтуєш ними?

— Чому це я маю ними нехтувати?

— Швидкий бігун зневажає тих, хто бігає повільніше за нього. А якщо хтось бігає дуже швидко? Тоді всі, хто рухається повільніше, викликають дещо більше за зневагу — починають дратувати. Така перевага породжує презирство.

— Не згодна, — відказала Валькірія та похитала головою. — Я можу робити деякі речі, на які не здатні інші, а й інші можуть робити щось, чого не вмію я. Тому утворюється баланс.

Педді посміхнувся.

— Але ж ці інші люди можуть бути кращими від тебе, скажімо, в школі чи на тенісному корті або краще лагодити ровери… а в тебе магія. Я б не сказав, що ви на одному рівні.

— Ну гаразд, згодна. Але це не означає, що всіх смертних треба знищити.

— Смертних? То так ви нас звете?

Валькірія зашарілася.

— Це… Типу неофіційний термін. Тобто він правильний, бо ви смертний, але ми теж, тому…

Чоловік не зміг стримати посмішку.

— Гадаю, ти щойно довела мою думку.

— Що? Ні.

— Як ви себе називаєте? Чарівниками?

— Чаклунами, — відповіла дівчинка. — Або магами.

— Тож люди, наділені магією, вважають себе магами, а решту — смертними. Тобі не здається, що ця група людей вивищує себе порівняно з іншими?

— Чаклуни не вважають себе богами.

— А чому ж? У них є сила богів, хіба не так? Магія тече в них у крові. Їхні вчинки впливають на світ. А що станеться, якщо ви провалите свою нинішню «місію»?

Вона завагалася.

— Кінець світу.

Педді зайшовся сміхом.

— Прекрасно! Чарівно! От бачиш? Ось важливість вашої роботи! Що станеться, якщо смертний не впорається зі своєю роботою? Не отримає різдвяної премії? Його знімуть із посади? Звільнять? Але ж його життя триватиме далі. Чому ж ви не вважаєте себе богами? Доля всього світу у ваших руках. Якщо це не богоподібність, тоді не знаю, що за неї вважати.

— Ми можемо змінити тему?

— На яку?

— На будь‑яку. Аби тільки я перестала здаватися навіженою.

Педді знов розсміявся, і вони разом підійшли до Черептона — Флетчер заявив, ніби щось відчуває. Вони перетнули подвір’я та стали серед високої трави. Флетчер розплющив очі й розчепірив пальці. Його кроки поволі дрібнішали, поки він зосередився на пошуках.

— Відчуваю вібрацію, — мовив він, — у пальцях. Так само, коли телепортуюся. Окей, тепер воно всюди, — він трохи обернувся. — Це тут. Я точно знаю. Просто тут.

Валькірії здавалося, що він дивиться на порожнє місце, але голос юнака звучав непохитно, а в очах світилася певність.

— Що тут такого незвичайного? — спитав Педді. — Місце як місце.

— Ви цього не побачите, — насуплено озвався Флетчер, — але я відчуваю. Неймовірно. Я можу відчинити її просто зараз.

— Ні, не можеш, — відповів Черептон. — Але молодець, що знайшов.

— Ні, я можу зробити навіть більше, — стояв на своєму Флетчер. — Я можу пройти крізь неї.

— Не зможеш. І я б не радив тобі намагатися, — проказав Черептон.

Не встигли ці слова вилетіти з його рота, як Флетчер зник.

Педді відстрибнув назад.

— Святий Боже!

Валькірія кинулася до Черептона.

— Він міг це зробити? Міг пройти крізь браму?

— Я… Я не знаю, — сказав Черептон.

Валькірія притулила руку до губ.

— Якщо він справді пройшов туди, то зараз він сам на сам із Безликими. Вони ж його на шматки розірвуть.

Черептон похитав головою.

— У нього не було Якоря Зламу. Без нього неможливо не те що пройти крізь браму, а й відчинити її. Ні, це неможливо.

— То де він? — спитав Педді.

У Валькірії задзвонив мобільний, дівчинка притулила слухавку до вуха.

— Агов, Валькіріє, — мовила Таніта з протилежної сторони. — Ви там нічого не загубили? Такого не дуже яскравого, з порожнім виразом обличчя та дурною зачіскою? Нічого не нагадує?

Валькірія полегшено зітхнула.

— Черептоне, він повернувся до фургона.

— Тоді, — проказав Черептон, швидко проходячи повз неї, — я його вб’ю.

Вони повернулися до Дубліна, а Флетчер досі не зронив ані слова. Черептон приділив майже п’ять хвилин на роз’яснення того, що саме хлопець намагався зробити, й наприкінці доповіді навіть волосся Флетчера зів’яло від смутку. Для Валькірії це було найвеселіше видовисько за останній час.

Страхопуд мав повернутися до Проникла на обстеження, а Таніта погодилася піти з ним. Тепер, коли ця парочка повернулася до гри, Черептону було значно простіше втримати Флетчера в лабораторії. Почувши це, хлопець примружився й уперше за пів години відкрив рота.

— Таке відчуття, наче зі мною нянькаються.

— Бо так і є, — посміхнулася Валькірія.

Вони полишили трійцю на тому моменті, коли Флетчер питав Таніту, чи не вкриє вона його ковдрою ввечері.

— Що далі? — спитала Валькірія, підійшовши до Пурпурової Загрози.

— Маємо готуватися до найгіршого, — озвався Черептон. — Якщо, попри наші зусилля, їм удасться відчинити браму та повернути Безликих, нам знадобиться єдина зброя на світі, здатна їх убити.

Дівчинка насупила брови.

— Яка?

— Посох Предвічних.

Він забрався за кермо, а дівчинка всілася поряд і пристебнула пасок безпеки.

— Черептоне, ти зламав Посох.

— Ні, я зламав чорний кристал, що давав йому силу. Теоретично, все, що нам треба — це ще один чорний кристал, і тоді в нас буде зброя, здатна вбити бога.

— Ти знаєш, де взяти ще один чорний кристал?

Детектив запустив мотор та виїхав на дорогу.

— Не зовсім.

— А інші чорні кристали взагалі існують?

— Майже певно, що так.

— І як нам знайти один із них?

— Провести дослідження, люба Валькіріє.

Плечі дівчинки опустилися.

— Ненавиджу дослідження. Вони майже так само нудні, як домашка.

— Коли ти востаннє робила домашнє завдання?

— Я завжди їх виконую.

— Їх виконує твоє віддзеркалення.

— А я страждаю від спогадів про це. Це практично те саме.

— Майже чую, як мільйони школярів з усієї планети співчувають тобі та плачуть.

— Ой, стули пельку.

— Але не хвилюйся, це дослідження буде цікавим.

— Чого б це?

— Твій дядько збирався написати книжку про Посох перед смертю. Знаючи Ґордона, це означає, що він лишив чимало нотаток на цю тему.

Настрій Валькірії поліпшився.

— То нам треба лише прочитати його нотатки?

— Ти прочитаєш записи, я проведу своє невеличке розслідування в бібліотеці, і побачимо, хто перший знайде відповідь. Згода?

Валькірія посміхнулася сама собі.

— Ох, ну гаразд, — мовила вона, намагаючись удати роздратування.

Її дядько помер два роки тому й лишив по собі скарбницю таємниць, що ховалася за кабінетом у його старому маєтку. Валькірії подобалося заходити до секретної кімнати, і вона користалася будь‑якою нагодою туди потрапити.

Окрім того, вона вже кілька тижнів не спілкувалася зі своїм мертвим дядьком.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Морська Відьма почула, як хтось дзвонить у її дзвіночок, та піднялася до поверхні озера. Визирнувши, вона пересвідчилася, що то не скелет із дівчинкою повернулися, аби завдати їй ще більше болю, а тоді вийшла з озера й подивилася на чоловіка, що стояв на узбережжі.

— Хто потривожив мене? — вередливо спитала вона.

— Я, — відповів чоловік.

— Як тебе звати?

— Бату.

— Це не твоє справжнє ім’я.

— Це ім’я, що я обрав для себе, тож так мене й звати.

Морська Відьма зітхнула.

— Нащо ти тривожиш мене?

Бату глянув на неї.

— Вас ошукали, пані. П’ятдесят років тому я дав вам тіло, опустив його у ваші води, а тепер його у вас поцупили.

— Я знаю про це, — прогарчала Морська Відьма. — Як це стосується вас?

— Я можу запропонувати можливість, — мовив той, хто назвався Бату, — відплатити тим, хто вас скривдив.

— Як?

— Для цього доведеться переселитися з оцього озера до моря, пані. Чи зацікавить вас така можливість?

Морська Відьма витріщилася на нього.

— Ти повернеш мене до моря? Ти можеш це зробити?

— Відтоді, як вас тут ув’язнили, світ змінився. Тепер є резервуари, де стане місця для вас, і машини, здатні вас перевезти. То спитаю знову, пані: чи це вас цікавить?

— Так, — сказала Морська Відьма, посміхнувшись уперше за сотню років. — О так.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пурпурова Загроза під’їхала до маєтку Ґордона, Валькірія дістала з кишені ключ і вставила в замок. Сигналізація настирливо пищала весь час, доки дівчинка не ввела необхідний код.

Великий будинок Ґордона — бо це завжди буде його будинок, а не її, навіть коли їй виповниться вісімнадцять, — стояв тихий та порожній.

— Розпочну звідси, — сказав Черептон, заходячи слідом за напарницею та прямуючи до вітальні. — Якщо хочеш, можеш узятися за кабінет, і тоді до ранку щось знайдемо, коли пощастить.

— Коли пощастить, — повторила Валькірія та піднялася сходами.

Вона зайшла в кабінет, зачинила за собою двері, а тоді одразу ж підійшла до великої шафи, присунутої до стіни. Коли вона потягла на себе книжку‑фальшивку, шафа відчинилася, і дівчинка пройшла до невеличкої кімнати, що ховалася за нею. Уперше вона не кинула погляд на всі ті речі й артефакти, що лежали на поличках довкола. Камінець Луни, що стояв на підставці на столі, почав світитися, і перед нею з’явився чоловік із ледь помітною зайвою вагою в сорочці без рукавів і широко посміхнувся.

— Привіт, — мовив він. — Судячи з серйозного виразу твого обличчя, ти у справі, а не просто так вирішила навідатися, бо скучила за своїм мертвим дядечком?

Валькірія підняла брову.

— То ти тепер він? Тепер ти Ґордон? Не просто запис його особистості?

— Так і є, — дещо пихато сказав Ґордон.

— І ти в цьому певний? Не передумаєш під час розмови?

— Я прийняв рішення. Може, Ґордон із плоті та крові й закарбував мене на цьому Камінці Луни, але я продовжую вчитися, набувати досвіду та розвиватися. Тепер у мене є власні спогади. Я настільки ж справжній, наскільки він, а оскільки ми — одна й та сама персона, тепер я — це він, а він — ні. По суті, це філософське питання. Я думаю, що я думаю і, відповідно, існую.

— Рада це чути, — кивнула Валькірія. — Якщо чесно, я теж сприймаю тебе як свого справжнього дядька.

— Ну, тоді так і буде.

— Отже, тепер я можу повідомити Черептону про тебе?

— О, — озвався Ґордон. — Не зараз. Я… я ще не готовий зізнатися іншим людям у тому, на що… я був зведений. Але, обіцяю, вже скоро ти зможеш із ним поділитися.

— Ну, це добре. Не хочу тримати це в секреті.

— Розумію та підтримую тебе в цьому. То скажи, як справи у твоїх батьків?

— У них усе добре. Завтра в них річниця одруження, тож уранці вони вирушають до Парижа.

— Ох, Париж, — замріяно мовив Ґордон. — Знаєш, я завжди відчував справжню приязнь до французів. Події однієї з моїх книжок відбувалися у Франції, серед соборів і на Єлисейських Полях.

Дівчинка кивнула.

— «Пожирач мізків». Одна з найкращих твоїх. Ґордоне, ти колись чув про чоловіка на ймення Бату?

— Ні, начебто ні.

— Ми вважаємо, що він стоїть за серією вбивств і хоче за допомогою телепортера відчинити браму між нашим світом і місцем, де зачинені Безликі.

— Хіба це можливо?

— Здається, Черептон сприймає це всерйоз, тому гадаю, що так.

— І чим я можу допомогти?

— Якщо повернуться Безликі, нам знадобиться Посох Предвічних, аби зупинити їх.

— Але хіба ти не казала, що Черептон його зламав?

— Кристал більше не працює, але якщо ми знайдемо інший…

— Еге. І тепер ви хочете знати, чи знайшов я якусь інформацію про них, поки проводив своє дослідження.

— Саме так.

— Що ж, вам пощастило, оскільки знайшов я чимало.

— Ти знаєш, де ми можемо знайти ще один кристал?

— Взагалі‑то, так.

— Справді? Де?

Ґордон вказав униз. Валькірія насупилася.

— У твоїх черевиках?

— У печерах.

Дівчинка кліпнула очима.

— Серйозно? Під цим будинком лежать чорні кристали? Не хочеш сказати чому?

— Сотні років тому чаклун на ймення Анатем Твань звів цей будинок над входом до печер.

— Черептон розповідав мені про нього. У нього була звичка кидати своїх ворогів до печер і полишати на поталу монстрам.

— Як ти розумієш, він був не дуже приємною людиною.

— Поклонявся Безликим?

— Ні, але досліджував їх. Вивчав літературу на цю тему, історію Безликих і Предвічних, оскільки прагнув сили. Він придбав ці землі, збудував дім і доклав певних зусиль, аби обстежити печери. Йому хотілося розкрити їхні таємниці, а в печер їх справді чимало.

— Наприклад?

— Чому створіння внизу не підвладні магії? Там щось у повітрі? У камінні? Чи то через мінерали? Чи через щось інше? Пояснення не існує, Валькіріє. Ми просто не знаємо причини. Згідно з записами, Твань провів сім експедицій до печер. У першу вирушив загін із десятьох осіб. Твань був єдиний, хто повернувся. У другій загинуло п’ятнадцять чаклунів, і знову вижив тільки Твань. Він зрозумів: що більший загін, то жорстокіший опір. Магія притягувала цих створінь. Після того як він дійшов цього висновку, експедиції зменшилися в складі та стали успішнішими. Вважається, що Твань єдиний виходив на поверхню живим, але це тільки тому, що він убивав своїх колег, аби точно знати, що ті мовчатимуть. Під час шостої подорожі до печер він знайшов родовище чорних кристалів. Маг наказав одному зі своїх підлеглих узяти пробу, але коли той торкнувся кристала пальцем, його поглинуло те, що Твань описав як «чорну блискавку». Він перетворився на попіл.

— Ти знаєш, де розташоване це родовище?

— В останньому журналі є мапа, на одній із полиць. По суті, саме через цей журнал я вирішив придбати будинок, аби дослідити печери самотужки. Але май на увазі: я жодного разу не дійшов до чорних кристалів. Я не маг, тож здебільшого істоти не зважали на мене, проте навіть за таких умов я кілька разів відчував їх неподалік — це змусило мене полишити пригоди їх шукачам.

— Той, хто намагався взяти кристал, загинув. Тоді як це зробити нам?

— Тут стане в пригоді твоє походження від Предвічних. Так, справді, саме Безликі вперше добули цей кристал, але Предвічні виробили в собі невидимість для його сенсорів, а отже, і невразливість до його впливу.

— Вони не були невразливі. Вони ж убивали одне одного цим Посохом.

— Так, але тоді кристал був прикріплений до Посоха, а його руйнівну силу носій міг спрямувати на кого або на що завгодно. Ми ж говоримо про кристал у першорідному вигляді. Гадаю, він зреагував саме в цей спосіб і вбив члена експедиції через те, що той не мав крові Предвічних у своїх жилах.

Валькірія подивилася на дядька.

— Ти так думаєш?

— Є така здогадка.

— Це точно?

— Не точно. Але гіпотетично — так.

— І ти готовий закластися моїм життям?

Ґордон посміхнувся на знак підтримки, але потім посмішка сповзла з його обличчя, і він похитав головою.

— Боже, ні.

— Але ти гадаєш, що все буде гаразд?

— Не роби цього. Це дурна ідея.

— Але все ж таки, така в тебе теорія?

— Теорія — це науковий термін на позначення здогадки. Звідки мені знати? Не роби цього.

— Де журнал? Отой, на полиці за твоєю спиною?

— Ні, то не він.

— У нього на корінці написано «Журнал Анатема Тваня»?

Ґордон завагався.

— Ні.

Валькірія ступила до полиці, але Ґордон перегородив їй шлях. Дівчинка зробила глибокий вдих, а тоді простягла руку крізь його обличчя.

— Гей! — скрикнув той. — Припини!

Вона прибрала руку, тримаючи пальцями журнал.

— Це нечесно, — простогнав Ґордон.

— Вибач.

— Не можна так просто просовувати руку крізь обличчя інших людей. Це грубо. Дуже й дуже незручно для інших.

Валькірія поклала журнал на стіл, розгорнула його та погортала сторінки, що вже почали жовтіти.

— Мені справді шкода.

— Знаєш, така очевидна демонстрація поділу, що є істотним, а що ні, що є справжнім, а що ні… її достатньо, аби поставити собі кілька запитань.

Дівчинка дістала згорнутий сувій пергаменту та розгорнула його. Мапа системи печер була неповна, з порожніми ділянками між відомими стежками та ймовірним краєм підземних тунелів.

— Людина впливова лише настільки, наскільки великий вплив має на своє оточення, — казав Ґордон. — А що як людина не має впливу, що як саме її існування настільки ж ілюзорне, як думки, що це тоді за людина? І чи людина взагалі? Чи тільки думка про людину?

Валькірія провела пальцем по напису «чорний кристал», тоді по колу, потім повернулася до стежки і, відтворюючи всі її вигини, опинилася біля входу до печер. Зважаючи на масштаб карти, вона вирішила, що шукане місце лежить за дві милі на захід.

— Мабуть, я не можу дурити себе вічно, — мовив Ґордон пригніченим голосом. — Я підробка. Фальшивка. Тінь справжнього Ґордона Едглея. Насмішка з великої, великої людини.

Валькірія згорнула мапу та повернула її в журнал.

— Ти щось казав?

— Нічого, — пробурмотів він.

— Дякую за допомогу, — проказала Валькірія і вийшла. Книжкова шафа закрила прохід за її спиною, а дівчинка поквапилася вниз сходами та забігла до вітальні.

Черептон стояв на стільці й перебирав книжки на горішній полиці.

— Готово, — сказала Валькірія.

Детектив нахилив голову.

— Ні. Не може бути. Ти не могла нічого знайти.

Дівчинка вишкірилася.

— У печері під нами є чорні кристали, — повідомила вона. — Імовірно, я єдина можу їх торкнутися через увесь цей зв’язок із Предвічними. І в мене навіть є мапа. То що, наскільки ти зараз вражений?

На мить довкола розляглася тиша.

— Ти просто надзвичайна показушниця.

— У тебе навчилася.

Черептон зліз зі стільця та забрав у неї журнал.

— Я не роблю нічого напоказ, лише демонструю свої здібності за нагоди, — детектив переглянув мапу. — Здається, ми йдемо до печер.

— Зараз? Лише удвох?

— Багато людей привернуть багато уваги. Плюс у нас банально немає зайвого часу. Диявольєрі постійно на крок попереду. Час це змінити.

Ключ обернувся в замку, і двері до підвалу Ґордона прочинилися. Валькірія ввімкнула ліхтарик і слідом за Черептоном спустилася кам’яними сходами, що вели до печер.

Черептон регулярно зчитував простір довкола, аби пересвідчитися, що за ними не стежать. Тричі їм доводилося вимикати ліхтарі та продиратися крізь темряву, допоки шлях не розчищався. Валькірія уважно стежила, чи не з’являться десь загрозливі мацаки.

Вузькі промінці сонця, що світили крізь прорізи вгорі, освітлювали все довкола. Мапа Тваня виявилася точною, але що далі вони просувалися, то холодніше ставало. Валькірія зраділа, що надягла одне з пальт Ґордона зверху своєї туніки без рукавів.

Вони пройшли до кінця тунелю, а тоді довелося проповзти крізь щілину в стіні. Уява Валькірії змалювала, як уся система печер обвалюється на неї. Вузькі місця були їй не до вподоби. У них хотілося брикатися, вертітися без жодної на те причини. Їй зовсім не подобалися такі місця.

Черептон допоміг напарниці вибратися зі щілини, а тоді він знову звірився з картою.

— Кристали мають бути за цим рогом, — зазначив він. Вони запитально поглянули на шлях. — Май на увазі, — вів далі детектив, — що зазвичай усе йде не за планом саме на цьому моменті.

— Я помітила.

Наблизившись до рогу, вони вимкнули ліхтарі. Їхні кроки єдині лунали серед печер.

— Хочеш піти першою? — прошепотів Черептон.

— Чого б це мені хотіти? — так само пошепки озвалася Валькірія.

— Ну, я думав, що ти захочеш мені щось довести.

— Наприклад?

— Не знаю. Може, що ти така сама відважна, як я, чи така сама здібна, чи що тобі не потрібні ніякі захисники.

Вона знизала плечима.

— Та ні, мені норм.

— Правда?

— Еге. Визирни, може, на нас чекає якийсь монстр?

Черептон буркнув щось у відповідь, а тоді зазирнув за ріг. Валькірія приготувалася або битися, або бігти.

— Що ж, — мовив Черептон. — Це було неочікувано.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Тунель перетворювався у величезну печеру розміром із футбольний стадіон. Промені світла пробивалися крізь стелю, наче зорі в нічному небі, та спадали на двоповерховий будинок, що стояв перед детективами. Валькірія вражено витріщилася на нього.

— Щось начебото знайоме, — зрештою вимовила вона.

— Еге ж, — погодився Черептон.

— Сильно скидається на будинок Ґордона.

— Твоя правда.

Вони стояли на місці й розглядали будівлю. Дім не був точною копією горішнього. Цей був у гіршому стані, двері стояли в іншому місці, дах — значно вищий, а кути — неправильні. Усе це скидалося на спогад про будинок Ґордона, відбитий у нічному жахітті.

Валькірії не хотілося озвучувати очевидне питання. Геть не хотілося, якщо чесно. Щоправда, іноді очевидні питання — це єдині можливі.

— Як він узагалі тут опинився? — спитала вона.

— Не знаю, — відповів Черептон. — Може, заблукав.

Напарники наблизилися до будинку. Усередині було темно, вікна запнуті фіранками. Черептон не завдав собі клопоту обійти територію: він постукав у двері й зачекав, а коли ніхто не вийшов, поштовхом прочинив їх.

— Агов! — гукнув детектив. — Є хто вдома?

Відповіді не було, тож він дістав револьвер і ступив через поріг. Валькірія насупилася. Чомусь у будинку було холодніше, ніж у печерах — від морозу її били дрижаки. Якби не ліхтарі, усе довкола мало б вигляд чорний, наче смола.

Ні дротів, ані іншого доступу до електрики видно не було, тож коли Валькірія натиснула на вмикач, вона не очікувала появи блякло‑зеленого світла, що з’явилося у запилюжених лампочках.

— Цікаво, — пробурмотів Черептон.

Стояти в такому знайомому й водночас такому чужому місці було незручно. Сходи, великі й широкі в будинку Ґордона, тут були вузькі та покручені. На стінах висіли картини, що зображали розбещеність і тортури.

Вони зайшли до вітальні, Черептон увімкнув кілька ламп. Те саме зелене світло перетворило темряву на нездоровий морок. Цей колір викликав у Валькірії нудоту.

Біля холодного каміна стояли крісло та диван, а над камінною дошкою висіло вишукане дзеркало. Валькірія штовхнула Черептона ліктем і вказала пальцем на крісло. У ньому хтось сидів.

— Перепрошую, — мовив Черептон.

Постать не ворухнулася. Напарники бачили тільки руку та верхню частину голови.

Вони повільно наблизилися до дивана, обходячи крісло широким колом. Тепер Валькірія бачила черевик. Коліно. Чоловік, віком десь на п’ятдесят, сидів у кріслі, поклавши правицю на підлокітник, а лівицю — на коліно. На ньому був старомодний костюм із якоюсь чорною плямою на грудях. Вуса звисали з кутиків його рота до підборіддя. Волосся мав темне. Його очі були широко розплющені й удивлялис я в порожнечу.

— Привіт, — привітався Черептон приязним голосом, проте револьвера не прибрав. — Мене звати Черептон Крутій, а це моя напарниця, Валькірія Веремія. Згідно з вашою мапою, десь серед скель цієї печери ховається родовище чорних кристалів. Ви, бува, такого не бачили?

Чоловік у кріслі не підвів погляду.

— Питаю тому, — вів далі Черептон, — що нам конче необхідно отримати такий кристал, а кожна секунда дорогоцінна. Якщо хтось і знає, де знайти кристали, то це ви, чи не так?

Черептон кивнув, наче той чоловік відповів йому щось.

— До речі, красивий будинок. Ми бачили один схожий отам, нагорі. По факту, справжній. А це скоріше копія, зведена з неповних спогадів, проте від того вона не перестає бути будинком. Певний, що ви щасливі тут, Анатеме.

Валькірія обернулася до Черептона.

— Що?

— Припускаю, що це Твань, — повідомив він. — Він спустився сюди сотні років тому та збирався продовжити досліди. Його, вочевидь, поранили — доказом є кров на його одязі — чи то напарники, чи то одна з істот, що мешкає в цих печерах, але він не захотів тут помирати. А хто б захотів? Тут темно, холодно та вбого. Тож, як вправний маг, він начаклував цей будинок, аби померти в у звичному оточенні.

— Цей будинок зведений магією?

— А ти хіба не відчуваєш? Специфічний дзенькіт на всьому довкола.

Валькірія подивилася на чоловіка.

— Він просидів тут останні кількасот років, повільно помираючи від кровотечі?

— Ні, ні. Зараз він уже мертвий.

— То чому будинок не зник?

— Бо він його не покинув.

Черептон зробив крок уперед.

— Що ти робиш? — насупилася Валькірія.

— Буджу його.

Черептон щосили копнув мерця. Від удару крісло перевернулося разом із тілом, рештки, що впали на підлогу, були напівзогнилі та зотлілі. Але в повітрі лишилося розмите зображення чоловіка з вусами, що сидів на порожньому місці. Його очі спалахнули, так, наче він нарешті побачив щось незвичне й повільно підвів погляд.

— Порушники, — прошипів він. Його обличчя спотворилося, а образ сколихнувся, коли той підвівся на ноги. — Контрабандисти!

— Заспокойтеся, — мовив Черептон.

Анатем Твань хрипко скрикнув і посунув на них. Валькірія відскочила й вилаялася, коли він пролетів крізь неї.

— Він привид, — пояснив Черептон. — Тож не зможе тебе торкнутися.

Твань обернувся та обійшов її. Його обличчя набуло сталої форми.

— Це мій будинок, — прогарчав він. — Ви сюди вломилися!

Диван здійнявся в повітря та полетів у них. Черептон відштовхнув Валькірію з його шляху.

— Диван може тебе торкнутися, — мовив він і штовхнув повітря, відбиваючи удар столу, що полетів на них зі спини.

Твань широко розставив руки.

— Я обрушу на вас увесь цей дім, — проказав він, і будинок почав тремтіти.

Черептон метнувся до великого дзеркала, що висіло над каміном, зняв його та пожбурив ним у Тваня. Скло засмоктало привида, й Черептон повернув дзеркало на місце.

Валькірія читала, що дзеркала — це єдине на світі, що може поглинути душу або привида. Той факт, що цього разу їй не доведеться питати «що це сталося?» , трохи підбадьорив дівчинку.

— Ми прийшли не для того, щоб битися, — голосно сказав Черептон, аби привид Тваня міг його почути. — Ми просто хочемо взяти один чорний кристал.

— Кристали мої! — заволав Твань. — Випусти мене, демоне!

— Я не демон, я чаклун. Так само, як і ви. Ми не збираємося вам шкодити.

— Підступність! Брехня! Ти просто ще один демон із печер, ще один монстр, якого відправили мучити мене! Звести мене з глузду!

Черептон зітхнув і перевів погляд на Валькірію.

— Роззирнися. Якщо він стверджує, що володіє цим місцем, то, мабуть, йому вдалося добути кілька кристалів.

Вона кивнула й полишила Черептона спілкуватися з упертим привидом. Зайшла на кухню й увімкнула світло. Під димоходом стояла величезна чорна піч, що її не було в будинку Ґордона. Валькірія відчинила буфет. З‑за дверцят вистрибнула комаха розміром з її палець та зникла під рукавом дівчинки. Вона відстрибнула і скинула пальто на підлогу, проте комаха лишилася на її руці та полізла на плече. Дівчинка дунула на неї, проте істота утрималася та прослизнула їй під туніку. Розстібнувши одяг, вона перехопила комаху, відчуваючи, як та борсається в кулаку. Валькірія пожбурила створіння в інший бік кімнати та здригнулася від огиди.

Коли дрижаки відпустили, вона підібрала пальто Ґордона, обтрусила від пилу й пересвідчилася, що жодна непрохана істота не заповзла всередину, а тоді надягла його, застібнула туніку та розпустила волосся. «Це, — подумала дівчинка, — було огидно».

Решту буфетів вона відчиняла значно швидше, щоразу все моторніше прибираючи руку. Жахливий образ створіння, схожого на кажана, що вилітає звідти просто на неї, стояв у дівчинки перед очима, тож перед тим, як відчинити дверцята, вона відходила вбік. Утім, там не виявилося ані чорних кристалів, ані комах, ані — на щастя — створінь, схожих на кажана.

Валькірія вийшла з кухні, не зводячи погляду із закутка, куди вона пожбурила комаху, і здійнялася сходами, що скрипіли під кожним кроком. Спальні розташовувалися точно там само, де й у будинку Ґордона, проте ліжка були з пологами на чотирьох стовпчиках, а передні спинки майстрував якийсь ідіот. У непоказній ванній світло не працювало, тож туди дівчинка вирішила не заходити.

Натомість вона ступила до кабінету. Замість столу та книжкових полиць із нагородами посеред кімнати стояло самотнє крісло‑гойдалка. Вікно відкривало вид на печеру, що аж ніяк не захоплював подих.

Валькірія провела рукою по стіні, за якою мала ховатися потаємна кімната. Вона простукала кілька місць і прислухалася, проте ніде не почула порожнечі. Розчарувавшись, вона вийшла з кабінету та обережно спустилася сходами. Дівчинка повернулася до вітальні й побачила, що привид уже покинув дзеркало та стояв біля Черептона.

Він навдивовижу заспокоївся.

— Кристали не в цій печері, — казав Твань. Його голос звучав нерівно. — Я навмисно спотворив цю частину мапи, аби віднадити інших від надбань моєї праці. Але вони неподалік.

— Можете відвести нас до них? — спитав Черептон.

— Я не посмію покинути цей будинок. Темні сили, що живуть у цих печерах, підтримують мене навіть у цій формі. Але я не ризикну вийти за межу.

— Тоді скажете, де ці кристали?

— Нащо вам це? Ви перетворитеся на попіл, щойно торкнетеся їх.

— Ми знаємо спосіб. То що, допоможете?

Валькірія зайшла до кімнати. Твань почув це і обернувся.

— Вона жива, — промовив привид. На його обличчі відбилося дещо схоже на побожний трепет.

— Я ж казав, — озвався Черептон.

— Я майже забув, який такі мають вигляд.

— Такі?

— Такі, як вона. Живі. Ці печери так довго були моїм домом. Я так довго був мертвим і самотнім. Ясна річ, я тримаюся подалі від місцевих створінь. Дехто з них може зашкодити мені навіть у цій формі. Ці печери прокляті для чаклунів.

Він наблизився до Валькірії.

— Ти дивовижна, — прошепотів він.

Дівчинка підняла брову, а Черептон швидко став поміж ними.

— То ви нам допоможете? — знову спитав він.

Привид насилу відвів очі від Валькірії та подивився на Черептона. На мить його голова набула нечітких обрисів.

— Звісно, — відповів Твань, і стіна за їхніми спинами розійшлася, і з’явилися двері, що прочинилися. — Обережніше. Кристали вбивають.

Твань залишився де був, а Валькірія рушила слідом за Черептоном до тунелю з кам’яними стінами. У цих стінах чорним світлом світилися родовища чорних кристалів.

Черептон глянув на напарницю.

— То ти цілковито певна, що тобі це не зашкодить?

— Цілковито.

— І звідки ти знаєш?

Вона простягла руку й торкнулася найближчого кристала.

— Бач?

Детектив витріщився на неї.

— Це було надзвичайно бездумно.

— Потенційно надзвичайно бездумно, — виправила його дівчинка. — Я прочитала теорію Ґордона в його записах.

— Знаєш, він міг помилятися.

— Я вірю в його теорії, — знизала плечима Валькірія. — Дай мені зубило.

Він витягнув зубило з кишені піджака та простягнув напарниці. Вона спрямувала знаряддя на кристал, а тоді руків’ям револьвера Черептона вдарила по ньому. Та це ледве лишило подряпину на кристалі.

— Потримай, — наказав Черептон. Він зігнув пальці й змахнув рукою — і концентрований заряд повітря врізався в зубило, перетворивши його на палицю. Кристал, трошки більший від того, що раніше був у Посоху, відколовся від масиву, й Валькірія обгорнула його тканиною. Черептон відкрив невеличку коробочку, дівчинка поклала туди здобич, а тоді детектив закрив скриньку та сховав у кишеню. Валькірія повернула йому револьвер і зубило.

— Бач, як усе просто, — мовила вона.

— Ніколи більше не повторюй такого. Ти могла перетворитися на порох, і тоді я мав би пояснювати твоїм батькам, чому їм доведеться ховати свою улюблену донечку в коробці з‑під сірників.

— Проникл теж не замовкнув би довіку.

Крокуючи до дверей, Черептон подивився на неї.

— Зважаючи на все, що казав Проникл, маю тебе спитати — чи тобі не здається, що я маю ставитися до тебе інакше?

— Ні, — одразу відповіла дівчинка.

— Не поспішай із відповіддю.

— Ні‑і‑і… — повільно протягнула вона.

— Це добре, але є питання. Можливо, тобі варто посидіти в авто.

— Але я ніколи не лишалася в авто, — нагадала Валькірія.

— Це тому, що я ніколи раніше на цьому не наполягав.

— А яка різниця?

— Я можу бути дуже авторитарним, коли захочу.

— Ну, таке.

Він зітхнув і разом із напарницею вийшов до вітальні. Тіло Тваня досі лежало на підлозі біля перекинутого стільця, а його привид стояв і дивився на них.

— Ти не померла, — зазначив він. — Оце несподіванка.

— Дякуємо за співпрацю, — сказав Черептон. — Чи можемо ми вам чимось віддячити?

— Ви мене розбудили. Цього досить.

— Що ви робитимете тепер? — спитала Валькірія.

Твань посміхнувся.

— Гадаю, буду щасливим.

— Сподіваюся, ми ще зустрінемося, Анатеме, — мовив Черептон. — Ви… цікава особа.

Твань уклонився і в процесі перехопив погляд Валькірії. Дівчинка ввічливо кивнула йому у відповідь та пройшла за Черептоном до вхідних дверей.

— Посох у Порцеляни, — повідомив той, виходячи з будинку. — Тож вона єдина зможе ним скористатися. Звісно, якщо він спрацює, коли ми замінимо кристал.

— А якщо ні?

— Якщо ні, то я точно вигадаю щось блискавично розумне, аби…

Двері зачинилися просто перед носом Валькірії. Дівчинка обернулася й побачила, як до неї з посмішкою, що століттями не з’являлася на зітканому зі спогадів обличчі, наближався Твань.

— Ти нікуди не підеш, — сказав він. — Скелет може повернутися на поверхню, але ти моя.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вона почула, як Черептон гамселить рукою у вхідні двері з іншого боку.

— Валькіріє? — покликав він. — Відчини двері.

— Я не ваша, — звернулася вона до Тваня. — Мені треба йти.

— Ти ніколи від мене не підеш, — відповів той.

Дівчинка метнулася до вітальні й потяглася до вікна, але тієї самої миті його поглинула стіна. Так само сталося і з іншими вікнами — вони розчинилися в стінах, позбавивши її можливості втекти.

Валькірія розлючено обернулася до привида.

— Ви не можете мене тут тримати!

— Можу. Ти жива. Ти дихаєш. Цей будинок не бачив живої істоти, що дихає, вже кілька століть.

— Цього будинку не існує! Вас не існує! Ви примара!

Валькірія клацнула пальцями, викликаючи полум’я.

— Ти не зможеш мені зашкодити, — повідомив привид.

Дівчинка підійшла до тіла Тваня та піднесла до нього вогонь.

— Якщо не відпустите, я спалю ваше тіло. Присягаюся.

— Лишишся зі мною? — спитав фантом. — Складеш мені компанію? Розповіси про горішній світ? Будеш моєю королевою темряви?

— Я тебе спалю.

Твань посміхнувся. Його тіло простягнуло руку та схопило Валькірію за зап’ясток. Вона скрикнула від несподіванки. Полум’я зникло. Тіло підвелося на ноги та притиснуло її спиною до стіни. Дівчинка вдарила нападника кулаком у лівий бік обличчя, й вилиця мерця провалилася всередину голови. Вона гидливо прибрала руку. На кісточках лишилися шматки обличчя чаклуна.

— Я відчуваю твоє життя, — вимовив Твань, не звертаючи уваги на її дії. — Воно наповнює і мене Разом ми будемо правити цією холодною порожнечею.

Валькірія подивилася на привида й ледь упоралася з власним голосом:

— Я не хочу, — сказала вона. — Я таки жива й хочу повернутися.

Привид похитав головою, а тіло повторило цей рух.

— Світло тобі зашкодить. Сонце тебе випалить. Коли ти станеш моєю королевою, більше не доведеться перейматися через такі речі.

Вона вирвалася з хватки та пробігла крізь привида — той розлетівся на шматки, а тоді знову набув форми. Тіло розвернулося та кинулося навздогін.

Валькірія опинилася в коридорі та помчала сходами, долаючи по дві сходинки за раз. Озирнувшись, вона побачила, як тіло вхопилося за поруччя й почало незграбно видиратися нагору. Коли вона дісталася другого поверху, привид уже був там і дивився на неї.

— Тобі нікуди бігти, — мовив він. — Я володар цього будинку, зі мною ти в безпеці. Ти — моя гостя.

Вона рушила до кабінету Ґордона, та двері були зачинені. Дівчинка спробувала їх вибити, проте вони навіть не ворухнулися в одвірку. Фантом посміхнувся до неї.

Валькірія клацнула пальцями та пожбурила полум’яною кулею в тіло Тваня. Куля влучила в груди, й тіло похитнулося. Намагаючись загасити вогонь, воно втратило рівновагу, врізалося в поруччя та впало. Привид Тваня зашипів і мусив відволіктися від Валькірії. Щойно він це зробив, вона вгатила плечем у двері й цього разу розчинила їх навстіж. Дівчинка впала до кімнати, а тоді штовхнула повітря й розбила вікно.

— Тобі не варто бути моїм ворогом, — попередив Твань.

Валькірія кинулася вперед, але вікно зсунулося вгору та опинилося на стелі просто над нею. Уламки скла полетіли на дівчинку. Шпалери перетворилися на тисячі облич Тваня, й усі вони дивилися на неї та множили його слова.

— Мої вороги страждають, — казали привид і тисячі його облич. — Мої вороги спливають кров’ю. Вони волають, благають і плачуть.

Вікно зісковзнуло зі стелі та горизонтально спустилося стіною, відкриваючи панораму інших, сусідніх кімнат, а тоді опинилося на підлозі, метнулося до Валькірії та зупинилося під її ногами. Дівчинка провалилася крізь нього, та все ж устигла схопитися за край. Її ноги повисли в повітрі. Тіло Тваня, що стояло в кухні поверхом нижче, намагалося схопити її за ступні.

Валькірія підняла руки догори й підтягнулася. Кімната змінювалася божевільними темпами. Стіни вигравали різними барвами, що з’являлися та зникали знов, наче повітря в легенях велетенського звіра. Вікно зменшилося до розмірів ока. Між дошками, що утворювали підлогу, пролетіли килими, потім змарніли та знерухоміли. Анатем Твань розлючувався й утрачав контроль над будинком.

Гола стіна — та, що вела до потаємної кімнати в будинку Ґордона, — перетворилася на дверний прохід, і Валькірія кинулася туди. Коридор був темний і занадто довгий. Дівчинка уявляла, як назовні весь будинок змінюється в обрисах, пристосовуючись до судомних потреб свого хазяїна.

— Ти мій ворог! — волав до неї Твань. — Ти не моя королева! Ти мій ворог!

Валькірія обернулася, не маючи гадки, куди прямує, та натрапила на добре освітлену кімнату з великим столом, де все було готово для бенкету. Свічки горіли в підсвічниках, вино вже розлили до келихів. Ані вікон, ані дверей.

Частина підлоги осіла й перетворилася на сходи, якими піднялося тіло. Валькірія позадкувала. Привид з’явився у вигляді пари, а тоді набув форми перед нею.

— Я намагався бути чемним, — прогарчав він. — Я був радий тебе бачити. Я був щасливий, що ти тут.

— Тобі не обов’язково це робити, Анатеме.

— Але ти відмовила мені. Мені!

Усі страви на столі розтанули й перетворилися на помиї, що почали стікати з країв. Свічки теж розтанули, але досі палали. Килим накрив собою сходи, й підлога закрила той розріз.

Валькірія мала вибратися на волю. Їй потрібні були двері чи вікно, а для того, аби вони з’явилися, треба було розлютити Тваня.

— Я буду твоєю королевою, — несподівано сказала вона.

Обличчя фантома скривилося.

— Я не дурний.

— Я залишуся з тобою та буду твоєю королевою. Ти ж цього хотів, чи ні?

— Ти торгуєшся, — мовив привид, поки його тіло наближалося до дівчинки, — бо тобі страшно. Брешеш, тому що боїшся смерті, яка вже нависла над тобою.

Валькірія махнула руками, й повітря здійнялося брижами. Тіло звалилося на землю, та потім знову підвелося на ноги.

— У тебе будуть пам’ятні останні миті, — вимовив фантом. Із цими словами він подався вбік і зник у знавіснілому тілі.

На відміну від першої зустрічі, коли дух і тіло разом мали вигляд звичайної людини, ця нова форма не вдавалася до подібних косметичних змін. Функція цього створіння була проста: привид уселився до тіла, аби мати зброю для знищення. Голова ворухнулася, підвела погляд і побачила дівчинку очима, яких більше не було.

— Скільки ж часу минуло, — сказав Твань. Його новий голос скрипів, наче наждачний папір, — відтоді, коли я востаннє пускав кров живій істоті.

Він несподівано швидко кинувся до неї, здійняв Валькірію в повітря та вгатив її у стіл. Вона вивернулася та поцілила коліном у бік суперника, проте його нервові закінчення вже давно відмерли та розклалися. Тоді дівчинка схопила чаклуна за зап’ясток і вдарила ногою, а коли той відпустив її, аби завдати удару у відповідь, вона відкотилася зі столу.

Валькірія ледь устигла зіп’ятися на ноги до того, як стіл поміж нею та ворогом розтанув, і Твань ступив уперед. Вона клацнула пальцями й пожбурила полум’яну кулю, що вибухнула біля його руки. Дівчинка штовхнула повітря, й суперник похитнувся.

Стіни почали плавитися, підлога захиталася, й уся кімната почала повільно сповзати вниз.

— Я Анатем Твань, — проказав чарівник. — Я володар реальності.

— Ти втрачаєш свою владу над нею.

— Я володар реальності, — розлючено повторив він, — а ти — дурепа, коли вирішила йти проти мене.

— Ти збожеволів.

— Замовкни! — заревів він і ударом відкинув дівчинку назад.

Килим перетворився на калюжу, що прилипла до його ніг та утворила черевики, відполіровані до блиску. Ця ж рідина покрила його тіло, замінивши лахміття на новий костюм, а шматки мертвої шкіри — на нову, що мала вигляд свіжої та живої.

— Я знову цілий, — вимовив він, щойно нове обличчя зайняло своє місце.

Раптом кімната полетіла вниз, і на мить Валькірія опинилася в повітрі, а потім знову впала на підлогу. Кімната обвалилася до вітальні, й меблі обох приміщень змішалися. Поки кожна кімната намагалася повернути свою форму та відновити цілісність, стіни здійнялися брижами й серед них проявилося вікно.

За ним з’явився Черептон та вистрілив із револьвера. Кулі пробили скло й поцілили у Тваня, що заволав від люті. Валькірія метнулася до вікна й вистрибнула крізь нього. Черептон упіймав напарницю, і разом вони кинулися геть.

Дівчинка озирнулася. Увесь будинок рухався. Усі вікна, окрім двох, зникли, а двері розширилися. Пара вікон, що лишилися, утворили величезні очі, які вирячилися на них, а у дверей виросли зуби, й поміж них рвався шалений крик. Твань стояв у цьому роті, та не смів ступити за поріг.

— Я знайду тебе! — волав він. — Я знайду тебе, дівчисько!

Вони дісталися тунелю та перетнули його. Навіть попри усвідомлення, що переслідувач не може піти за ними, Валькірія не сповільнила крок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Трохи за дев’яту вечора великий пекарський фургон припаркувався біля кінотеатру «Гіберніан». Він не привертав до себе уваги. Слідом за ним під’їхала автівка з затемненими вікнами та зупинилася поруч. І знову ніхто цього не помітив.

Таніта притулилася до одвірка в гостьовій кімнаті медичного відділення. Страхопуд переніс сюди дещо зі свого обладнання, аби мати змогу попрацювати, а Проникл зайнявся своїми дослідженнями. Таніта спостерігала за Страхопудом, що сидів за столом і шив новий одяг для Валькірії. Кравчик розповідав дівчині про свою матір.

Задні двері фургончика прочинилися. Люди, що вистрибнули звідти, рухалися безшумно та без метушні. Усі вони носили сірий однострій а за спинами мали гострі коси.

— Моя мати була боксеркою, — сказав Страхопуд, перевіряючи шов на рукаві. — Їй ламали носа чотири рази, але, зі слів мого батька, це не заважало їй бути найкрасивішою жінкою на світі.

— Я дещо про неї чула, — озвалася Таніта. — Кажуть, вона була видатною жінкою.

Страхопуд посміхнувся.

— Я був поруч із нею в битві під Чорною Скелею та бачив, як найкращі люди Меволента просто розверталися й тікали. Вона водночас билася зі Змієсердом і Мстивославом, змусивши обох відступити. Тож «видатна» і близько не підходить, аби її описати. Вона була величною жінкою, від початку до кінця.

— Як вона померла?

— Помилилася, — відповів він. — Виступила проти лорда Гріхопада.

Літній чоловік, що рухався, наче юнак, вийшов з автівки. Він мав вигляд авторитетної людини. Очі мав холодні. Чоловік, що вийшов за ним, мав слабко виражене підборіддя та жодних ознак авторитету, проте його завзяття було очевидним із першого погляду.

Чоловік із холодними очима зайшов до кінотеатру, а інший дав знак людям у сірому. Вони, наче рідина, влилися до будівлі через вікна, чорний вхід і світлові люки. Завзятий чоловік поспішно рушив за ними.

Високо на даху кінотеатру в темряві ховався силует, що спостерігав за всім.

Страхопуд відклав куртку й узявся працювати над тунікою.

— Тоді в нас було правило: не виходити з Гріхопадом сам на сам. Треба дочекатися, доки за твоєю спиною збереться армія, тоді напасти на нього гуртом і молитися, аби комусь удалося зробити влучний постріл.

— Гріхопад був настільки небезпечний?

Страхопуд знизав плечима.

— Можливо. А може, й ні. Знаєш, складно відділити правду від переказів. Він з’явився нізвідки, став найстрашнішим генералом Меволента, а тоді зник — і все це за кілька років. У нього був той обладунок і сила некроманта, й хоч куди він ішов, усюди лишав по собі руйнівний слід. Мати зійшлася з ним у двобої, і він її вбив. Убив би й мене, але…

До кімнати зайшла Кларабель, і Страхопуд замовк.

— Ви бачили професора? — спитала вона.

— Вибач, ні, — відповіла Таніта. — Щось сталося?

— До кінотеатру прийшов якийсь чоловік. Хоче поговорити з професором Бурком, відмовляється назвати своє ім’я. Він доволі грубий.

— Ти продовжуй шукати професора, — сказав Страхопуд. — А ми поки що поговоримо з цим чолов’ягою, дізнаємося, чого йому треба.

— Це було б чудово, — озвалася Кларабель із раптовою посмішкою. Вона вийшла з кімнати, наспівуючи щось собі під носа.

Таніта зі Страхопудом пішли до кінотеатру, долаючи сходи в напівтемряві. Вони пройшли крізь двері, що ховалися в екрані, та опинилися на сцені. Посеред зали поміж рядами запилюжених сидінь стояв чоловік.

— Містер Кравчик, — мовив Турід Ґілд. Його голос підхоплювала ледь чутна луна. — Вітаю з поверненням до світу живих.

— Ґілд. Що привело тебе сюди?

— Взагалі‑то, я Верховний Маг, — виправив його Ґілд. — Але ж ти був статуєю два роки — гадаю, можна пробачити тобі цю невеличку похибку.

— То була не похибка.

— Чим можемо вам допомогти? — спитала Таніта настільки крижаним та негостинним голосом, наскільки можливо.

— Ви — нічим, — відповів Ґілд. — Я прийшов, аби поговорити з власником цього закладу.

— Про що?

— На жаль, це справа Святилища.

Таніта роззирнулася навкруги. Кінотеатр поглинали тіні та темрява.

— Ви тут один?

— Чого б це? Я ж серед друзів, хіба ні?

— Залежить від того, — сказав Страхопуд, — чи вважаєш ти своїм другом Черептона Крутія.

Ґілд стримано посміхнувся.

— Крутій — зрадник.

— Він те саме казав про вас, — сказала Таніта.

— Черептон Крутій працює на Диявольєрі. Разом із дівчиськом він допоміг їм поцупити рештки Ґротескера для незаконних цілей, а тоді чинив спротив, напав на співробітників Святилища й утік від закону. Він — ворог Святилища та всіх людей із правильним мисленням.

З‑за екрана вийшов Проникл і підійшов до Таніти зі Страхопудом.

— Чого ви хотіли, Верховний Магу?

— Ах, професоре. Мені потрібна всього лише хвилька вашого часу.

— Кожна хвилька мого часу дорогоцінна. Кажіть, що хотіли.

Ґілд люб’язно кивнув.

— Гадаю, вам відомо, яку загрозу становлять Диявольєрі. Ви знаєте, що до їхніх планів входить викрадання решток Ґротескера й останнього телепортера, хлопця на ймення Флетчер Рен.

— Так.

— У мене є причини вважати, що хлопця переховують на території цього закладу. Я б хотів, аби ви передали мені його, коли ваша ласка.

— Верховний Магу, запевняю вас, я не…

Ґілд підняв руку.

— Професоре. Я про вас надзвичайно високої думки. Я поважаю вашу роботу й ваші принципи. Благаю, не шкодьте своїй репутації, намагаючись ошукати мене, оскільки мені відомо, що хлопець тут. Краще вже промовчіть, ніж опуститися до недбалих напівправд. Такі речі нижчі за вашу гідність.

Таніта кинула погляд на Проникла й побачила, як червоніють його щоки.

— Верховний Магу, — мовив Проникл, — не думайте, що знаєте людину на підставі кількох зустрічей. Це може викликати роздратування й тверде небажання співпрацювати. Також не тіште себе надією, що зможете присоромити людину настільки, що схилите до співпраці, й ніколи, за будь‑яких умов не дозволяйте собі зверхності. Щодо вашої справи — хоч я і знаю про Флетчера Рена, не можу сповістити про його місцеперебування. На жаль, ніяк не можу вам допомогти.

Ґілд похитав головою.

— Ви розчарували мене, професоре.

Вереск сигналізації пробився крізь двері в екрані. Таніта й Страхопуд обернулися на звук.

— На вашому місці я б лишився тут, — порадив Ґілд.

— Що ви зробили? — спитав Проникл, але з його погляду Таніта зрозуміла, що він уже знає відповідь. Ґілд стояв перед ними не для того, щоб вимагати Флетчера Рена, — він цілеспрямовано їх відволікав.

— Мої сікачі прорвалися крізь захист вашої установи, — майже лінивим голосом озвався Ґілд. — Їм наказано захопити, але не шкодити — проте вони застосують силу, якщо вважатимуть за потрібне.

— Ви не маєте права! — прогримів Проникл.

— Ми прийшли сюди за хлопцем й нікуди не підемо без нього.

Страхопуд кинувся до дверей. Таніта вже майже рушила за ним, коли раптом побачила інших людей у залі кінотеатру. Вони вийшли з темряви поміж рядами, швидко наближаючись до Ґілда, що стояв біля сцени.

Пострах Крав. Троянда Кат. Біллі‑Рей Санґвін. Джерон Ґеллов. У руках у Троянди Кат — меч Таніти.

— Ви з ними заодно, — видихнула Таніта.

Ґілд холодно всміхнувся до неї.

— Заодно з ким, міс Лов?

Він усвідомив, що вона дивиться за його спину, й, насупившись, обернувся. Ґеллов ударив його, і Ґілд упав на руки й коліна. Троянда Кат гигикнула та копнула чоловіка — той перекотився набік і нерухомо завмер.

— Убийте їх, — наказав Ґеллов.

Крав застрибнув на сцену, кинувся вперед і збив Страхопуда з ніг. Кат метнулася до Таніти, але та злетіла в повітря над головою суперниці й зіткнулася із Санґвіном. Він замахнувся, але не влучив бритвою в горло дівчини, а от її черевик поцілив йому в живіт.

Троянда Кат махнула мечем, Таніта ухилилася від удару. Божевільна жінка скривила свої червоні губи, наближаючись до Лов. У Таніти не було часу, аби вдіяти щось вигадливе — противниця була надто вправна.

Страхопуд вислизнув із рук Крава й тепер молотив кулаками бік сивого чоловіка. Таніта збиралася гукнути, що удари не допоможуть, але Страхопуд і сам швидко зрозумів це. Крав знову схопив його.

Таніта обернулася спиною до Санґвіна, і той не зміг не піддатися спокусі. Досі намагаючись вирівняти дихання, він кинувся на неї, та дівчина обернулася, спіймала блондина й штовхнула просто на Троянду Кат. Меч випав із її руки, й Таніта врізалася в жінку.

Позаду до Крава підбіг Проникл і поклав сяючі руки йому на спину. Крав здивовано сіпнувся, а наступної миті обернувся, скрикнувши від раптового болю. Громила збив із ніг Проникла, а тоді Страхопуд штовхнув повітря й скинув Крава зі сцени.

Санґвін підхопив меч Таніти з підлоги й вишкірився — тепер він тримав зброю в обох руках. Таніта відштовхнула від себе Троянду Кат і ухилилася від випаду Санґвіна — клинок сяйнув між ними, наче блискавка. Щоправда, нападник не звик до зброї таких розмірів. Він замахнувся надто сильно, і Таніта опинилася на ньому ще до того, як той устиг виправити свою помилку. Рука дівчини стиснула його зап’ясток, а нога врізалася в коліно суперника. Відкинувши лезо, Таніта влучила кулаком у лоб Санґвіна. Той розтиснув руку, і вона перехопила свій меч.

— Досить, — гукнув Ґеллов, і Санґвін одразу ж відступив.

Троянда Кат зиркнула на Таніту, проте повернулася туди, звідки прийшла, не сперечаючись. Пострах Крав із гарчанням підвівся на ноги й рушив услід за напарниками. Дорогою він зупинився, аби підібрати Туріда Ґілда.

— Хлопець, поза сумнівами, телепортувався в безпечне місце, — звернувся до них Ґеллов із мороку. — Мабуть, він зробив це, щойно відчув небезпеку, як ми й гадали.

— Вам ніколи його не спіймати, — мовив Страхопуд.

— Ми навіть не намагаємося це зробити. Навпаки, хочемо, аби ви привели його до нас. Віддайте нам хлопчиська, і тоді ми повернемо вам Верховного Мага, — він жестом показав на непритомного Туріда Ґілда, якого без жодних зусиль тримав на руках Крав. — Десь у людному місці, аби ви не розвели гармидер. Скажімо, на мості Ліффі, завтра опівдні. Якщо запізнитеся, він загине.

Із цими словами вони пішли геть.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Хтось спостерігав за домівкою Порцеляни.

Він припаркувався на тій самій вулиці, досить далеко, аби бути обережним, але достатньо близько, щоб спостерігати за дверима. Надворі був холодний вечір, тож чоловік убрався в тепле пальто. Він був стихійником, і через короткі проміжки часу в автівці спалахувало світло, коли він грівся.

— Один із Диявольєрі? — спитала Валькірія.

Вони сховалися за рогом з іншого боку вулиці, ще далі від будівлі. Вечірній вітер підхоплював краплі дощу та заносив їх за комір куртки Валькірії. Вода стікала її спиною, й дівчинку били дрижаки.

А от Черептон, здається, не звертав на погоду уваги. Він похитав головою. Дівчинка пожалкувала, що в неї нема такого капелюха, як у детектива, або ж одного з його шарфів.

— Це агент Святилища, — сказав він. — Ґілд приставив спостерігачів до всіх, хто пов’язаний із нами. Він намагається відрізати нас.

— Тоді, мабуть, за лабораторією Проникла теж стежать, — засмучено озвалася Валькірія. Їй дуже хотілося піти кудись, де тепло й сухо.

Якесь авто проїхало по величезній калюжі надто близько до бордюру й оббризкало Валькірію. Торік одіж захистила б дівчинку, але тепер вода просякла одразу в кількох місцях. Валькірія зціпила зуби й ледве стримала зойк.

Вона провела поглядом автівку, що поїхала собі далі, щаслива й без жодної гадки про те, що сталося, та обернулася до Черептона.

— Просто зателефонуй Порцеляні. Скажи, аби вона принесла Посох, потім зустрінемося з нею, поставимо новий кристал, а тоді я піду кудись перевдягнутися. Я вся промокла та змерзла.

— Її телефон прослуховуватимуть.

— То як ми з нею зустрінемося?

Наступної миті агент Святилища завів двигун свого авто й поспіхом виїхав на дорогу. Напарники спостерігали, як той швидко їде геть.

— Оце тривожно, — замислено промовив Черептон.

— Гадаєш, це пастка?

— Або так, або в місті трапилося щось непередбачине. У будь‑якому разі, — його голос трохи повеселішав, — дарованій коняці зубів не лічать — звісно, якщо вона не дерев’яна. Ходімо.

Вони поквапом рушили вулицею, роздивляючись навкруги в пошуках ознак засідки. Напарники без перешкод дісталися багатоквартирного будинку та піднялися сходами. У Валькірії в черевиках хлюпала вода.

Детективи піднялися на третій поверх, де худий чоловік відчинив їм двері після стуку Черептона та швидко зміряв їх поглядом. Просуваючись лабіринтом шаф, вони помітили, що бібліотека сьогодні майже безлюдна.

Порцеляна Журба чекала на них. Жінка вбралася в плаття з червоного шовку. На столі біля неї лежала дубова скринька. Символ, схожий на акуляче ікло, що пронизує зірку, був вирізьблений на її поверхні.

— Люди налякані, — мовила жінка. З її тону було зрозуміло, що їй це не до вподоби. — Кожен чаклун у країні збирається або битися, або тікати. Це погано для бізнесу.

Черептон кивнув.

— Еге ж, кінець світу — він такий.

— Я не реагуватиму на це, — зітхнула Порцеляна, — хай би скільки жовчі могла вмістила відповідь. Кристал у вас?

— Так.

Вона провела рукою над дубовою скринею, й на мить символ спалахнув. Скриня клацнула та відчинилася. Там срібні застібки тримали золотий жезл. Застібки повільно розійшлися, і Порцеляна витягнула зі скрині Посох Предвічних.

— Ти вже прибрала старий кристал, — зазначив Черептон.

— Я хотіла його дослідити. Якби знала, що єдиний доторк перетворить його на попіл, то, мабуть, довірила б цю справу комусь іншому.

Вона простягнула Посох Валькірії. Дівчинка притиснула чорний кристал до виїмки. Щоправда, цей кристал був більший за попередній, тож, аби вставити його на місце, довелося докласти зусиль.

Поки Валькірія займалася Посохом, Черептон дивився на Порцеляну.

— Ти ж розумієш, що це означає, чи не так? Нам потрібна твоя обіцянка, що коли брама відчиниться, ти будеш на нашому боці.

— Ну, як власниця Посоха, я єдина можу ним скористатися, тому тобі справді краще сподіватися на це.

— Мені потрібні гарантії, Порцеляно.

— Я ніколи нічого не гарантую. Доведеться просто мені повірити. Більшого ви не отримаєте.

Валькірія спробувала натиснути на кристал під іншим кутом, і він став на місце. Посох замкнувся довкола нього. Чорний кристал спалахнув.

— Готово, — сказала Валькірія, здивована тим, що їй це вдалося. Порцеляна забрала в неї жезл.

— Відступи, — наказала вона. Жінка направила Посох на дубову скриню, проте нічого не відбулося. Вона спантеличено глянула на зброю. — Він не працює.

— Може, кристал не такий, — припустила Валькірія. — Може, завеликий.

— Я останній користувався Посохом, — задумливо мовив Черептон, забираючи його в Порцеляни. — Може, я його власник.

Детектив націлив його на скриню, проте блискавки не було.

Валькірія похнюпилася.

— То ми просто згаяли час. І тепер нам нема чим захищатися від Безликих.

— Ні, — озвалася Порцеляна. — Глянь на нього. У Посоха є сила, він просто не визнає свого справжнього хазяїна.

Черептон простягнув зброю Валькірії.

— Спробуй‑но.

Дівчинка насупилася.

— Він не мій. Ти скористався ним проти Змієсерда, а потім ти ж передав його Порцеляні. Це хтось із вас — я тут ні до чого.

— Коли я віддав його Порцеляні, він був поламаний. Ти щойно замінила джерело його сили й перша тримала його після відродження.

Досі не розуміючи цієї логіки, Валькірія взяла Посох і простягнула його до дубової скрині.

— Як із нього стріляти? — спитала вона.

— Забажай, аби він вистрілив, і він вистрілить.

— Еге, але, може, є якась конкретна команда, типу «вогонь!» , чи мені просто треба захотіти, аби…

Чорна блискавка вирвалася з кристала, і стіл перетворився на порох. Скриня гучно впала на підлогу.

Валькірія витріщилася на це.

— Я не влучила у скриню.

— Так, але все ж таки вдалося знищити стіл.

Кристал знову засвітився, спалахнула блискавка, і книжкова шафа зникла в круговерті пилу. Порцеляна зойкнула від переляку, а Валькірія — від подиву.

— Я не хотіла! — вигукнула вона. — Я просто подумала про це і…

Черептон відтягнув Порцеляну назад, і блискавка влучила в шафу за її спиною.

Валькірія обернулася й пожбурила Посох у руки Черептона.

— Заберіть його в мене!

— Мої книжки! — скрикнула Порцеляна.

— Я не можу ним користуватися! Не можу, Черептоне! Я намагалася не думати про те, як Посох стріляє, та це єдине, про що я могла думати! Ця думка постійно вигулькувала у мене в голові!

— Усе гаразд, — заспокійливо мовив Черептон. — Ніхто не постраждав.

— Мої книжки! — розлючено повторила Порцеляна.

— Порцеляно, мені справді дуже шкода… — почала була Валькірія, та не змогла дібрати слів.

Порцеляна люто подивилася на неї, а тоді перевела погляд на Черептона.

— Деякі з цих книжок — єдині у своєму роді.

— Розумію.

— Вони безцінні, Черептоне. Навіть більш ніж безцінні. Таємниці, що там зберігалися, історії, які вони ховали в собі…

— Я радо відшкодую тобі збитки.

— Неможливо відшкодувати безцінне! Його тому й називають безцінним!

— Тоді я заплачу бодай за шафу.

— За шафу? — заволала Порцеляна, а потім відвернулася від них, сховавши обличчя в долонях. Валькірія чула, як жінка повільно рахує до десяти.

Дорахувавши, вона обернулася та спробувала посміхнутися. За кілька секунд посмішка стала правдоподібною.

— Валькіріє, то виходить, що ти власниця Посоха. Чудово. А це, серед іншого, означає, що тобі не варто лишати цю абсолютну зброю в руках особи, якій ти не довіряєш.

— Порцеляно… — почав був Черептон, але жінка підняла руку, аби той замовк.

— Звісно, ти не можеш ним користуватися, — вела далі вона. — Принаймні зараз. Тож тобі треба його заховати.

Валькірія насупила брови.

— Чому?

— Якщо Диявольєрі дізнаються, що він працює, ти станеш наступною їхньою ціллю. Вони спробують захопити тебе живцем, підкорити й тримати живою, аби влада над Посохом не перейшла до наступної особи, яка його підбере.

— Є ще одна причина, — мовив Черептон. — Якщо їм удасться накласти на нього руки, нам нічим буде зупинити Безликих. Ця зброя — наш останній аргумент, тож її варто ховати, доки брама відчиниться.

— Якщо відчиниться, — виправила його Валькірія.

— Оптимістка до останнього, — сухо озвалася Порцеляна.

— Нам досі не завадить твоя допомога, — звернувся до неї Черептон.

— Дурниці, — відповіла Порцеляна. — Ви чудово впораєтеся без мене. Крім того, портал відкриється на фермі. На фермі, Черептоне. Я що, схожа на жінку, як має в гардеробі відповідне взуття?

Худий чоловік поспіхом підбіг до неї та прошепотів щось на вухо. Порцеляна кивнула й зиркнула на напарників.

— Гадаю, вам варто повернутися до «Гіберніану». Там відбулися деякі зміни.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Містер Блісс зустрів детективів, коли вони прямували до кінотеатру. Він повідомив їм про те, що сталося, та додав, що Рімус Каламут разом із сікачами кинувся слідом за Диявольєрі в абсурдному намаганні наздогнати їх, коли ті забралися геть із Ґілдом. Основною проблемою в цьому було те, що, по‑перше, суперник мав завелику перевагу, по‑друге, ніхто не знав, яким транспортом вони пересуваються і чи транспортом узагалі. Але Блісс відпустив Каламута — просто тому, що хотів, аби той пішов.

Вони поквапом спустилися поміж рядами, а в цей час екранні двері на сцені відчинилися й звідти вийшли Страхопуд із Танітою. Валькірія подивилася на них, шукаючи травми, але Таніта перехопила її погляд та підморгнула. Цей невеличкий жест підбадьорив дівчинку, і її серце забилося в грудях уже не так швидко.

— Вибач, — мовив Страхопуд до Черептона. — Ми намагалися як могли, але…

— Вашим завданням було захищати не Ґілда, — нагадав Черептон, — а Флетчера. Де він?

— Тут, — озвався Флетчер просто за спиною Валькірії. Вона підстрибнула й вирячилася на нього, а тоді хлопець розчинився в повітрі та з’явився на сцені біля Таніти. — Ви ж не віддасте мене цим психам, правда? Типу, я знаю, що в них заручник і оце все, але ж він старигань, він і так уже майже мертвий. А я важливий, тож мене треба тримати в безпеці, еге ж?

— Ми не підемо на обмін, — сказала Таніта.

— Та ні, — мовив Блісс, — підемо.

Усі витріщилися на нього. Він стояв, наче скеля серед бурхливого моря.

— Це божевілля, — проказав Страхопуд. — Ти хочеш, аби ми передали останнього телепортера просто тому, що нас попросили про це? Та ще й обміняти на Ґілда?

— Якщо ми цього не зробимо, вони без вагань уб’ють Верховного Мага.

— Бліссе, — мовив Черептон, — якщо ми віддамо Флетчера Рена, цей світ загине.

— А якщо дамо їм змогу вбити Туріда Ґілда, — парирував Блісс, — світ порине в хаос.

— Між хаосом і смертю я оберу хаос, — зауважив Страхопуд.

Блісс похитав головою.

— Ірландія — це Колиска Магії. Наші люди були першими Предвічними. Наші люди боролися з Безликими на цих узбережжях. Ця земля ховає таємниці, які зачаровують і жахають, яких прагнуть Ради всього світу. Якщо ми втратимо ще одного Верховного Мага лише через два роки після того, як убили Меріторіуса, скільки часу знадобиться нашим друзям та сусідам, аби втрутитися, як гадаєте?

— Вам усім відомо, що я не найбільша прихильниця Англійського Святилища, — сказала Таніта, — проте навіть вони не настільки дурні, аби спробувати захопити владу.

— Якщо їм удасться довести, що все це заради їхнього ж блага, то вони можуть вирішити, що ризикнути варто. Річ не в політиці. Річ у силі. Наш обов’язок — захищати своє. Не через егоїзм, а через потребу в цьому. Якщо магія цих земель потрапить у хибні руки, весь світ сколихнеться від змін.

Черептон зняв свій капелюх і струсив із крисів уявні пушинки.

— А якщо ми здамо Рена, Диявольєрі успішно втілять свій план, тож світ у будь‑якому разі сколихнеться.

— Саме тому, детективе, твоїм завданням буде, аби цього не сталося. У тебе дві цілі: повернути Туріда Ґілда живим і відносно неушкодженим і зробити все можливе, аби Диявольєрі не схопили Флетчера Рена.

— Тобто ти кажеш, що ми маємо їх ошукати.

— Так, саме про це я й казав.

Черептон знизав плечима.

— Ну, я в будь‑якому разі збирався так вчинити.

— Ми досі вигнанці? — спитала Валькірія.

— На жаль, так, — озвався Блісс. — За відсутності Ґілда я беру на себе керівництво, проте доки в лавах Святилища є шпигун, повертати вас буде надто небезпечно. Я зроблю все, що зможу, аби тримати Рімуса Каламута якнайдалі від вас, проте залишу його головним детективом, аби наш шпигун міг чимось себе зайняти.

— Геть, — проказав Проникл.

Усі подивилися на чоловіка, що вийшов через прохід в екрані.

— Геть, — повторив він. — Усі ви. Геть звідси. Це лабораторія наукової магії, прихисток знань і лікування. Тут не місце для насильства.

— Професоре… — почав був Черептон, але Проникл підняв руку, і той замовк.

— Ти привів смерть і руйнацію до моїх дверей, детективе Крутію. Як завжди. І хоч я радо залікую твої поранення чи травми твоїх друзів, я не збираюся просто сидіти й спостерігати за тим, як ти перетворюєш це місце на свій штаб. Сьогодні на цей заклад напали сікачі. Ніби й цього замало, фанатичні прихильники Безликих влаштували бій просто там, де ви зараз стоїте. Я давав клятву лікувати людей, але сьогодні мусив використати свою силу, аби завдати їм болю. Це непрощенно. Непрощенно!

Валькірія відсахнулася, побоюючись, що він скористається її травмами, аби дорікнути Черептону. Проникл глянув на неї, потім знову на Черептона, проте ця мить спливла.

— Я лікуватиму ваші рани, — мовив професор, — але не допомагатиму в битвах. Забирайтеся звідси всі.

Він розвернувся та пройшов крізь прохід у екрані. Наступної миті зображення дверей розпливлося, а важкі завіси почали закриватися. Кілька прожекторів, які ще горіли, згасли.

Блісс вийшов перший. Інші глянули на Черептона, що знову надів капелюх. Усі вдягнули верхній одяг, Страхопуд підняв два великі мішки, і вони вийшли з кінотеатру.

Черептон відчинив Пурпурову Загрозу.

— Я так розумію, повертаємося до мене? — мовив Страхопуд і пожбурив мішки до фургона.

— Гаразд, — сказав Флетчер і взяв Валькірію за руку, — зустрінемося там.

І вони телепортувалися.

Скидалося на те, наче дівчинка кліпнула очима, і за цю мить вона відчула порив вітру та легкість в усьому тілі, її живіт скрутило, а довкола не було нічого, крім долоні Флетчера в її руці. Його рука була єдиною справжньою річчю, й вона здавалася приємною, теплою та заспокійливою.

А потім вони опинилися на даху крамниці Страхопуда. У Валькірії запаморочилося в голові, й вона ледь не впала на коліна. Флетчер посміхався дівчинці.

— З тобою все гаразд? — м’яко спитав він.

Валькірія вгатила йому в щелепу, і хлопець сахнувся.

— Чому?! — заволав він.

Вона впилася в нього поглядом, відчуваючи, як голова яснішає.

— Здебільшого через шок, — розлючено відповіла дівчинка. — Не можна просто так телепортувати людей без їхньої згоди! А якби щось пішло не так? А якби ти телепортував лише половину мене?

— Такого ніколи не траплялося.

— Або відпустив би мою руку на пів дорозі?

— Це неможливо.

— Або ми з’явилися б десь у стіні?

Він завагався.

— Гаразд, така загроза була… Але оскільки я вже був тут раніше, то можу уявити собі це місце, а це все, що мені треба. Чесно кажучи, я думав, тобі сподобається.

Задзвонив мобільний Валькірії. То був Черептон. Вона запевнила детектива, що з нею все гаразд і що вона чекає на нього в крамниці Страхопуда.

— Він сказав, що приб’є тебе, — повідомила вона Флетчерові.

Той знизав плечима.

— Він увесь час так каже.

— Цього разу він не жартував.

— А яка різниця? Якщо він віддасть мене тим психам, я все одно загину, правильно?

Валькірія промовчала. Флетчер подивився на місто довкола.

— Тут доволі красиво, — вів далі він. — Усі ці ліхтарі. Через дощ усе трошки виблискує, еге ж? У Лондоні все так само. Іноді забуваєш, наскільки все насправді брудне, — він зустрівся поглядом із дівчинкою. — Що сталося з цим Ґілдом? Як думаєш, його вб’ють?

Валькірія завагалася.

— Не знаю.

— А тобі не однаково?

— Що? Звісно ж, ні.

— Він тобі не подобається.

— І все одно я не хочу, аби його вбили.

Флетчер ненадовго замовкнув.

— У Таніти є хлопець?

Валькірія підозріло глянула на нього, здивована настільки різкою зміною теми.

— У тебе жодних шансів.

— Ти цього не знаєш.

— Знаю.

— Назви мені три причини.

— Досить і двох. Перша — вона занадто стара для тебе, друга — ти дуже докучливий.

— Агов, якщо ти надто мала, аби визнати мою харизму, це ще не означає, що її нема. Я вигідна партія.

— Це тобі матуся так каже? — вишкірилася Валькірія.

— Та ні. Моя мати мертва.

Вишкір зник із обличчя дівчинки.

— Ох…

— А що з твоєю родиною? Що вони думають про всі ці магічні пригоди й розслідування злочинів, якими ти займаєшся?

— Вони ні про що не знають. У мене вдома є дзеркало, і коли я торкаюся його, звідти виходить моя дзеркальна копія й робить за мене всі нудні речі в школі й удома, приязно ставиться до людей і все таке.

— Твоє віддзеркалення оживає? — перепитав Флетчер, широко розплющивши очі.

— Еге.

— Серйозно? Та це крутезно! І всі вірять, що ти просто звичайне дівча?

— Вони вважають мене дивачкою, але загалом так.

— Це неймовірно. Тобто існує дві тебе?

— Щось типу того.

Він замовк, і незабаром дівчинка почала гадати, про що він думає.

— Круто, — зрештою, мовив Флетчер. — То можна мені одне з таких дзеркал? Можливо, нам удасться виміняти мою дзеркальну копію на цього вашого Ґілда. Якщо у віддзеркалення не буде моїх здібностей — інакше задум утрачає сенс.

— Ні, копії не можуть чаклувати. Але це не спрацює. Зазвичай маги помічають дзеркальну копію за милю.

Флетчер знизав плечима.

— Варто спробувати. Повір, чудово буде, коли все скінчиться і я зможу повернутися до свого життя.

— А яким було твоє життя? Що ти робив цілими днями?

— Що хотів. У мене є оця сила. Я не тренувався, аби її отримати, мені ніхто про неї не казав, просто сталося що сталося. Я природжений телепортер. А це означає, що можу йти куди завгодно й робити що заманеться. Цим я і займався цілими днями — чим заманеться.

— Тобі варто знайти собі вчителя.

— Кого? Усі телепортери мертві.

— Як постійно каже Черептон, магія є магія. Базові ключові принципи всюди однакові, незважаючи на те, яка саме в тебе сила.

Флетчер скривився.

— З опису дуже схоже на школу.

— Це значно веселіше, — посміхнулася Валькірія. — Ти можеш бути природженим телепортером, але ніколи не розкриєш свого потенціалу, якщо не тренуватимешся.

Він розчинився в повітрі, а тоді з’явився в неї за спиною.

— Я вже достатньо вправний.

Вона обернулася, але хлопця там уже не було.

— Гаразд, — мовила дівчинка. — Це так по‑дорослому.

Він торкнувся її плеча, вона розсміялася й замахнулася на нього, але телепортер з’явився перед нею із зухвалим вишкіром на губах.

Вони зачекали на даху ще хвилин десять. Валькірія щосили намагалася не посміхатися від докучливих зауваг Флетчера — щоправда, навіть попри щирий спротив, дівчинка зрозуміла, що він її розважає. Коли наблизилися фари Пурпурової Загрози та фургона Страхопуда, Флетчер простягнув руку, й Валькірія взяла її. Знову те саме враження, наче вона кліпнула очима, потім щось її підхопило, і ось вони на тротуарі. Валькірія трималася за хлопця, допоки у голові не перестало паморочитися.

Вони розділилися, коли до них наблизився Черептон. Він нависав над Флетчером, який помітно нервував. Страхопуд і Таніта поквапилися приєднатися до компанії.

— Ніколи, — сказав Черептон, — не роби цього більше.

Флетчер кивнув.

— У крамниці хтось є, — тихо промовив Страхопуд. Вони простежили його погляд, що прикипів до трохи прочинених дверей. Усередині було темно.

Черептон дістав револьвер і глянув на Флетчера.

— Забудь, що я казав, і телепортуйся звідси. Валькіріє, йди з ним.

Вона взяла Флетчера за руку та знаком показала нагору. Той кивнув, і вони знову перемістилися на дах. Цього разу запаморочення минуло швидко, і дівчинка тихо рушила вперед, до світлового люка. Припавши до даху, вони зазирнули через скло.

Світло вуличних ліхтарів простромило темряву, коли двері прочинилися навстіж. Валькірія їх не бачила, проте уявила, як Черептон разом з іншими безшумно вриваються всередину та перевіряють закутки. За кілька секунд до неї долинули голоси.

Хтось увімкнув світло.

Черептон ховав револьвер, а Таніта — меч. Страхопуд повертався від вимикача до друзів, які стояли навпроти Соломона Вінця та ще двох некромантів.

— Там безпечно, — мовила Валькірія до Флетчера. — Ходімо.

Вони підвелися, він узяв її за руку. Дівчинка кліпнула очима, а тоді опинилася в крамниці. Присутні обернулися до раптових прибульців. Вінець кивнув, привітавшись, і вів розмову далі.

— Перед вами — виняток зі спільноти некромантів. Більшість дотримується думки, що ми маємо полишити вас сам на сам із вашими битвами.

— А ви думаєте інакше? — спитав Черептон.

— Вважаю цей підхід дурним, і мої колеги зі мною згодні.

Його супутники вбралися в чорне. Із плечей жінки звисав плащ, його краї наче звивалися в тінях. Чоловік мав старий кремінний пістоль у кобурі, прикріпленій до ноги. Жоден із них анітрохи не мав дружнього вигляду.

— Три некроманти — така собі компанія, — озвався вочевидь не вражений Страхопуд.

— Навіть чотири, — відказав Вінець і стукнув ціпком об підлогу.

Із підсобки вийшла ще одна постать. Й одразу ж Черептон витягнув револьвер, Таніта — меч, а Страхопуд запалив вогонь у руках.

Білий Сікач став поряд із Вінцем.

Черептон відтягнув запобіжник револьвера.

— Поясни, Вінцю. Цей чоловік — серед осіб, яких розшукує Святилище вже понад два роки.

Вінець невинно посміхнувся.

— Запевняю тебе, Черептоне, мій колега не міг відповідати за свої дії.

— Він ледь не вбив мене! — прогарчала Таніта.

— За наказом Нефаріана Змієсерда, — відзначив Вінець. — Він майже точно не усвідомлював, що робить.

Білий Сікач нерухомо стояв на місці. Коса, що поранила Таніту, стриміла в нього за спиною.

— Як він опинився серед вас? — спитав Черептон.

Вінець знизав плечима.

— Це нашою технікою скористався Змієсерд, аби оживити його. Щойно ми зрозуміли, що він зробив, то спромоглися позбавити його контролю над Сікачем, і той прийшов до нас.

— То це через вас він проігнорував накази Змієсерда у Святилищі?

— Так, через нас. Якби ж тільки нам удалося послабити вплив Змієсерда раніше, міс Лов не постраждала б, а містеру Кравчику не довелося б перетворювати себе на садову прикрасу.

Страхопуд кинувся вперед, і Черептону довелося його стримати.

Таніта підійшла до Білого Сікача, що подивився на неї згори. Її обличчя відбивалося у його заборолі.

— Він має сили некроманта? — спитала вона, звертаючись до Вінця, але не відводячи очей від Сікача.

— Ні. Він звичайний сікач, хоча й один із найкращих. Окрім того, він мертвий, здатний до самолікування та непереборний. Він став результатом однієї з наших технік, тож, оскільки він солдат, його природний інстинкт — виконувати наші накази та стояти на нашому боці. У цій ситуації наш бік, на щастя, і ваш бік також.

Таніта розвернулася й рушила геть.

— До мого боку він не належить.

— І до мого теж, — прогарчав Страхопуд.

— А проте, — мовив Вінець, — він частина спільноти некромантів, до якої ви звернулися. Трійко нас і Білий Сікач. Якщо, звісно, ви не вважаєте, що зможете зупинити Диявольєрі без нас.

Черептон сховав револьвер.

— Якщо хтось із нас переживе це, Вінцю, у нас із тобою буде розмова.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Уранці в суботу Валькірія пролізла крізь вікно до своєї спальні саме тоді, коли її дзеркальна копія прокидалася.

— Маєш жахливий вигляд, — зазначило віддзеркалення. Воно сіло в ліжку й подивилося на дівчинку.

— І тобі привіт, — відповіла Валькірія, кидаючи куртку до шафи.

Вона проспала дві години на дивані в Страхопуда та була геть виснаженою. Усівшись, вона зняла черевики.

— Твої батьки вирушають до Парижа за пів години, — повідомила копія. — Ти прийшла попрощатися?

— Такий був задум.

— Хочеш, аби я повернулася до дзеркала?

Валькірія роздягнулася та копняком пожбурила свою чорну одежу у куток, а тоді вбралася в домашнє.

— Я ненадовго, — сказала вона. — Прийму душ, поцілую своїх на прощання та знову піду.

— То мені лишитися тут?

— Сховайся під ліжком про всяк випадок, може, мама зайде.

Копія зробила, як наказано, а Валькірія спостерігала, як та ховає свої ноги.

— Тобі там норм?

— Еге, — долинуло у відповідь. — А ще я знайшла твою зниклу білизну.

— Суцільні добрі новини. А тепер тихо будь.

Валькірія прокралася до ванної, замкнула двері та відкрутила кран. Ступивши під душ та опинившись під струменем гарячої води, вона видихнула. Її голова опустилася, очі заплющилися, і вже за мить волосся прилипло до шкіри голови. Вона відчувала, як бруд, кіптява та піт змиваються, і то було приємне відчуття. Вона знову провела язиком по зубу, перевіряючи пломбу. Та досі була завеликою на дотик, і Валькірія боялася натиснути надто сильно і зсунути її з місця.

Дівчина вимила голову. Її м’язи, все тіло почало розслаблятися. Досі вона не розуміла, яке напруження відчувала, проте усвідомила, що зараз справді не відмовилася б від масажу. Мабуть, Порцеляна знає, кому зателефонувати в такому випадку.

Валькірія спробувала подумати про те, що скаже батькам, і в животі наче здійнялася зграя метеликів. За останні два роки їй надто часто доводилося прощатися з ними наче востаннє, і цього разу було не легше.

Завершивши водні процедури, вона вийшла з душу та витерлася. Біля дверей почулися кроки.

— Доброго ранку, люба, — гукнула мати.

— Доброго ранку!

Валькірія витерла з дзеркала конденсат і глянула на себе. На обличчі нічого підозрілого. Ні подряпин, ані синців. Душ повернув її до життя, вона більше не виглядала втомлено. Дівчинка була впевнена, що геть нічого з її вигляду не має стурбувати батьків. Вони зможуть вирушити в подорож без занепокоєння.

Звісно ж, за тієї умови, що Валькірії вдасться попрощатися не так, наче вона бачить їх востаннє.

Вона зробила глибокий вдих, натягнула халат і повернулася до кімнати. Вдягла джинси, футболку і кофту на блискавці, потім узула кросівки. Спробувала кілька «чергових посмішок» перед дзеркалом, а тоді, пересвідчившись, що вони правдоподібні, прошкультигала сходами з сердитим обличчям.

— Хтось не в гуморі, — мовив батько, щойно вона зайшла на кухню.

— Чому мені не можна з вами? — заканючила Валькірія. — Чому я маю лишитися з Берил?

— Тому що це романтична подорож, — повідомив він. — І вона не буде такою романтичною, якщо ти вештатимешся поряд, еге ж?

Валькірія гепнулася на стілець.

— Нащо вам романтика? Ви вже одружені. Романтику треба лишити таким, як я.

Її батько насупився.

— Ти ж не шукаєш романтики, правда? Тобі лише чотирнадцять. Ти маєш думати про інші речі. Про ляльок, наприклад.

— Тату, коли ти востаннє бачив мене з лялькою?

— Пам’ятаю, ми купили тобі одну, коли ти була малою, але, якщо не помиляюсь, ти розсміялася та побила її.

— Я була крутою малючкою.

До кухні увійшла мати.

— Дезе, де твій паспорт?

— А він мені треба?

— Ми сідатимемо на літак. Так, тобі потрібен паспорт. Де він?

— Емм… А де він зазвичай?

— Ти сказав, що в тебе. Учора ввечері, коли я спитала, ти запевнив, що він у тебе.

Батько Валькірії задумливо кивнув.

— Це я пам’ятаю. Хоча, можливо, я збрехав.

— Заради всього святого, Едглею…

Мати називала його на прізвище лише тоді, коли сердилася.

— Та він десь тут, — розсміявся чоловік. — Ти там собі збирайся, і коли буде час іти, я вже знайду паспорт.

— Нам виходити через сім хвилин.

Він ковтнув слину.

— Не проблема.

Мати Валькірії зітхнула та вийшла. Валькірія гукнула їй навздогін:

— Мамо, скільки тобі було років, коли в тебе був перший хлопець?

— Перший нормальний хлопець?

— Еге.

Тато насупив брови.

— У якому сенсі «нормальний»?

— У тринадцять, — почулася відповідь мами. — Дезе, знайди свій паспорт.

— То в якому сенсі «нормальний»? — гукнув він, але відповіді не було. Він обернувся до Валькірії. — Коли ми з твоєю мамою були дітьми, все було інакше. Часи були невинні. Ми півтора року чекали, аби просто за руки потриматися. Такі були правила, і ми були щасливі.

— Гадаю, ти перебільшуєш, тату.

— Хлопці жахливі, — мовив він. — Я ж знаю, я колись був одним із них.

Хтось подзвонив у двері. Поки тато шукав паспорт, а мати закінчувала збори, Валькірія пішла відчинити.

— Вітаю, Стефані, — мовив Рімус Каламут.

Вона заклякла на місці. На ньому були традиційні слакси та блейзер, але сьогодні до костюма додавалася огидна млява усмішка.

У роті в дівчинки пересохло. Вона мовила тихим голосом:

— Що ви тут робите? Вас тут не має бути.

— У мене є ордер на твій арешт, — солодко промовив Каламут. — Що, не думала, що я зможу вирахувати, хто ти й де живеш? Якщо твого доволі очевидного зв’язку з Ґордоном Едглеєм не досить, додай до цього десяток вампірів, що вистежували тебе на вуличках цього прекрасного містечка минулого літа. Я детектив, міс Вереміє. Розслідувати справи — моя робота, а конкретно ця таємниця була не надто складною.

— У мене батьки вдома. Ви не можете цього зробити.

— У тебе є вибір. Або я заарештовую тебе просто зараз, або ти кажеш мені, де скелет і де він тримає Верховного Мага.

— Диявольєрі схопив Ґілда. Бату схопив Ґілда.

— Із того, що я чув під час розслідування, виходить, що ніякого Бату не існує. Валькіріє, ніхто тебе не звинувачує. Ти ж розумієш, правда? Черептон увів тебе в оману. Це трапляється часто‑густо. Ніщо з цього — не твоя провина. Але зараз ти маєш зробити правильний вибір.

Вона витріщилася на нього.

— Ви не можете приходити до мене додому й погрожувати мені.

— Ти скажеш мені, де він?

— Ні, не скажу.

— У такому разі тебе заарештовано.

Валькірія спробувала зачинити двері, але Каламут перехопив і прочинив їх.

— Забирайтеся від мене, — мовила вона розлюченим голосом. — Існують правила. Ви не можете показувати свою силу перед цивільними. Мої батьки — цивільні. Якщо ви заберете мене, викриєте нас усіх.

Він протиснув обличчя в щілину дверей.

— Тебе заарештовано.

Дівчинка обернулася, коли почула, як наближається мати й тягне за собою валізу на коліщатках. Коли ж Валькірія повернула голову назад до дверей, Каламута вже не було.

— Хто то був? — спитала мати.

— Ніхто, — швидко відповіла Валькірія. — Помилилися будинком.

Мати кивнула, а тоді побачила паспорт на столі неподалік. Вона гукнула чоловікові нагорі:

— Дезмонде, я знайшла твій паспорт. Ходімо.

Валькірія широко розчинила двері, наче пропускала валізу матері. Дівчинка вийшла надвір і роззирнулася навкруги, аби впевнитися, що Каламута не видно.

Її батько спустився сходами, взяв паспорт і розгорнув його.

— Це не мій, — мовив він. — Цей належить якомусь страховиську з дурним обличчям.

Мати Валькірії зітхнула.

— Сідай у машину.

— Це мій подарунок на річницю для тебе, — заперечив він. — А це означає, що я головую.

— Забирайся до машини.

— Так, люба, — пробуркотів він, підібрав сумку та прочовгав крізь розчинені двері. Чоловік зупинився, аби обійняти Валькірію та підморгнути їй. — Поводься добре, гаразд? І будь ласкава зі своїми двоюрідними сестрами. Бачить Бог, хоч хтось має бути з ними ласкавий.

Він рушив далі, а до дівчинки підійшла мати з обіймами та поцілунком.

— Берил чекатиме тебе на ланч, — сказала вона. — Буде не так погано, як ти думаєш.

На одну мить Валькірії вдалося відштовхнути всі думки про Каламута. Вона подивилася на матір і пошкодувала, що не може попередити її про те, що насувається.

— Сподіваюся, ви чудово проведете час, — тільки й змогла сказати вона, а тоді її батьки покидали валізи в багажник і виїхали на шосе. Батько сидів за кермом, а мати махала їй рукою. Валькірія змусила себе посміхнутися та махала у відповідь, доки авто не зникло з очей.

І кинулася бігти.

Через кілька секунд вона усвідомила, що Каламут у неї за спиною. Дівчинка звернула на манівці, прослизнула між парканом і стіною та побігла насипом, порослим травою, що межував із грядками капусти. Вона почула, як гримить огорожа, та обернулася саме вчасно, аби побачити, як детектив протискається в прохід.

Валькірія звернула з насипу та побігла через грядки. Ноги здавалися важкими, кросівки загрібали грудки землі. Утримувати баланс було непросто, але вона призвичаїлася до цього ще в дитинстві — дівчинка разом із друзями бігла додому, кожен до себе, наввипередки, тому шлях зрізали всюди, де можливо. Аби пробігти глибокі капустяні грядки, необхідно дотримуватися певного ритму — ритму, яким Каламут не володів. Він подолав лише десять рядків, а тоді його нога перечепилася через товсту колоду й він упав в багнюку.

— Тебе заарештовано! — проверещав він.

Коли детектив підвівся, Валькірія вже проминула половину поля. Біг із важкими ногами, та ще й коли доводиться високо підіймати коліна, швидко висмоктував із неї енергію. Дівчинка обернулася та побігла вздовж однієї з грядок, сподіваючись перелізти через паркан. Озирнувшись, вона побачила, що Каламут знову розтягнувся на землі.

Діставшись краю поля, Валькірія стрибнула, не сповільнюючи крок. Коли їй було вісім, вона намагалася перестрибнути огорожу в такий спосіб і щоразу опинялася по груди в стоячій воді, з подряпинами від колючок та шипів. Але це було давно.

Вона відштовхнулася щосили, аби підсилити свій стрибок, та приземлилася на другому боці. Її втомлені ноги похитнулися.

Це поле було милосердно позбавлене капусти, і Валькірія кинулася перебігати його по діагоналі. Коли дівчинка, зрештою, перелізла через браму та опинилася на вузькій доріжці з іншого боку, то була геть виснажена. Вона озирнулася й побачила, як Каламут стрибає серед канавок, а тоді зупиняється, аби перевести дух, спершись руками на коліна. Він мав вигляд, наче ось‑ось упаде.

Дівчинка постукала ногами по землі, звільняючись від решток грунту, і рушила подалі від міста. Їй необхідне було тихе та безлюдне місце, де можна сховатися, а тоді вона зателефонує Черептону та попросить за нею заїхати. Їй дуже хотілося побачити, як той накладає руки на Каламута.

Вона дісталася роздоріжжя, аж раптом почула рев двигуна та обернулася. Чорний фургон зупинився біля воріт саме тоді, коли Рімус Каламут перелізав через них. Навіть із такої відстані Валькірія бачила, у якому той стані — весь у багнюці з голови до п’ят. Він казав щось, здається, задихаючись, тому, хто сидів у фургоні, а тоді бічні двері відчинилися і з автівки вийшов сікач.

— Дідько, — видихнула Валькірія.

Каламут указав напрямок, і сірий шолом сікача обернувся до дівчинки.

Вона кинулася бігти.

Валькірія знала, що сікачі швидкі, але її ще ніколи не переслідував ніхто з них. Він скидався на спринтера з олімпійської стометрівки і щомиті лише прискорювався. Їй ніколи його не обігнати, а якщо вона спробує битися, то, можливо, він скористається косою, що висіла в нього за спиною.

Із сусіднього поля вигулькнув трактор із причіпленим плугом. Валькірія метнулася до нього, всім тілом відчуваючи полегшення. Сікачі були поліцією та армією Святилища водночас, а тому побоювалися викликати підозри цивільних більше, ніж Каламут.

Трактор зупинився, і звідти виліз фермер. Дівчинка знала його — то був приятель її батька. Він став між плугом і трактором та приладив ланцюг, що кріпив знаряддя. Валькірія озирнулася, але сікача вже не було.

— Агов, Стеф, — привітався фермер, побачивши її, з посмішкою та насупленими бровами водночас — він дивився на її брудні джинси та кросівки. — Що ти тут робиш?

— Привіт, Алане, — мовила вона, намагаючись вирівняти дихання. — Та просто вийшла на пробіжку.

— А, розумію. То добре.

Задовольнившись кріпленням ланцюгів, що мали не давати плугу гойдатися під час їзди, він витер руки об штани.

— Просто вдягнулася ти не як для пробіжки, еге ж?

— Це було спонтанне рішення. Не встигла обміркувати.

— Те саме я кажу про одруження з Енні, — кивнув він. — То все гаразд?

— Та наче, — озвалася дівчинка.

— Твої поїхали відпочивати?

— Щойно виїхали.

— А ти вже влізла в проблеми?

— Хіба це вперше?

— Підловила. Ти впевнена, що все гаразд?

— Окрім того, що на ці вихідні я лишаюся з Берил, — сказала Валькірія, — так, усе гаразд. Ви додому зараз? Не підкинете до Мейн‑стріт?

— А як же твоя пробіжка?

— Пробіжки переоцінені.

— Залізай, — мовив він, і переможна посмішка майже розпливлася на обличчі Валькірії, коли вона почула за спиною чорний фургон. Дівчинку пройняв холодний піт, коли автівка зупинилася і звідти вийшов Каламут.

Алан глянув на нього, на бруд на його одежі та лють в очах, а тоді став перед Валькірією.

— Я можу вам чимось допомогти? — спитав він.

— Ти можеш забратися в мене з дороги, — прогарчав Каламут.

— Ваш фургон може проїхати біля мого трактора. Дорога не така вже й вузька.

— Мені не трактор заважає, дурбецало, а ти.

Валькірія не могла повірити, що це відбувається. Це порушувало всі правила, яких її вчили.

Алан подивився на Валькірію.

— Це через цього парубка ти вирішила побігати, Стеф?

— Я його не знаю, — збрехала вона. — Бачу вперше в житті.

— Зроби мені послугу, Стеф, зателефонуй до поліції.

— Я детектив, — уривчасто мовив Каламут і подався вперед, і тоді Алан ударив його кулаком просто в щелепу.

— Тримайся подалі від дівчинки, — спокійно проказав Алан, поки Каламут відступав із палаючими очима.

Валькірія схопила Алана за руку, стримуючи його.

— Усе гаразд, — швидко промовила вона. — Нам варто просто піти. Ми можемо піти? Будь ласка, я просто хочу піти звідси.

— На твоєму місці, — звернувся до Каламута Алан, — я б забрався з міста зараз. Щоб я ніколи більше тебе тут не бачив. Ти мене зрозумів?

Каламут вирячився на нього. Щойно Алан обернувся, той випростав руку і штовхнув повітря. Алан урізався в трактор і впав на дорогу. Валькірія скрикнула й кинулася до нього, проте перед очима спалахнула сіра блискавка, і хтось заламав їй руку за спину. Вона впала на коліна, на її зап’ястку замкнулися наручники, і ще до того, як вона встигла щось зробити, обидві її руки були закуті.

Сікач поставив її на ноги.

— Ви не можете так чинити! — заволала вона, коли другий сікач схилився над Аланом. Він перевірив пульс і кивнув Каламуту.

— Він прийде до тями за кілька хвилин, — відповів Каламут. — І, сподіваюся, затямить урок.

— Ви напали на цивільного!

— Він напав на мене. У мене є свідки.

— Ви скористалися магією проти нього, — не вгавала Валькірія, — коли він обернувся спиною. Боягуз!

Каламут зітхнув.

— Я виконував свою роботу. Якщо цивільний постраждає чи, боронь Боже, загине під час переслідування злочинця, провина лежить на злочинцеві.

— Зачекай, доки про це дізнається Блісс.

Каламут узявся за наручники та щосили скрутив їх. Валькірія скрикнула від болю.

Детектив нахилився до неї.

— Можливо, ти думаєш, що Старійшина Блісс прийде тобі на допомогу, але він — дуже зайнята людина, й іноді мої доповіді губляться дорогою і до його столу. Існує вірогідність, що він навіть не дізнається про те, що тебе заарештовано.

— Ти про це пошкодуєш, — сказала Валькірія. — Клянуся Богом, пошкодуєш.

— Сумніваюся, — мовив Каламут, ведучи її до фургона, а потім штовхнув усередину. — Якщо твоє затримання приведе мене до Черептона Крутія, я можу навіть отримати підвищення.

Він гримнув дверима, відітнувши сонячне світло.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Каламут вів Валькірію до камер попереднього утримання.

— На жаль, зараз у нас трохи людно. Гадаю, це через те, що Святилище нарешті призначило головного детектива, який добре виконує свою роботу.

— Ми з ним знайомі? — спитала Валькірія й отримала розлючене сіпання наручниками у відповідь.

— Це означає, — продовжив Каламут, — що тобі доведеться сидіти в камері з іншим в’язнем.

Валькірія сполотніла.

— Що? Ви не можете цього робити.

— Знаю, це не ідеально, але ми робимо те, що мусимо, — мовив Каламут, невдало намагаючись приховати радість у голосі.

Вона спробувала вирватися, але чоловік нещадно тягнув її далі.

— Ви не можете цього робити! — кричала вона, сподіваючись, що хтось почує. — Дайте мені поговорити з містером Бліссом.

— Старійшина Блісс зайнятий у справах Святилища, — відповів Каламут. — Ми все владнаємо, можу тебе запевнити. Але зараз тобі доведеться бути хорошою дівчинкою та розділити камеру з в’язнем.

Він відчинив ґратовані двері та заштовхнув її всередину. Двері, гримнувши, зачинилися за її спиною, а чоловік, що лежав на вузькому ліжку, обернувся й глянув на неї.

— Вереміє, — прогарчав Вітрогін.

У дверях прочинилося маленьке віконечко.

— Руки, — наказав Каламут.

— Випусти мене звідси! — залементувала Валькірія.

— Просунь руки в щілину, якщо не хочеш залишитися в наручниках.

Праве око Вітрогона запливло, під лівим оком був синець, а на губі — поріз. Він рухався повільно, так, наче все його тіло боліло.

Валькірія просунула руки в щілину, і Каламут зняв із неї наручники.

— Камера, звісно ж, запечатана, — проінформував він, — тож поводься добре.

Вона нахилилася до щілини.

— Детективе Каламут, ви не можете цього робити.

Він усміхнувся перед тим, як закрити маленьке віконечко. Дівчинка обернулася, а Вітрогін підвівся на ноги.

— Вони зламали мені пальці, — мовив він, підводячи догори перев’язану лівицю. — Ці сікачі зламали мені пальці й вибили з мене все… Ви там добряче насміялися? Разом зі скелетом? Шкірили зуби, коли відправили мене відволікти їх?

У Валькірії в роті пересохло. Тікати не було куди, ховатися — теж. Вона не могла скористатися своїми силами, на ній не було захисного костюма. Вона звичайна дівчинка, яку замкнули в малій камері з дорослим чоловіком, який хоче її вбити.

— Я заб’ю тебе до смерті, — кивнув Вітрогін. — Я хотів, аби моє перше вбивство було вишуканим. Прекрасним. Але, гадаю, можна зайнятися й чимось брудним. Із цього можна розпочати — буде над чим працювати.

— Тебе ніколи не випустять із в’язниці, — пробелькотіла Валькірія. — Якщо вб’єш мене, то проведеш решту життя в одній із камер на кшталт цієї.

— Ні, я виберуся на волю. Щось станеться, і я виберуся. Як завжди.

— Ти станеш убивцею. До вбивць охорона жорсткіша.

— А чому так? Бо люди бояться вбивць. Люди боятимуться мене.

Він ступив уперед, а дівчинка позадкувала та відчула холод сталевих дверей крізь одяг.

— Ну а Черептон? — швидко спитала вона.

— Тут я його не бачу, — усміхнувся Вітрогін.

— Не варто заводити собі такого ворога, Вор’єне. Ти й сам про це знаєш. Щойно він дізнається, що мене заарештували, прийде за мною. З’явиться біля цих дверей так само, як два дні тому, відчинить їх і побачить, що ти накоїв. Ти справді хочеш стовбичити тут, коли це станеться?

Вітрогін завагався.

— Мене візьмуть під посилену варту, — вирішив він. — Якщо ти забула, тепер твого друга тут не надто люблять. Мене відправлять до спеціальної камери, де він не зможе мене знайти.

— Він знайде тебе. Вистежить.

Вітрогін насмішкувато всміхнувся.

— Хай спробує.

Валькірія знала правила. Таніта достатньо часто втовкмачувала їх у неї. Якщо немає іншого виходу, коли насильство обов’язково станеться, а тікати нема куди — правило таке: бити першою без попередження.

Вітрогін був дорослим чоловіком. Зростом трохи нижчий за два метри, силою — як звичайний чоловік своєї комплекції. Валькірія ж була чотирнадцятирічною дівчинкою, високою, як на свій вік, що навчалася битися у двох найкращих інструкторів протягом двох років. Фізично Вітрогін усе одно був сильніший від неї, проте він був травмований. Він намагався не спирати вагу на ліву ногу, а його тіло було трохи зігнуте. Дівчинка підозрювала, що в нього зламані ребра.

Бити першою й без попередження.

Валькірія копнула Вітрогона в ліву ногу. Той застогнав. Вона спробувала вгатити ліктем йому в обличчя, але він підвів руки та відбив удар. Дівчинка відштовхнула його, аби звільнити собі простір, але суперник поцілив правицею їй у щелепу. Голова Валькірії сіпнулася, сама вона вдарилася у двері й майже впала.

Чоловік намагався нанести їй наступний удар, але вона подалася вбік, тож кулак врізався в плече. Якби на ній була чорна куртка, матеріал поглинув би силу удару. Але її не було, тож дівчинка похитнулася.

Він знову потягнувся до неї. Валькірія перехопила його забинтовану руку й скрутила її. Вітрогін скрикнув і геть забув про напад. Вона відійшла від дверей, ведучи співкамерника за зламані пальці, а тоді обернула його довкола. Дівчинка опустила руку нападника, і той упав на коліна.

— Відпусти! — заблагав він зі сльозами на очах. — Клянуся, я не збирався тебе вбивати! Я жартував!

Валькірія відпустила його руку, і той притиснув її до грудей. Дівчинка схопила його за голову та вгатила коліном у щелепу. Чоловік упав на спину й більше не підводився.

Її ноги вдарилися об щось металічне, позаду неї стояло ліжко й вона сіла на нього. Дівчинка швидко й уривчасто дихала, а очі прикипіли до тіла безтямного Вітрогона, що лежав на долівці.

Вона відчула біль у плечі. Удар Вор’єна прийшовся у правий бік голови, і тепер вухо палало. Вона дякувала Богові за те, що суперник не влучив їй у рота. Навряд чи вона витримала б утрату ще одного зуба.

Дівчинка задумалася, що робитиме, коли Вітрогін прийде до тями. У камері не було нічого, чим можна було б його зв’язати, а на шум бійки ніхто не прийшов.

Вона його побила. Побила без магії. Так, він уже був травмований, плюс вона захопила його зненацька, але факт залишається фактом — вона зійшлася в бійці з дорослим чоловіком і подужала його.

Посмішка зажевріла на обличчі Валькірії, але швидко поблякла, коли вона усвідомила, що трапилося б, якби їй не вдалося його перемогти. Імовірно, її мертве тіло зараз лежало б на підлозі камери.

Вона встала з ліжка та розв’язала бинти з руки Вітрогона. Його пальці жахливо розпухли, а шкіра набула блакитного, жовтого, фіолетового та чорного кольорів. Він навіть не озвався, коли дівчинка обв’язала одним кінцем бинта його пошкоджені пальці, а другий примотала до залізної ніжки ліжка. Принаймні тепер він не зможе накинутися на неї, коли отямиться.

Вона знову всілася на ліжку, на добрячій відстані від нього, притулившись спиною до стіни. Волосся зібрала в жмутик і задумалася, чи вже знає Черептон про те, що щось не так. Валькірія замислилася, що саме він робитиме.

Спершу зателефонує їй і не зможе додзвонитися. Потім навідається додому — чи, ймовірніше, відправить Таніту, адже виглядає вона краще за нього. Дівчина поговорить із копією і, можливо, зрозуміє, що сталося. А тоді прийде за нею.

Валькірії не залишилося нічого, окрім того, як чекати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Берил Едглей була зайнятою жінкою.

У неї справді не було часу на те, аби доглядати та годувати покинутих приблуд. Проте коли Меліса Едглей попросила її подивитися за Стефані, поки вона сама полетить на вихідні до Парижа, Берил, звісно ж, погодилася.

Її племінниця завжди була впертою та норовливою, з гострим язичком і характером, який здавався Берил доволі гидким. Щоправда, навіть їй доводилося визнати, що за останні кілька років Стефані помітно впокорилася. Берил тішилася, що ця нова, тихіша Стефані — результат її підказок і натяків щодо виховання дитини, які вона давала Мелісі та Дезмонду. Близнючки Берил — Керол і Кристал не були ідеальними, обидві за останній час утратили забагато ваги, але принаймні не пили, не палили й не розважалися з невихованими хлопцями, як це робили чимало їхніх знайомих.

Родина разом зі Стефані мовчки смакувала ланч за кухонним столом. Очі Ферґуса прикипіли до телевізора, а близнючки без ентузіазму копирсалися в їжі. Насправді здавалося, ніби тільки Стефані збирається їсти те, що Берил поклала до її тарілки. Дивно, зважаючи на те, що трапилося того дня раніше.

Хтось подзвонив у двері, й Берил пішла відчинити. На порозі стояла молода усміхнена жінка. У неї було скуйовджене біляве волосся, носила вона костюм із брунатної шкіри, що занадто сильно облягав тіло. Бідолашна дівчина практично випадала з власного топа.

— Ви, мабуть, Берил, — мовила вона з британським акцентом. — Я стільки про вас чула.

Берил не довіряла новим людям. Відтоді, як вони продали величезного човна, що його брат Ферґуса лишив їм у спадок, жінка з меркантильною підозрою ставилася до кожного, хто зазіхав на їхні гроші.

— А ви? — спитала Берил.

Жінка стояла, розправивши спину, аби дивитися згори вниз.

— Мене звати Таніта, — відповіла молодиця. — Хотіла спитати, а Стефані вдома?

— Обідає.

— Можна мені з нею поговорити? Буквально на хвильку.

Берил насупила брови.

— Я ж сказала, що вона обідає. Їсть. Вона не може підійти до дверей, поки їсть.

Дівчина на ймення Таніта якусь мить дивилася на Берил, а тоді знову посміхнулася.

— Можливо, вона може перестати їсти, підійти до дверей, швидко почути те, що я маю їй сказати, а тоді повернутися до столу. Це нормально, еге ж, Берил?

— Я попросила б називати мене місіс Едглей.

Таніта зробила настільки глибокий вдих, що він поставив під загрозу цілісність її топа.

— Місіс Едглей, будьте ласкаві, приведіть мені Стефані, гаразд?

— Мені не подобається ваш тон.

— Мені не подобаються ваші черевики.

Берил опустила погляд, намагаючись зрозуміти, що не так із її черевиками, а Таніта обійшла її та зайшла всередину. Не встигла Берил усвідомити, що сталося, як дівчина вже зайшла до кухні.

— Якого біса… — почувся шепіт Ферґуса.

— Стефані, — мовила Таніта, — можна тебе на два слова?

Розлючена Берил кинулася за нею, коли Стефані підвелася з‑за столу. Близнючки дивилися на дівчину з цікавістю, а Ферґус витріщався, широко розплющивши здивовані очі.

— Стефані, ти не підеш із цієї кімнати!

— Це особиста справа, — сказала Таніта.

— А це приватна власність! Ферґусе, викликай поліцію!

Але Ферґус досі витріщався на незвану гостю.

— Якщо це якось пов’язане з тим, що трапилося сьогодні вдень, — промовила Берил, — поліція точно захоче з вами поговорити!

Таніта насупила брови.

— А що трапилося сьогодні вдень?

Стефані відкрила була рота, але Берил перехопила контроль над розмовою.

— Три години тому до моїх дверей прийшов Алан Бреннан та повідомив, що на нього напав чоловік, який гнався за Стефані. Напав! Тут, у Гаґарді!

— Що то був за чоловік?

— Не знаю, — відповіла Стефані. — Я мало що з того пам’ятаю. Мабуть, я досі шокована. Гадаю, він мене із кимось переплутав. Він напав на містера Бреннана, а тоді пішов геть, а я повернулася додому.

— Ми знайшли її під ліжком, — сказала Берил.

Керол і Кристал пирснули.

— Ти бачила Валь? — спитала Стефані Таніта, цілковито ігноруючи Берил. — Ти знаєш, що з нею сталося?

— Вона мала повернутися, — знизала плечима Стефані, — але ні.

— Що це за Валь? — спантеличено спитала Берил. — Вона тут до чого? У нас тут психопат на волі, що називає себе поліціянтом!

Таніта примружила очі.

— Він назвався копом?

— Містер Бреннан казав, що той назвав себе детективом.

— Каламут…

— Перепрошую?

— Я знаю цього чоловіка, — кивнула Таніта. — І ви маєте рацію, він психопат. Ви телефонували в поліцію?

Ферґус нарешті перервав мовчання:

— Вони, е‑е‑е, казали, що будуть після обіду…

— Скажіть їм, аби не хвилювалися. У цього чоловіка довга історія психічних розладів. Сьогодні вранці він просто забув випити свої пігулки, от і усе. Я його лікарка.

— Яка лікарка носить костюм із брунатної шкіри? — підозріло спитала Берил.

Молодиця відповіла їй швидкою посмішкою.

— Та, котрій він личить, — мовила вона. — Дякую за допомогу. Доброго вам усім дня. Бувай, Стефані.

— Бувай, — озвалася Стефані й усілася за стіл, аби повернутися до ланчу.

Берил пройшла за Танітою до парадних дверей. Її голова була ладна вибухнути від питань, але Таніта просто пішла собі далі й не озиралася. Вона вийшла до траси, до неї під’їхала потворна пурпурова автівка, і дівчина залізла в неї. Берил спробувала краще розгледіти водія, але змогла побачити лише чоловіка в капелюсі, а тоді вони зникли.

Берил насупила брови. Цей тип у капелюсі мав страшенно знайомий вигляд…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Каламут увірвався до її помешкання, й Порцеляна обернулася, змірявши його холодним поглядом.

— Дівчинка в нас, — переможно мовив він. — Я вистежив і заарештував її. Особисто запроторив за ґрати.

— Їй чотирнадцять, — озвалася Порцеляна. — Дуже героїчно з твого боку.

— Можеш залишити свої ниці ремарки для себе. Диявольєрі захопили Верховного Мага.

— Містом розповсюджуються чутки. Але ти, мабуть, досі надаєш перевагу гонитві за Черептоном замість боротьби зі справжнім ворогом.

— Він і є справжній ворог. Я дійшов цього, все очевидно. Усе сходиться.

— Що сходиться, Рімусе?

Він упер руки в боки.

— Черептон Крутій і є Бату.

— О Боже… — Порцеляна втупила в нього погляд. — Ти справді дурніший, ніж я думала.

Каламут підійшов до неї ближче.

— Де він? Де вони ховають Верховного Мага?

— Я намагалася допомогти тобі, Рімусе. Розповіла, де в Черептона штаб‑квартира, ти ввірвався туди, зчинив гармидер, і що в результаті? Черептон і Валькірія втекли, ти дозволив викрасти Верховного Мага. Я зробила що могла — не моя провина в тому, що ти погано впорався зі своєю роботою.

— Достатньо, Порцеляно. Достатньо добре, аби розкрити твою темну таємничку, хіба ні?

— Ти нічого не розкривав. Той чоловік розповів її тобі перед смертю тому, що більше довкола нікого не було.

— Де скелет?

— Я не знаю.

— Тоді, де він буде?

— О, це я знаю. Щойно він дізнається, що ти заарештував Валькірію, тобі не доведеться його шукати. Він сам прийде до тебе.

— Я не боюся Черептона Крутія.

— Боїшся, Рімусе. Усі бояться.

— Ти не пішла на співпрацю зі Святилищем під час розслідування і, відповідно, чинила йому спротив. Я тебе заарештовую.

Каламут показово дістав наручники. Порцеляна зітхнула та дозволила замкнути собі руки за спиною.

— Скажу ще раз: ти взявся не за тих. Спочатку Черептон, тепер я, коли насправді ти маєш ганятися за Диявольєрі. Навіщо ти робиш це, Рімусе? Ти боїшся кинути їм виклик? Це тому ти переслідуєш усіх на світі, крім них?

— Ти приведеш мене до ворога. Ти працюєш на Крутія…

— Якби Черептон був Бату, то він би не вовтузився з Флетчером Реном. Він заховав би його, доки він не знадобиться.

— Твої намагання в логіці настільки ж жалюгідні, як спроби зваблювати людей.

Порцеляна зайшлася сміхом.

— Даю тобі слово, Рімусе — я ніколи не намагалася звабити тебе.

Його обличчя почервоніло.

— Ти дуже помилилася, коли недооцінила мене, Порцеляно. Вирішила, що я не людина слова. Я сказав тобі, що станеться. Сказав цілком зрозуміло. Але ж ти не допомогла мені, тож я оприлюдню твою таємницю.

— Я не знаю, де він, — повторила вона.

— Уже пізно.

Каламут узяв її під руку та повів до дверей.

— Рімусе, послухай мене. Ти знаєш не все про те, що трапилося. Тобі розповіли неповну історію.

— Розкажи про це своєму другові, коли він знайде тебе, — відповів Каламут. — У нього якраз буде настрій послухати.

— Ти не знаєш, що з цього може вийти, — прогарчала жінка.

Він посміхнувся у відповідь.

— Можу уявити.

Каламут відчинив двері. За ними стояв чоловік.

— Привіт, Порцеляно, — мовив Джерон Ґеллов.

Він зайшов до кімнати, й Каламут швидко позадкував, тягнучи Порцеляну за собою. Вона висмикнула руку з його хватки.

— Ти до цього причетна, — мовив до неї Каламут, коли Ґеллов обережно зачинив двері. — Ви всі причетні. Ви всі працюєте разом.

— Цілковито маєте рацію, детективе, — проказав Ґеллов із ледь помітною посмішкою. — Усі до цього долучилися. Це змова, й подібних до неї ви ще не бачили. Порцеляна, Черептон Крутій, навіть Верховний Маг. Ми збиралися запросити вас приєднатися до нас на фермі Аранмор на завершальну дію, але під час голосування виявилося, що ніхто не хоче по вас їхати. Будь ласка, не сприймайте цього близько до серця.

Каламут простягнув руку та штовхнув повітря, проте Ґеллов відскочив, підчепив ногою журнальний столик, жбурнувши його в груди детектива. Той похитнувся і потягнувся за пістолетом, але Ґеллов вибив зброю з його руки.

— Боєць із тебе не дуже, еге ж? — спитав він і пожбурив детектива в інший бік кімнати.

Каламут упав на підлогу та обернувся. Він запанікував. Ґеллов затуляв йому вихід. Мабуть, детектив усвідомлював, що не має жодного шансу проти такого суперника, оскільки розвернувся та побіг до вікна. Він стрибнув, розбив скло та зник.

Ґеллов підійшов до вікна, підвівши брову в тихому здивуванні. Він схилився над рамою й визирнув, а тоді всміхнувся.

— Він живий, — мовив чоловік. — Повзе не дуже швидко, але живий. Здається, зламав ногу. Може, й руку теж. Чула, як він кричав? Незвичайно високий голос.

— Навіщо ти тут, Джероне? — спитала Порцеляна.

Він обернувся до неї.

— Нас не зупинити. Сподіваюся, це ти вже зрозуміла. Через годину ми отримаємо Флетчера Рена, а тоді вирушимо на ферму, де відчинимо браму та переможемо. Усе станеться так, як і мало статися.

— Ви повертаєте розлючених богів, що ненавидять нас. Сподіваюся, ви це розумієте.

— Покладайся на віру, Порцеляно. Можливо, вони правитимуть, можливо, нищитимуть, можливо, сприятимуть забуттю, а може, просто будуть. Не нам їх питати. Колись давно ти розповіла мені про це. Сказала, що цей світ належить їм. Ми передбачили це тисячоліття тому, і тепер час повернути їх. Ти добре мене навчила.

— Ти справді був прекрасним студентом, — визнала вона. — Але якщо ти намагаєшся повернути мене до пастви, мушу тебе розчарувати.

— То ти відповіла Баронові Мстивославу, коли він звернувся до тебе?

— Так.

— Але він був один, не свідомий того, що всім керує Бату. Тепер усе змінилося. Це твій шанс повернутися до Диявольєрі. Бату — добрий лідер. У нього є план. Але він — не ти. Йому ніколи не стати тобою.

— Ти хочеш, щоб я взяла на себе владу одразу після того, як здійсниться план Бату? — вона посміхнулася. — Ох, Джероне, наскільки це підступно з твого боку.

— Диявольєрі твої, Порцеляно. Завжди були твоїми. Твоя родина була віддана Темним Богам упродовж тисячоліть. Це у твоїх жилах. Це у твоїй крові. Це у твоєму серці. Таке неможливо просто так скинути.

— Моєму братові це вдалося.

— Містер Блісс… Він унікальний.

— А Бату?

— Загине, якщо накажеш.

Порцеляна рушила до центру кімнати, поринувши в роздуми. Нарешті вона зупинилася та глянула на гостя.

— Маю визнати, пропозиція досить спокуслива, але факт залишається фактом. Для богів‑садистів, що ненавидять людство, я зрадниця. Навіщо мені хотіти їхнього повернення?

Ґеллов зітхнув.

— Шкода. Я справді не хочу тебе вбивати.

— А я справді не хочу, аби мене довелося вбивати. Не думаю, що відтоді, як ми бачилися востаннє, ти почав грати за правилами, чи не так?

— Ти про наручники, у які тебе закуто? Боюся, що ні.

Він підняв із підлоги пістолет Каламута.

— Це буде швидко. Обіцяю.

Порцеляна тупнула ногою по підлозі.

— Як шляхетно з твого боку.

Вона відступила назад і знову тупнула.

Ґеллов насупив брови.

— Ніхто тебе не почує, Порцеляно.

Вона знову посунулася й тупнула втретє. Чоловік опустив погляд на килим і примружився, коли впізнав три символи, які проявилися на ньому. Порцеляна зняла свої елегантні черевики і стала посеред трикутника. Вона посміхнулася, а підлога зникла під її ногами.

Жінка впала крізь прихований прохід і незграбно приземлилася в коридорі на другому поверсі. Стеля над головою закрилася тієї самої миті, коли Ґеллов зібрався рушити за нею. Підвівшись спочатку на коліна, а потім на ноги, вона кинулася бігти сходами.

Хтось має чекати на Ґеллова на виході. Це або хтось у автівці — Пострах Крав чи Троянда Кат, або здатний подорожувати самостійно, як Санґвін. Вона не хотіла зустрічатися ні з ким із них.

Порцеляна спустилася на перший поверх. Важкі кроки Ґеллова лунали зі сходів. Жінка босоніж пробігла коридором по липкій підлозі. Вона зробила в цій будівлі купу аварійних виходів і кинулася до найближчого з них.

Події поза її контролем знову затягли її до самого виру. Порцеляну це не дивувало.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Міст Ліффі мав три назви.

Пішохідний міст, трохи більший за сорок метрів завдовжки, перетинав річку Ліффі з набережної Ормонд до набережної Ештон. Сходи, розташовані з обох боків, вели до дороги, а три лампи — одна посередині та дві обабіч — звисали над головою з металевої споруди, прикріпленої до поруччя.

Офіційна назва цього місця була «міст Веллінгтона», справжня — міст Ліффі, але більшість знала його за народною назвою.

Коли Таніта була малою, батьки повезли її до Дубліна. Коли вона вперше переходила через цей міст, на ньому стояли турнікети, а перехід коштував півтора пенні. Через кілька років турнікети прибрали — десь 1919 року, — але тоді всі вже називали споруду мостом Півтора Пенні, що пізніше скоротилося до Пів Пенні.

І саме на мості Пів Пенні — мості, що мав три назви, — вони мали передати Флетчера Рена своїм ворогам, які потребували лише його, аби влаштувати кінець світу.

— Це дуже погана ідея, — сказала Таніта.

— Цілком погоджуюся, — пробурмотів Флетчер Рен, що стояв поряд із нею.

Вони оточили міст з обох боків і виставили позначки, що попереджали подорожніх про ремонтні роботи. Червоно‑білі картаті намети розташовувалися обабіч моста, аби прихистити робітників від дощу та вітру. Того дня сильного вітру не було, як і дощу, хоча темні хмари загрозливо збиралися.

Таніта з Флетчером стояли під наметом із північного боку Ліффі. Звуки знадвору долинули, коли до них приєднався Страхопуд, але потім запона знов опустилася й стишила гамір дорожнього руху за їхніми спинами.

— За нами ніхто не крадеться, — повідомив Страхопуд. Знявши чудово пошитий каптур, він похитав своєю пошрамованою головою.

Вони подивилися на середину моста, де Черептон дістав із піджака поглинальну сферу. Він обернув обидві півкулі в різних напрямках, і звідти виринула бульбашка імли, що покрила його, міст і намети. Детектив поклав сферу на землю біля своєї ноги.

— Що це було? — спитав ошелешений Флетчер.

— Ця річ робить усіх нас невидимими для тих, хто зовні, — пояснив Страхопуд. — Вони не зможуть ані побачити, ані почути нічого, що тут відбувається.

— Тобто якщо я помиратиму та кричатиму від болю, це нікого не збентежить? О, як заспокійливо звучить.

До намету зайшов Черептон.

— Є новини від Валькірії? — спитав Страхопуд.

— Жодних, — похмуро мовив Черептон. — Коли отримаємо Ґілда, змусимо його її випустити, а тоді лишіть мене з Каламутом наодинці в кімнаті на п’ять довгих і болісних хвилин. Але поки що зосередьмося на роботі.

— То який у нас план? — спитав Флетчер. — Як ми здійснимо цей обмін?

— Теоретично, ти із цього боку, Верховний Маг — із другого одночасно підете один одному назустріч. Зустрівшись посередині моста, підете далі кожен своїм маршрутом до протилежного кінця мосту, — сказав Страхопуд.

— А ось як буде насправді, — повідомила Таніта. — Обидві сторони починають гру по‑чесному. Потім одна сторона обманює другу, а тоді друга втілює своє шахрайство, і перші реагують на нього відповідно.

Флетчер кивнув.

— Тобто вся річ у тому, скільки в кого приховано хитрощів?

— Саме так. Ті, в кого більше, виграють.

— І скільки фокусів у нас?

Страхопуд поглянув на Черептона.

— Два, — відповів той.

— Це… не так і багато.

— Іноді сила в простоті.

— Це точно саме той випадок?

— Мабуть, ні, — визнав Страхопуд.

— Ми обмежені в діях, — сказала Таніта. — Це публічне місце, надворі день. Ми не можемо привести сотню готових до дії сікачів.

— У вас є сотня сікачів?

— Ну… ні.

— Це неофіційна операція, — мовив Черептон. — У Святилищі є шпигун, і, допоки ми не дізнаємося, хто він, не можемо довіряти нікому з них.

— Але коли ми обмежені в діях, — додав Страхопуд, — це означає, що й вони теж.

— Точно, — озвався Флетчер. — Гаразд. Окей. Вони настільки ж дотримуються цього правила «ніколи не викривати себе», як і ми, так?

Страхопуд завагався.

— Звісно, — відповів він. Його голосу геть бракувало певності.

— Приїхали, — тихо мовила Таніта.

Вони визирнули з намету. Чорний фургон припаркувався біля дороги на другому краю моста, наражаючись на злісні сигнали від автівок, що їхали за ним в одному ряді. Пострах Крав вибрався з авта, і всі гудки раптом затихли. Автівки позаду ввічливо блимнули фарами та перешикувалися в інший ряд.

Наступною вийшла Троянда Кат, за нею — Санґвін, а тоді Ґеллов, що тягнув за собою Туріда Ґілда. Верховний Маг був в наручниках, а на обличчі виднілися синці. Відразлива компанія привертала до себе чимало уваги, проте швидко зникла в картатому наметі.

— Які в нас хитрощі? — спитав Флетчер.

— Якщо ти знатимеш про них, — відповів Черептон, — то викриєш.

Флетчер щосекунди полотнів дедалі сильніше.

— Я й справді не певний щодо всього цього.

— Їм не потрібно завдавати тобі шкоди, — сказала Таніта.

— Ні, вони просто хочуть скористатися мною, аби знищити світ, а оскільки я сам перебуваю в цьому світі, для мене це також буде погано. Я розумію, ви всі думаєте, що я весь такий упевнений і ніщо мене не може налякати…

— Ніхто так не думає, — втрутився Страхопуд.

— Я веду до того, що не збираюся йти туди та ризикувати собою. Можливо, мене спіймають. Я навіть не розумію, чому ви хочете, аби я це зробив.

— Містер Блісс хоче повернути Ґілда, — сказав Черептон, — і його аргументи важливі. Загибель Ґілда може призвести до катастрофічних наслідків.

 — Може призвести, — зауважив Флетчер. — Але якщо вони змусять мене повернути Безликих, катастрофічні наслідки будуть обов’язково! У першому випадку — вірогідність, у другому — певність! Чому я єдиний тут мислю логічно?

Черептон глянув на нього.

— Коли живеш настільки довго, як ми, починаєш дивитися на речі в довгостроковій перспективі й відповідно будувати плани.

Санґвін вийшов з іншого намету та радісно рушив мостом.

— Починається, — мовила Таніта. — Флетчере, мені справді шкода, що так склалося, але тобі доведеться нам довіряти.

— Чорт забирай…

Санґвін був за кілька кроків від них.

— Краще не дайте їм мене забрати, — прошепотів Флетчер.

— Тук‑тук, — почувся повільний, лінивий голос Санґвіна. Він зайшов до намету з усмішкою на обличчі й підняв руки. — Як ся маєте? Мушу зауважити, що мені в спину дивляться кілька серйозних облич. Якби на моєму місці був більш чутливий хлоп, він міг би подумати, що ви всі не в захваті від того, що відбувається. Ну ж бо, народе, це ж обмін! Це має бути весело!

— Ти надзвичайно багато говориш, — сказала Таніта, — і надзвичайно мало кажеш.

— Мечниця, — усміхнувся Санґвін. — Знаєш, а я за тобою сумував. Скільки ночей я не спав, вигадуючи різні способи тебе вбити. Мій улюблений сценарій — це така дурничка… Там я перерізаю тобі горло, і твоя голова відкидається назад, очі широко розплющені й такі, знаєш, благальні, а я хапаю тебе за волосся і просто… — він замовк і розсміявся. — Лише послухайте мене — вдаюся до сентиментів, коли треба зайнятися справою. Мене відправили сюди, аби керувати процесом, тож… Гадаю, варто його розпочати.

— Відправляйте Ґілда, — сказав Черептон.

— Е, ні‑ні, так не піде, ти й сам про це знаєш. Правила гри надзвичайно прості, але все одно поясню для дурних — самі вже вирішуйте, до кого саме я звертаюся.

Він повільно дістав пару наручників із кишені.

— Я надягну ці наручники на вашого Флетчера, — вів далі він, — просто аби пересвідчитися, що він не утне нічого дурного, як, скажімо, телепортація. Тоді пройду до своїх друзів, а вони відправлять вам вашого боса. Усе просто, усе прораховано. Навіть дитина зрозуміє, — він роззирнувся. — До речі, про дітей: де дівчисько? Трохи бракує її скавучання.

Черептон проігнорував його запитання.

— Ти лишишся на цьому боці моста, допоки ми завершимо обмін.

Санґвін похитав головою.

— У мене є наказ. Маю повернутися.

— Ми не підемо на ризик, адже ти схопиш Флетчера й зникнеш із ним.

— Це міст, кістлявий. Я подорожую під землею, крізь стіни, крізь будь‑що, куди можу влізти — але як мені втиснутися у цей невеличкий перехід?

— Усе одно ти лишаєшся тут.

— Усе одно ні.

Меч Таніти вислизнув з‑під її плаща та притулився до шиї Санґвіна. Той на мить завагався, а тоді мовив:

— Знаєте що? Я передумав. Лишуся тут і ні пари з вуст.

Страхопуд зайшов йому за спину та заламав руку таким чином, аби, якщо той ворухнеться, результатом були нестерпний біль і розірвані м’язи.

— Не розумію, чому ви просто не закуєте мене в наручники, — пробуркотів Санґвін.

— Тому що ти сам сказав торік, що вони не мають над тобою влади, — нагадала Таніта.

— Я таке казав?

— Так.

— Я збрехав. Кайдани позбавляють мене сили, присягаюся.

— Спробуй поменше теревенити, — попередив Страхопуд. — Це мене дратує.

— Таніто, — мовив Черептон і вийшов із намету.

Таніта приєдналася до нього, і разом вони повільно пройшли мостом. Ґеллов та Троянда Кат вийшли їм назустріч.

Темна й брудна Ліфі текла під ними.

— Черептон? — спитав Ґеллов, коли вони дісталися середини. — Мабуть, прийшов благати нас? Скиглити? Може, хочеш перейти на наш бік? Уже запізно, але буде надзвичайно весело подивитися, як ти спробуєш.

— Де твій керівник, Ґеллове?

Ґеллов усміхнувся.

— У мене немає керівника. Диявольєрі — це родина однодумців…

— Вами керує Бату, — перебив його Черептон. — Він віддає вам накази, завдання, гладить по голові, коли потрібно. То де він? Спостерігає за нами, так?

— Він поряд, — усміхнувся Ґеллов. Троянда Кат прошепотіла щось йому на вухо. — О, точно, слушне зауваження, Трояндо. Де наш техаський подільник?

— Він залишиться з нами доти, доки ми не здійснимо обмін.

— Розумний крок. Зрештою, вам не хочеться, аби вас ошукали. Відправляйте хлопця в наручниках.

Ґеллов розвернувся та пішов до свого намету, Троянда Кат — за ним, а Таніта з Черептоном — до свого.

— Готовий? — спитав Флетчера Черептон.

Флетчер подивився на Таніту й побачив, що вона більше не приховує своїх емоцій — вона налякана. Її погляд метнувся до Черептона, і хлопець підвів руки догори, а Черептон замкнув їх наручниками.

— У вас же є план, правда?

— Так.

— Скажете який?

— Рятуємо світ і додому.

— Це добрий план.

— Я й не таке вмію.

Дощ почав поволі накрапувати на брезент.

— Я не дозволю, аби з тобою щось сталося, — сказав Черептон.

— Як гадаєте, із Валькірією все гаразд?

— Імовірно, Каламут запроторив її в якусь із камер попереднього утримання. Чесно кажучи, вона там, мабуть, у більшій безпеці, ніж усі ми зараз.

— Гаразд, гаразд.

— Вони тобі не зашкодять, — сказала Таніта. — Ти їм потрібен.

Флетчер кивнув.

— А після того, може, ми з тобою сходимо на каву чи щось таке? Я тобі сподобаюся, коли знатимеш мене краще. Я от знаю себе багато років і люблю.

Вона посміхнулася.

— Можливо.

— Правда?

— Ні.

Він нервово посміхнувся у відповідь, а тоді рушив до бульбашки та зник із поля зору. Таніта простягла руки — вони одразу ж стали невидимими, — а тоді зробила крок уперед і побачила, як хлопець відходить від намету. Черептон стояв поряд із нею, а Страхопуд притягнув туди ж Санґвіна, аби той міг бачити, що відбувається.

Флетчер ступив на міст. Поки він ішов, з іншого намету вийшов Турід Ґілд. Вони рушили один до одного в дощі.

Черептон глянув на Санґвіна.

— Що вони задумали?

— Хто що задумав?

Страхопуд посилив хватку, і Санґвін швидко заговорив.

— Нічого! Це чесний обмін!

— Страхопуде, зламай йому руку.

— Страхопуде, не ламай мою руку!

— Ламай.

— Там вибухівка!

Черептон нахилився до нього.

— Де?

— У куртці Ґілда, — проказав Санґвін крізь стиснуті зуби. — Він навіть не знає, що вона там. Детонатор у Ґеллова. Вибухівка невелика, але достатньо потужна, аби вбити всіх. І мене теж. Тож можете зробити мені послугу й не дати йому наблизитися, тоді це буде просто шикарно.

Таніта глянула на міст. Флетчер і Ґілд зустрілися посередині та пройшли один повз одного, не зронивши ні слова. Тоді Черептон став поряд із дівчиною та висунув із намету револьвер, націлившись на Ґілда.

— Що ти робиш? — нажахано спитала Таніта.

— Не даю йому наблизитися, — відповів Черептон і вистрілив.

Куля влучила Ґілдові в ногу, і той з криком упав на землю. Флетчер відстрибнув.

Налякана Таніта схопила Черептона за руку.

— Ти збожеволів?

— Не рухайся! — крикнув Флетчерові Черептон. — Лишайся біля нього!

Він скинув із себе руку Таніти.

— Ніхто не здетонує вибухівку, якщо Флетчера зачепить вибухом.

У дальньому наметі здійнявся рух. Пострах Крав разом із Трояндою Кат вилетіли звідти, але не встигли вони дістатися Флетчера, як Черептон клацнув пальцями та відправив у небо полум’яну кулю. Вона розчинила поглинальну сферу, спалахнула і згасла. Це привернуло зацікавлені погляди кількох перехожих, а тоді Таніта побачила три постаті в чорному — двох чоловіків і жінку, що прямували до ворожого намету з протилежного боку моста.

Некроманти.

У дальньому наметі розійшлася темрява, й звідти стрімко вилетів Ґеллов. Він врізався в Троянду Кат і впав на землю разом із нею. Некроманти вийшли на міст слідом за ним, тіні юрмилися довкола їхніх фігур.

Ґеллов швидко прийшов до тями, дістав із куртки пістолет і вистрілив. Найближча некромантка скористалася тінями, аби поглинути кулі, а тоді обернулася. Її плащ здійнявся брижами, збільшився й спробував порізати Ґеллова — йому довелося пірнути донизу, аби уникнути розтину навпіл.

Троянда Кат кинулася на Соломона Вінця. Той зібрав темряву у своєму ціпку та махнув ним. Тіні вилетіли звідти, наче списи, влучили в ногу Троянди та пробили її наскрізь. Вона зойкнула й упала на землю.

Таніта побачила, як третій некромант стріляє зі свого кременевого пістолета по Краву, не перезаряджаючи. Кулі влучили, і Крав припав на коліно, шалено намагаючись відігнати темряву, що почала ширитися його грудьми.

— Гадаю, саме час, — сказав Санґвін.

Таніта обернулася до нього. Той весь час тримав щось у руці, і ніхто цього не помітив, а тепер він пожбурив це на землю…

Спалахнуло білим, і осліплена Таніта відступила назад. Вона чула, як інші лаються десь неподалік, а Санґвін сміється, бо в нього не було очей, які можна засліпити.

Так само, як і в Черептона.

Регіт Санґвіна урвався з придушеним «гха», й Таніта почула, як тіло падає на землю. Глухий удар, а за ним — хрипіння від болю. Хтось пробіг повз неї та вискочив із намету, а тоді почулися постріли та крики.

Дівчина швидко закліпала. Обриси почали з’являтися — хай туманні та неясні, проте чимдалі чіткіші. Вона побачила, як людина в брунатному костюмі — Санґвін — скарлючилася на землі, але Страхопуд лишався для неї нечітким образом.

— Черептоне? — покликав він.

— Він побіг за ними, — озвалася Таніта.

Риси Кравчика були надто розмиті, аби розгледіти їх, але вона почала розрізняти шрами.

— Як завжди, — почула вона його буркотіння. — Бачиш що‑небудь?

— Звісно, — збрехала вона, взяла меч та кинулася на міст.

Крізь дощ і туман вона могла розрізнити лише хвилі темряви, що здіймалися на дальньому краю переходу, де некроманти робили свою справу.

Черептон був попереду — високий, худий, такого ні з ким не переплутаєш. Він простягнув руку, і постать, що могла бути тільки Кравом, відлетіла назад.

Нога Валькірії врізалася в сходинку, й дівчинка похитнулася, але зір швидко повертався до норми. Попереду неї розпливчасті обриси Флетчера схилялися над Ґілдом. Навіть із такими очима вона бачила, що Ґілд полотнів і втрачав кров.

Вона побігла до них, Страхопуд — за нею. Диявольєрі затиснуті в куток, добрі хлопці ось‑ось отримають Флетчера та Ґілда. Битва закінчилася. Вони перемогли.

А тоді розкрилася остання частина плану Бату.

Щось постало з річки та нахилилося над металевою конструкцією, заливаючи все водою. Морська Відьма простягла руку, схопила кістлявими пальцями Флетчера за талію й мовчки здійняла його в повітря. Ґілд спробував перехопити хлопця, але марно. Таніта побачила нажахане обличчя Флетчера, коли він зник за мостом, а тоді почула важкий сплеск.

Ґеллов вигукнув наказ і побіг назад до дальнього намету. Він застрибнув у джип, Троянда Кат сіла поруч, й авто помчало, змітаючи інші машини зі свого шляху. Черептон кинувся за Кравом, та було пізно. Крав переліз через поруччя й гепнувся в Ліффі.

Тепер, зрозуміла Таніта, битва скінчилася.

Некроманти подивилася на Черептона, а тоді Соломон Вінець обернувся й пішов геть. Його плащ здіймався на вітрі під дощем.

Страхопуд підійшов до Таніти.

— Санґвін зник, — повідомив він, але вона й без того здогадувалася.

Ґілд лежав безтямний, його кров змішувалася з дощовою водою. Вони спостерігали за Черептоном: він опустив голову і стояв зі стиснутими кулаками, його піджак змок під дощем. — Таніта не звикла бачити його в такій позі. Схоже на поразку. А тоді детектив випростався.

— Гаразд, — мовив він. — Здається, насувається битва.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія зчистила засохлий бруд зі штанини джинсів. Тут було стільки ж пилу, скільки й бруду, і все це вона прибрала з ліжка.

Вітрогін застогнав, дівчинка прислухалася. Десь хвилину він не видавав інших звуків, а тоді знову застогнав і трохи ворухнувся. Валькірія бачила, як він приходить до тями та готується повернутися до дії.

Він підвів голову, побачив бинти, що прив’язували його зламані пальці до ніжки ліжка, та вичавив із себе щось схоже на нявчання дурного й нещасного кота. Він глянув на двері камери, а тоді повернув голову та побачив Валькірію.

— О ні, — проскавчав він.

— Якщо ворухнешся… — почала вона свою погрозу, але той перебив дівчинку.

— Не ворухнуся, — мовив він. — Просто лежатиму тут. Не робитиму нічого.

— Бо якщо таки ворухнешся…

— Не буду! — наполягав він. — Якби в мене не була зламана рука, тоді так, я б швидше за все ворухнувся й скоріше за все спробував би тебе вбити.

— Жодних розмов. Розмови заборонено.

Він здивовано подивився на неї.

— Знаєш, щоразу як ми зустрічаємося, ти все більше на нього схожа.

— На кого?

— На детектива. Вважаєш себе такою розумною та крутою.

— Важатиму це за комплімент.

— Не варто. Знаєш, я чув про нього різні історії. Про те, що він накоїв. Він не настільки великий і добрий герой, яким ти його уявляєш.

— Ти не знаєш, що я про нього думаю.

Вітрогін розсміявся.

— Я бачу це у твоїх очах. Будь‑хто побачить. Взагалі‑то, це мило — як ти ходиш за ним слідом і віриш кожному його слову.

Валькірія трохи змістила центр ваги, ліжко заскрипіло та зсунулося, і бинт на пальцях Вітрогона натягнувся. Він заскиглив.

— Вибач, — нещиро мовила вона.

— Ти це зробила навмисно! — розлютився він.

Маленьке віконечко у дверях прочинилося, і крізь нього в камеру зазирнула пара очей.

— Що відбувається? — вимогливо спитав голос.

Валькірія підвелася на ноги, змістивши ліжко й знову змусивши Вітрогона застогнати.

— Ви не можете мене тут тримати! — гукнула вона.

— Хто це? Там… Там що, двоє людей?

Тепер вона впізнала цей голос — він належав охоронцеві, з яким вона зустрілася минулого дня, коли намагалася відволікти увагу сікачів від місця схову решток Гротескера.

— Рюмс? — спитала вона.

Його очі знайшли її та витріщилися від подиву.

— Валькірія Веремія?

— Рімус Каламут запроторив мене сюди разом із чоловіком, що хоче мене вбити. Не можна мене тут тримати. Випустіть, будь ласка.

Вітрогін із сумнівом пирхнув із підлоги. Дівчинка копнула ліжко ногою та почула, як той нявчить від болю.

— Чому він не посадив тебе до окремої камери? — спитав Рюмс. — У нас чотири стоять порожні. З тобою все гаразд? Тебе не поранено?

— Будь ласка, випустіть мене звідси.

— Я не можу переміщати в’язнів без наказу керівництва.

— Але ж це не переміщення! Просто перевести з однієї камери до іншої. Будь ласка, Рюмсе. Якщо залишиш мене тут іще на хвилину, він мене вб’є.

Вона вирячилася на Вітрогона, і той зітхнув.

— Так, її правда, — неохоче промовив він. — Я її вб’ю.

Рюмс похитав головою зі свого боку дверей.

— Вибач, але існує порядок, якого треба дотримуватися. Зачекай там, я все владнаю хвилин за десять.

— Не йди! — закричала Валькірія. Вона сховала руки за спиною, сподіваючись, що Вітрогін не помітив їх раніше. — Будь ласка, переведи мене до порожньої камери, а тоді вже йди до керівництва. Я тут беззахисна. Будь ласочка, Рюмсе.

Вона так благально поглянула на нього, і Рюмс зітхнув.

— Гаразд, — похмуро озвався він. — Просунь руки через нижній розріз, аби я надягнув на тебе наручники.

— Я вже в них. Каламут навіть не завдав собі клопоту зняти наручники, коли кинув мене сюди.

— Це грубе порушення правил, — несхвально пробурмотів Рюмс, а тоді дівчинка побачила, як він відчиняє камеру просто навпроти неї.

— Тоді добре, — сказав він. — Ти йдеш просто до порожньої камери. Не починаєш зі мною розмови й не затримуєшся в будь‑який інший спосіб. Зрозуміло?

— Зрозуміло.

— А ти, Вітрогоне, лишайся на підлозі, або я приведу сюди сікачів так, що…

— Я не ворухнуся, — пообіцяв Вітрогін.

— Тоді гаразд. Я відчиняю двері.

Двері розчинилися, і Валькірія полегшено видихнула.

— Дякую, — мовила вона.

— Іди до порожньої камери.

Вона вийшла до коридору.

— Дякую дуже.

— До камери. Негайно.

— Мені справді шкода, — мовила вона, підвівши руки та трохи штовхнувши повітря. Простір між ними здійнявся брижами, і Рюмса закинуло спиною вперед до порожньої камери. Він спіткнувся й не встиг отямитися, як Валькірія швидко зачинила двері.

Його очі одразу ж з’явилися у відчиненому віконечку.

— О ні. Не може це статися знову.

— Мені дуже, дуже шкода.

Вітрогін здійнявся на ноги, обережно відв’язуючи бинт від своїх пальців.

— Який же ти дурний! — зареготів він. — Потрапити до власної камери двічі за два дні! Тепер що, дають медалі за ідіотизм?

Він із вишкіром збирався був піти геть, але Валькірія постала перед ним, клацнула пальцями й викликала полум’я.

— Куди це ти зібрався? — гаркнула вона.

Чоловік кліпнув очима.

— Ми тікаємо.

— Ми?

— Так, ми. Тікаємо звідси.

— Ти нікуди не тікаєш.

— Але ж я допоміг тобі!

— Ти лежав на підлозі й скиглив.

— І це тобі допомогло, — зазначив він. — Я тобі знадоблюся, аби вибратися звідси. Гадаєш, зможеш просто пробігти? Тобі потрібне прикриття, додаткові очі, навіть відволікати хтось має — а я, гадаю, уже довів, наскільки добре вмію це робити.

Дівчинці хотілося гепнути дверима йому в обличчя, проте він мав рацію. Якщо її викриють, вони можуть розділитися, і тоді сікачі без роздумів кинуться за дорослим.

— Назви мені бодай одну причину, чому я маю наражатися на ризик і допомагати тобі втекти. Твоя головна амбіція в житті — убивати людей.

— Так, але… — Вітрогін запнувся, а тоді перевів погляд на свої черевики. Його нижня губа затремтіла. — Але ти постійно доводиш, — продовжив він, — що мені це не дуже добре вдається, чи не так?

— Я… Ну, наче так.

Валькірія зітхнула й загасила полум’я.

— Гаразд, — сказала вона. — Ходімо, тільки тихо.

Вона поквапилася до столу та почала шукати по шухлядах свій телефон. Знайшовши його, вона побачила п’ять пропущених викликів. Дівчинка набрала Черептона, поки Вітрогін, усміхаючись вигрібав гроші з висунутої шухляди. Валькірія засунула її ногою, прищемивши злочинцеві пальці. Той зойкнув і відстрибнув, а тоді інстинктивно схопився за правицю лівицею і знову скрикнув.

— Валькіріє, — почувся голос Черептона в телефоні. У ньому звучало водночас полегшення й нетерплячість. — Де ти?

Вітрогін шкультигав і волав у тиші поруч, тож дівчинці доводилося докладати чималих зусиль, аби не звертати на нього уваги.

— У Святилищі, — відповіла вона. — Обмін відбувся?

Детектив завагався.

— Так. Вони взяли Флетчера, ми — Ґілда, але він знепритомнів. Ми зв’язані ним, доки він не прийде до тями. Тобі доведеться вибратися самотужки. Зможеш?

— Звісно. Скористаюся таємним ходом.

— Ні. Після останнього разу Ґілд мав його вимкнути. Доведеться тікати через головний вхід. Якщо тебе не буде через десять хвилин, я прийду за тобою.

— Сюди хтось іде. Мені час бігти.

Валькірія заховала телефон у джинсах і жестом наказала Вітрогону сховатися. Вони притулилися до стіни, дівчинка визирнула. Коридором пройшов чарівник, навіть не глянувши в бік камер. Вона дочекалася, доки його кроки стихнуть.

У них було небагато часу.

А тоді вимкнулося світло.

Валькірія обернулася, готова кинутися в бій. Та довкола стояла тиша. Вона випростала руку, намагаючись зчитати повітря, але відчула лише ворушіння Вітрогона за спиною.

— Що відбувається? — прошепотів він.

— Я звідки знаю?

— Це не ти? Чи скелет? Чи твої друзі?

— Це не ми. Може, світло вирубилося.

— У Святилищі? Тут ніколи не вимикається світло. Це напад. Можливо, мої друзі прийшли мене врятувати.

— У тебе немає друзів.

— Отже, це малоймовірно, але не неможливо.

Дівчинка клацнула пальцями, і в її долоні з’явилася іскра, що під впливом магії розгорілася в більше та яскравіше полум’я. Світло вогню мерехтіло на стінах.

Валькірія почула, як хтось нетерпляче кричить, але, навіть попри це, небезпеки у голосі не було. Якщо Вітрогін має рацію, якщо це справді напад, то він поки що не розпочався. І, можливо, вона зможе скористатися цим.

Утікачі побігли підтюпцем через пітьму. Час від часу вони бачили інший вогник попереду чи позаду і тоді змінювали напрямок. Валькірія намагалася зберігати відчуття простору, звіряючись із мапою, яку вона запам’ятала і весь час тримала в голові, — дівчинка сподівалася, що вона відповідає дійсності.

Попереду щось ворухнулося, і вона відсахнулася, стримуючи вереск. То був сікач. Він перетнув їм шлях та одразу ж зник у мороці. Він чи то не побачив її обличчя, чи то вирішив, що зараз є важливіші справи. Валькірія задумалася над тим, чи можуть сікачі бачити в темряві.

Десь попереду лунали голоси, тож вони повернули праворуч, намагаючись уникнути зустрічі з будь‑якими людьми. Поки що допомоги від Вітрогона не було жодної, і дівчинка почала міркувати, як би його позбутися.

А тоді почула знайомий голос і зупинилася. Вітрогін врізався в неї й висунув руки вперед, а тоді крутнувся й впав на коліна в безмовному стражданні.

— Тихо, — прошепотіла Валькірія та загасила полум’я.

До них наближався містер Блісс, що розмовляв зі стрункою жінкою, яка тримала в руці смолоскип. Валькірія впізнала заспокійливий тон адміністраторки.

— Із усією повагою до вашої посади, — казала адміністраторка, — за безпеку відповідають сікачі, а не Старійшини. Окрім того, Верховний Маг поранений, тож вас треба тримати в безпеці.

— Коли хтось прийде та розповість мені, що сталося, — відповів Блісс, — буде вже надто пізно щось удіяти.

Валькірія випросталася. Блісс може допомогти їй вибратися звідси, а адміністраторка зробить усе, що він скаже. Це буде чудова можливість знову запроторити Вітрогона за ґрати.

— Сер, — мовила адміністраторка, й вони зупинилися.

Світло смолоскипа проявило щось на стіні. Валькірія побачила вирізьблений символ. Адміністраторка зацікавлено нахилилася до нього.

— Я бачила такі раніше, — сказала вона. — Тільки не пам’ятаю де.

— Тримайтеся від нього подалі, — наказав Блісс. — Символи — парафія моєї сестри, не моя, та навіть так…

— Сер?

— Це знак тривоги, беззвучна сигналізація. Якщо ми пройдемо повз нього, він попередить тих, хто чекає в коридорі попереду.

Валькірія насупилася. Якщо десь неподалік чигають вороги, готові кинутися в атаку, то вона їх не бачила.

Адміністраторка відступила.

— Треба піти іншим шляхом і відправити сікачів.

Блісс нахилився над символом.

— Посвіти сюди.

— Сер, це небезпечно.

— Посвіти.

Блісс повільно потягнувся до символу, і той засвітився. Чоловік похитав головою.

— Я помилився. Це не знак тривоги.

— Так, — погодилася адміністраторка, — не він.

Вона відступила, а довкола Блісса спалахнув десяток інших символів, що взяли його в коло блакитного світла.

Він спробував підвестися, проте накотила енергія, й потоки світла пронизали його тіло, поєднуючи символи один з одним — Блісс опинився посередині. Адміністраторка більше не потребувала смолоскипа, аби освітити все довкола, тож загасила його.

Валькірія витріщилася на неї. Адміністраторка була зрадницею, яку привів Ґілд, і яка працювала на Диявольєрі. Саме вона повідомила Санґвіну, як відчинити клітку Ґротескера і розповіла, де знайти в’язницю Барона Мстивослава торік.

Блісс застогнав і впав на коліна. Його міцні плечі опустилися, а голова похилилася.

— Убити тебе непросто, — сказала адміністраторка. — Бату чимало часу досліджував це питання. Ще кілька хвилин — і все скінчиться. Він запевнив мене, що це буде досить боляче.

Валькірія обернулася до Вітрогона, аби спробувати вигадати план порятунку, але побачила лише його спину, коли той завернув за ріг коридору. Обурена, вона повернулася. Навіть якщо їй удасться зробити диво та перемогти адміністраторку, вона не знала, як вимкнути пастку. А отже, адміністраторка потрібна їй при тямі, що лише ще більше унеможливлює план.

Вона не змогла вигадати нічого розумного, тож поповзла вперед, щосили намагаючись злитися з тінями. Коли місця для сховку не лишилося, вона затримала дихання й кинулася вперед. Дівчинка штовхнула повітря, й адміністраторка обернулася, випроставши долоні. Простір між ними взявся брижами й сколихнувся — це прибрало усмішку з обличчя адміністраторки.

А тоді вона махнула рукою, і Валькірію збило з ніг. Вона врізалася в стіну. Адміністраторка підвела руку, і дівчинка понеслася вгору, до стелі.

— Ти ще новенька, — лагідно промовила адміністраторка. — Марно сподіватися, що зможеш мене перемогти. Але спроба була смілива.

Повітря довкола неї було важке, надто важке, аби рухатися. Валькірія силувалася поворухнути руками, але їх міцно прибило до стелі. Вона повернула голову, аби вдихнути повітря, та вдихати не було чого.

— Вибач, — озвалася адміністраторка, — не можу дозволити тобі дихати. Тобі доведеться померти, як і містерові Бліссу. Розумієш, усе це — частина плану Бату.

Валькірія марно намагалася зробити вдих. Спробувала клацнути пальцями, але адміністраторка зробила ще один жест, і рештки кисню покинули дівчинку, тож розпалити вогонь стало неможливо.

А от її легені палали лютіше за будь‑яке полум’я.

Вона розчула щось крізь стукіт крові у вухах. Хтось лементував, і цей лемент наближався. Її погляд змістився ліворуч, із темряви вигулькнув Вітрогін, ударився в стіну, а тоді знову кинувся в іншому напрямку. Його переслідували двоє сікачів. Побачивши Блісса в оточенні блакитного світла, Валькірію, пришпилену до стелі, й адміністраторку поміж ними з виразом крайнього подиву на привабливому обличчі, вони раптом зупинилися.

І витягнули свої коси.

Адміністраторка відпустила Валькірію, і та впала на підлогу, хапаючи ротом повітря. Жінка позадкувала.

— Не треба. Просто… Послухайте мене. Просто… Не треба…

Сікачі кинулися вперед. Адміністраторка обернулася, спробувала втекти, але Валькірія простягнула ногу, й та, перечепившись через неї, упала в коло блакиті. Тоді всі промені енергії відділилися від Блісса та пройняли жінку. Вона закричала, її тіло забилося в конвульсіях. Пролунало голосне «хлоп», запахло свіжістю, а тоді блакитне світло зникло.

Знову темрява, але тепер перед очима Валькірії мерехтіли розпливчасті блакитні обриси. Хтось запалив смолоскип. Адміністраторка нерухомо лежала на землі, а один із сікачів перевіряв стан Блісса.

Другий сікач височів над Валькірією. Вона почала відповзати від нього, але той рушив зупинити її.

— Облиш її, — прошепотів Блісс.

Сікач зупинився, а Валькірія стала на ноги та кинулася бігти.

Вона мчала наосліп крізь темряву, допоки побачила, як попереду рухається світло. Дівчинка пірнула в кімнату. Вона почула, що групу веде Каламут, і зачекала, доки вони пройдуть, а тоді рушила далі. Вона дісталася вестибюлю, коли хтось увімкнув аварійне освітлення. Схиливши голову, Валькірія приєдналася до групи людей, що виходили зі Святилища. Здійнявшись сходами, вона пройшла занедбаним музеєм воскових фігур. Чаклуни довкола обговорювали напад та обмінювалися версіями. За першої ж нагоди Валькірія полишила це товариство.

Вона вийшла з музею, опинилася під дощем, що пустився з сірих небес, та побігла на вулицю. До неї швидко під’їхала Пурпурова Загроза, й дівчинка сіла в авто.

— Де решта? — одразу ж спитала вона.

— Уже в Аранморі.

— Рушаймо.

Черептон поклав чорну сумку з Посохом їй у руки, і під вереск шин її втеча з в’язниці завершилася.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Решту шляху вони проїхали в тиші, не вилетівши з траси лише завдяки майстерності Черептона. Коли вони дісталися Аранмора, дощ припинився. Пурпурова Загроза повернула та прискорилася на звивистій дорозі, обабіч якої росла висока трава. Просто над пагорбом підіймався дим, й перед очима постав фургон Страхопуда. Дим валував із нього — він шалено палав. Двері були відчинені.

Угорі попереду щось вибухнуло, й напарники побачили, як звідти відскочила Таніта. Вона приземлилася й кинулася до рогу фермерського будинку. Дівчина дісталася туди тієї миті, коли черга куль розірвала землю біля її ніг.

— У них кулемети, — спокійно констатувала Валькірія.

— І ручні гранати.

Пурпурова Загроза зупинилася, і Черептон розчинив двері ногою. Валькірія схопила чорну торбу.

— Не висовуйся, — мовив детектив, і вони кинулися бігти.

Дівчинка побачила, що Диявольєрі розмістилися на подвір’ї з іншого боку будинку. Помітила Флетчера з руками, скутими за спиною, що плентався за Ґелловом. Троянда Кат помітивши дівчинку, підняла пістолет і вистрілила. Валькірія похитнулася, але бігла далі, допоки не дісталася котеджу й сховалася за укриттям.

Черептон витягнув револьвер із піджака.

— Страхопуд? — спитав він у Таніти.

— Десь поряд, — відповіла вона, відступаючи назад, коли наступні постріли поцілили в ріг будинку біля неї.

Двері ферми розчинилися, і звідти вискочив Педді з бойовим кличем та дробовиком у руках. Черептон штовхнув повітря, і ствол задерся вгору саме коли Педді вистрілив, а тоді знаком змусив зброю прилетіти до своєї руки.

Педді усвідомив, кого щойно спробував застрелити, й здригнувся.

— Пробачте! Пробачте!

— Чому ви досі тут? — владно спитав Черептон. — Я ж телефонував вам, сказав, аби ви тікали.

— Відверто, мені начхати на твої накази. Поверни мою рушницю.

— Педді, тут небезпечно.

— Я що, не маю права тут перебувати? Це ж мій дім. Я тут живу вже сорок два роки й не покину його просто через те, що купка чаклунів розмахує тут своїми паличками та стріляє.

— Тут небезпечно, — повторила Валькірія.

— Я цілком здатний подбати про себе, юна леді. У мене купа набоїв для дробовика та нові штани. Я готовий.

— Ну коли вже так хочете, — сказав Черептон, простягнувши йому дробовик, — лишайтеся тут із Валькірією.

— Можете на мене розраховувати, містере Скелет.

Земля за ними вибухнула, і з хмари кіптяви вискочили два силуети — Страхопуд тримав рукою Біллі‑Рея Санґвіна за горло. Вони гепнулися на землю, Страхопуд відпустив суперника. Санґвін вдихнув повітря, раптом повернувши собі цю можливість, дістав свою небезпечну бритву та з гарчанням кинувся на супротивника.

Страхопуд ухилився, а тоді швидко вдарив його кулаком, і голова Санґвіна подалася назад. Кулак Кравчика поцілив йому в ребра — удар збив чоловіка з ніг та оглушив його. Санґвін міг тільки широко розмахувати своєю бритвою, тож Страхопуд наблизився та поцілив у нього ідеальним правим хуком.

Ноги Санґвіна не витримали, і той упав.

— До будинку, — наказав Черептон.

Першою рушила Таніта, за нею Педді. Черептон пропустив перед собою Валькірію. Страхопуд замикав процесію, зачинивши за собою двері. Вони намагалися не видавати себе: всюди свистіли кулі, а уламки скла сипалися на них.

Черептон проповз до вікна, що відкривало вид на подвір’я, та вистрілив у відповідь. Ангар та сільськогосподарська техніка давали Троянді Кат прекрасне укриття. Вона танцювала й крутилася, перезаряджаючи кулемет, і весь час заходилася реготом.

— Де некроманти? — крикнув до Страхопуда детектив.

— Вінець мав наступати з заходу, аби застати їх із тилу. Не знаю, що його затримало.

— Ніколи не довіряйте некромантам, — прогарчала Таніта.

Валькірія ризикнула визирнути. Дівчинка побачила, як на дальньому краю подвір’я Пострах Крав кладе тіло Ґротескера посеред крейдяного кола, що його Джерон Ґеллов малював на землі. Флетчер спробував утекти, але Крав потягнув його назад і пожбурив на землю поряд із тілом. Тепер Ґеллов малював щось інше, якісь символи довкола.

Не встигла Валькірія спитати, що відбувається, як символи почали світитися. Із них завалував червоний дим, що змішався з чорним димом, який точився з кола. Утворена хмара закружляла по колу, ревучи, наче ураган.

— Дідько, — вилаявся Черептон і прицілився в Ґеллова замість Кат.

Але здавалося, наче кулі влучають у дим та застрягають у ньому, а спіральна хмара здіймається дедалі вище в повітря.

Валькірія глянула на Флетчера — він стояв на колінах, наручники лежали на землі біля нього. Ґеллов стояв поряд, тримаючи хлопця руками за плечі. Хоча кайданок і не було, але якби Флетчер спробував телепортуватися, то Ґеллов перемістився б разом із ним — і дівчинка розуміла, що той одразу покарає юнака за непокору.

Ґеллов змусив Флетчера покласти руки на Ґротескера. Він збирався відчинити браму. А тоді дим геть сховав хлопця від очей.

Валькірія перевела погляд на Троянду Кат: божевільна зареготала й пожбурила щось у будинок.

За спиною Валькірії пролунав вибух, і дівчинку знесло з ніг та накрило дощем з уламків скла та каміння. Вона боляче впала на землю. У вухах дзвеніло, плечі боліли, до рота набилося повно сміття.

— Валькіріє! — вигукнув Черептон.

— Я в нормі! — озвалася вона слабким голосом. Озирнувшись у пошуках торби з Посохом, побачила його в кутку.

Кулі влітали в стіну в неї над головою, і Страхопуд відтягнув її подалі від небезпечної ділянки.

— Не рухайся, — наказав він, а тоді схопився за щось у неї за спиною та потягнув. Дівчинка заволала й відсахнулася. Кравчик тримав у руці уламок скла. Із його вістря стікала її кров. — Ще десь болить?

— Усе гаразд, — збрехала вона.

— Я пошив для тебе новий костюм. Його ніщо не проб’є. Він у сумці, у фургоні. Зможеш добігти?

Вона кивнула, і Страхопуд здійняв її на ноги. Дівчинка ледве стримала крик. Ще одна кулеметна черга — і потворна картина на стіні перетворилася на рваний папір та розламану раму. Страхопуд відчинив вікно.

— Рушай, — мовив він.

Валькірія вистрибнула. Добігла до палаючого фургона, припала до землі й скотилася до нього, опинившись позаду.

Дівчинка штовхнула повітря, аби розчистити дим, і побачила сумку на задньому сидінні. Потягнувшись по неї, ухопилася за лямку та витягнула торбу. Дим звивався довкола неї й точився повз, дівчинка заплющилася, аби не пекли. Кашляючи, вона відповзала назад, аж допоки відчула траву під ногами. Коли вона розплющила очі, з них потекли сльози.

Валькірія зняла з себе кросівки, викинула геть порвану куртку, а тоді застібнула туніку без рукавів. Її джинси були брудні, геть зіпсовані. Вона скинула їх на траву та натягнула чорні штани, поволі відмічаючи, наскільки добре вони на ній сидять, наскільки ідеально пасують. Нові черевики викликали відчуття, наче дівчинка носила їх уже не перший рік.

Валькірія обшукала кишені старої одежі, поклала все знайдене до нового вбрання, а тоді натягнула куртку. Ця була коротша від попередньої та закінчувалася на рівні стегон. Увесь костюм був чорний, окрім рукавів куртки — ті були темно‑червоного кольору, скидаючись на засохлу кров.

Дівчинка зібрала волосся в хвіст і почула за спиною щось схоже на шепіт. Вона озирнулася саме вчасно, аби побачити, як у неї летить кулак. Відсахнувшись, ледь не перечепилася через свій старий одяг. Нападник, зітканий із паперової шкіри та швів, далі наступав, важко пересуваючи ноги. Валькірія клацнула пальцями й пожбурила полум’яну кулю йому в груди. Вогонь пропалював їх геть знищуючи, проте за ними прямували інші. Валькірія побігла до будинку, аби утворити дистанцію з ворогом, і озирнулася.

Армія порожнеців крокувала полями в повільному, потворному марші в напрямку до неї.

Дівчинка кинулася до будинку й зачинила за собою двері. Кулеметний вогонь ненадовго стихнув, але вона все одно припала до землі.

— Порожнеці, — мовила вона. Таніта метнулася до дверей і натиснула на них рукою.

— Стримуй, — наказала дівчина, і сяйво з її руки покрило деревину.

— Скільки? — спитав Черептон.

— Не знаю. Можливо, двісті чи триста.

— Дідько… — вимовив Страхопуд.

— Не знаю, звідки Диявольєрі їх узяли, — сказав Черептон, — але ми вже билися з порожнецями раніше, й вони не становили проблеми. Єдина загроза постає в разі, якщо даси їм змогу себе оточити.

— Їх тут близько трьохсот, — зазначила Таніта. — Гадаю, їм неважко буде нас оточити.

— Вони кидають на нас усе, що мають, бо їм необхідно нас відволікти. Ми мусимо завадити Флетчеру відкрити цю…

Наступна кулеметна черга урвала його й змусила всіх припасти до підлоги.

Порожнеці молотили у двері, але печать, яку наклала Таніта, міцно й надійно стримувала їх. Щоправда, з вікнами вона нічого не могла зробити, тож невдовзі порожнеці роздробили рештки скла. Уламки розрізáли їхні руки, зелений газ виривався з їхніх тіл, але на зміну приходили інші.

Троянда Кат носилася подвір’ям туди‑сюди, розкидаючи кулеметні гільзи. Черептон відклав револьвер.

— Набої все, — мовив він. — Здається, доведеться прориватися.

— Ненавиджу прориватися, — пробурмотів Страхопуд.

Педді досі відстрілювався завдяки нескінченним запасам набоїв для дробовика, але Черептон зачекав, коли Троянді знадобиться перезарядка.

— Уперед, — наказав він, а тоді вистрибнув через вікно. Страхопуд і Таніта скочили за ним.

Валькірія бачила через вікно, як Черептон кидається просто у вир червоно‑чорного диму, а Страхопуд і Таніта лишаються, аби розібратися з рештою. Кравчик штовхнув повітря. Троянда похитнулася, й Таніта врізалася в неї. Кулемет злетів у повітря, а в руках у Кат раптом з’явилися ножі.

Крав рушив до Страхопуда, на подвір’я ринув натовп порожнеців. Педді відтягнув Валькірію так, щоб її не було видно.

— Якщо ми сидітимемо тихо, — прошепотів він, — про нас можуть забути.

— Я не збираюся просто спостерігати, — мовила вона, скидаючи його руку. Дівчинка повзла по підлозі, аж доки не опинилася подалі від вікна, а тоді поквапилася до чорної торби.

Педді рушив за нею з упертим виразом обличчя.

— Твій друг‑скелет висловився дуже ясно, Валькіріє. Ти вийдеш із будинку лише тоді, коли решта програє.

— Я ніколи не роблю так, як наказують. Він про це знає.

— Черептон сказав, що ти їхня остання надія, — спробував переконати її Педді. — Звісно ж, ти мусиш лишитися тут заради всіх, хто зараз б’ється, і зачекати, коли ти знадобишся. Якщо вийдеш зараз і щось із тобою трапиться, яка тоді з тебе буде користь?

Валькірія запустила руку в торбу та стиснула пальці довкола Посоха.

— Я розумію, що ти хочеш допомогти, — продовжив Педді. — Розумію, що в тебе серце розривається, поки ти спостерігаєш, але якщо порушиш план, усе зійде нанівець.

Валькірія зціпила зуби й зиркнула на Педді. Він по‑дружньому знизав плечима.

— Вибач.

Вона знала, що він має рацію. Уперше за весь час у них був план. Найменше, що вона могла зробити, — це дотримуватися його.

Знадвору лунав шум битви.

— Що ти можеш зробити? — спитав Педді. — Чому ти їхня остання надія? У тебе є особливі сили, яких немає в інших?

Валькірія похитала головою.

— Ні. Але є зброя, якої більше ні в кого немає.

Вона дістала з сумки Посох Предвічних.

— Це єдина річ на світі, здатна вбити бога, а я — єдина, хто може нею скористатися.

Педді насупив брови.

— Це ж величезна відповідальність.

— Про це я й думала, — м’яко відповіла Валькірія. — Знаєте, існує пророцтво щодо мене. Я помру, і настане кінець світу.

— Пророцтво стосується цього дня?

— Усе сходиться, чи не так? Якщо мене вб’ють, а Посох передати буде нікому, все скінчиться. Тож сьогодні — день, коли я помру.

— А твої батьки про це не знають, чи не так?

— Звісно, навіть не здогадуються.

— Якби знали, то пишалися б тобою. У мене ніколи не було дітей, але якби були, то я хотів би, аби вони були такі, як ти.

Він підійшов до старої світлини, що стояла на столику біля ліжка, узяв золоту обручку, що там лежала.

— Вона належала моїй матері, — мови він. — Я збирався колись подарувати її жінці, з якою вирішу одружитися. Шкода. Роки, що в мене лишилися, минуть, не встигне такий старигань, як я, й оком кліпнути. І я не лишу по собі жодного спадку. Усім буде байдуже.

Валькірія заховала Посох назад у торбу й застібнула її на блискавку. Вона не знала, що на таке відповісти.

Він наблизився до неї і простягнув золоту обручку.

— Носитимеш це?

— Я… Педді, я не можу…

— Я вже ніколи не одружуся.

— Ще є час.

— Ти добра дівчинка, але брехунка з тебе жахлива. Звісно, існування магії доводить, що чудеса можуть трапитися — то зробиш мені послугу? Тримай його в себе, допоки воно мені не знадобиться.

— Ви певні, що не хочете залишити його в себе?

— Якщо я передам його гідній людині, це багато для мене означатиме.

Валькірія завагалася, а тоді взяла обручку та наділа на вказівний палець.

— Тобі личить, — посміхнувся Педді.

Дівчинка посміхнулася у відповідь.

— Я подбаю про нього, — пообіцяла вона. — Бодай скільки часу в нас лишилося.

На даху почулися швидкі кроки. Валькірія з Гедді підійшли до вікна, і кільканадцять сікачів зістрибнули з даху на подвір’я з косами напоготові. Не встигли порожнеці обернутися, як леза вже почали різати їх.

— Вони на нашому боці? — у розпачі спитав Педді.

— О так, — посміхнулася Валькірія.

Дівчинка побачила, як Страхопуд жбурляє полум’я. Порожнеці закружляли довкола — газ, що містився в них усередині, спалахнув. Вона побачила Порцеляну в чорному з голови до п’ят, що натиснула на символи на своїх передпліччях і відправила хвилю блакитної енергії на Крава, що кинувся на неї.

Черептон намагався пробитися крізь дим. Дівчинка вгледіла Флетчера, що тримав руки на Ґротескері, — навіть на відстані вона бачила біль на його обличчі. Він спробував ворухнутися, але Ґеллов не давав йому підвестися. А тоді спина Флетчера вигнулася дугою, і навіть крізь гамір дівчинка почула його крик.

За десять метрів від нього нізвідки з’явилося жовте світло. Воно швидко яскравішало та збільшувалося. За кілька секунд воно набуло розмірів людської голови. Тепер Валькірія бачила його чітко. Світло по центру було спокійне й трохи менш яскраве, але краї були схожі на агресивні язики полум’я, що дедалі більше розширювали прохід.

На подвір’ї з’явилися некроманти, і з їхнього вигляду було зрозуміло, що свій шлях сюди вони прокладали боєм. Соломон Вінець вигукнув наказ, і некромантка закуталася у свій плащ, розриваючи його краями порожнеців довкола. Інший некромант стріляв зі свого кременевого пістоля, пронизуючи кожною темною кулею кількох ворогів водночас.

Вінець розмахував ціпком так, наче диригував оркестром, відправляючи хвилі темряви в нападників.

Валькірія спостерігала, як прохід дедалі більшає, а їхні шанси на виживання меншають.

Таніта билася з Трояндою Кат, але на обличчі дівчини був вираз, який Валькірія бачила нечасто — страх. Троянда Кат була краща від Таніти, й Таніта це розуміла.

Спалахнули леза, і Лов упала на землю. Довгі ножі Троянди зійшлися й відбили випади меча Таніти, що з кожним разом ставали все відчайдушнішими. Кат усміхалася. Вона гралася з Танітою, насолоджуючись тим, що може покінчити з цим коли завгодно.

А тоді цей час настав.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Таніта спробувала відстрибнути, але Троянда Кат кинулася на неї й увігнала один із ножів у плече дівчини.

Валькірія стрибком здійнялася на ноги та гукнула Таніту на ім’я.

Та широко махнула мечем, відступаючи. Троянда подалася вбік і проштрикнула праву ногу суперниці.

Таніта припала на коліно, але встигла перехопити зап’ясток Кат, коли божевільна потягнулася до її горла. Троянда звичним рухом натиснула вістрям іншого ножа на тильний бік руки Таніти й одним плавним порухом увігнала його по саме руків’я.

Таніта заволала, а Троянда вдарила її ногою в спину, а тоді замахнулася, аби вбити дівчину.

Валькірія побачила якийсь спалах білого, і Кат довелося пірнути вниз, щоб оминути косу Білого Сікача.

Сікач зробив низький випад, Троянда перестрибнула його, а тоді наблизилася до нього з надзвичайною швидкістю. Білий Сікач уникнув удару одного з ножів і блокував інший, а тоді вдарив суперницю по нозі. Та похитнулася, і лезо коси пронеслося повз неї, ледь розминувшись із горлом.

Троянда ухилилася від удару знизу, але Сікач змінив його напрям, і держак коси врізалося в щелепу жінки. Вона впала на землю.

Валькірія вже збиралася була кинутися на допомогу Таніті, коли стіна перед нею вибухнула. Дівчинка впала на спину й закашлялася. Поряд із нею озвався Педді, а через уламки та завісу пилу вона розгледіла Постраха Крава, що гарячково лаявся, намагаючись підвестися.

Крізь величезну діру в стіні, яку він же й утворив, ступив містер Блісс.

— Мою сестру? — прогарчав він, чекаючи, доки Крав випростається. — Ти намагався вбити мою сестру?!

Крав збирався його вдарити. Блісс перехопив його кулак і стиснув, і Крав заревів від болю, коли його кістки розтрощилися.

Блісс ударив його, й Крав відлетів у сусідню стіну. На місті удару утворилася тріщина.

— Сестра — це єдина сім’я, що в мене лишилася.

Він урізався в Крава, разом вони пробили стіну та почали двобій надворі.

Страхопуд підійшов до першої діри, підтримуючи Таніту рукою за шию. Її рани жахливо кровоточили, проте Лов досі не випускала меча з рук. Валькірія поквапилася до них. Кравчик посадовив дівчину на стілець біля столу.

— Я ще можу битися, — пробурмотіла Таніта.

— Подбай про неї, — гаркнув Страхопуд і кинувся назад.

— Таніто, — мовила Валькірія, присівши навколішки. — Таніто, ти мене чуєш?

— Вона відлупцювала мене, Валь…

— Їй пощастило.

Валькірія поглянула на Педді.

— У вас є бинти чи якісь ліки?

Він кивнув і відійшов від них.

— Десь тут має бути аптечка.

Він почав копирсатися в шухлядках, Валькірія приєдналася до пошуків. Коли дівчина озирнулася, аби пересвідчитися, що Таніта не знепритомніла, то побачила, як стіна починає тріскатися. Вона ледве встигла вигукнути попередження, коли звідти вистрибнув Біллі‑Рей Санґвін. Він схопив Таніту за волосся й ударив головою об стіл.

Педді підняв дробовик, але Санґвін кинув Таніту в нього. Валькірія клацнула пальцями, та не змогла викликати вогонь. Санґвін пішов під землю. Дівчинка почула, як він виходить зі стіни біля неї, і вдарила його ногою наосліп. Черевик поцілив йому в ногу — він зойкнув, і вона спробувала додати удар правицею, проте ворог відбив його й ударив дівчинку просто в груди. Валькірія впала на спину, зашпортавшись через стілець.

Постріли з дробовика лунали один за одним. Дівчинка підвела погляд і побачила, як Педді витріщається на порожню стіну широко розплющеними від подиву очима. Санґвін з’явився крізь підлогу позаду нього та сильно штовхнув його в стіну.

— Усі так хочуть померти, — зауважив Санґвін, — що вбивати стає майже нецікаво.

Він сунув на Валькірію, а та метнулася до столу й перекотилася через нього. Чоловік розсміявся та стрибнув на неї, але дівчинка підібрала меч Таніти та, обернувшись, широко махнула лезом. Вістря розпанахало живіт Санґвіна. Він зупинився, розкривши рота, й дивився на себе, задкуючи.

— Що ти накоїла? — збентежено спитав він.

Кров, що стікала з рани, швидко змочила сорочку та забарвила його піджак.

— Що ти в біса накоїла? — проверещав Санґвін. Лють в його голосі вразила дівчинку.

Земля поглинула Біллі‑Рея.

Педді застогнав, але виявилося, що з ним усе гаразд. Валькірія допомогла Таніті вмоститися на стілець і поклала меч на стіл поряд із нею, а тоді відійшла до вікна.

Щось вилетіло з брами, а тоді ударна хвиля накрила будинок, і дівчинку відкинуло назад.

Замість думок розляглася тиша.

Пройшла ще одна ударна хвиля.

І ще одна.

У роті пересохло, у голові стукотіло. Дівчинка повільно перелізла через уламки та поповзла до діри в стіні.

Усі, хто був надворі, теж лежали на землі. Долілиць. Купа паперових людей. Якісь люди в чорному. Якийсь червоно‑чорний дим. Скелет. До неї, хитаючись, ішов скелет.

Вона почула голос.

— Валькіріє.

На руках скелета були рукавички. Вона відчула пальці, міцну хватку тонких пальців на своїй руці, і знову це слово.

— Валькіріє.

І знову:

— Валькіріє, подивися на мене, подивися…

Ці слова лунали з вуст скелета. Із вуст Черептона.

— Черептоне, — прошепотіла вона.

— …маєш зосередитися. Ти дивилася на них? Оте, що вийшло з брами, — ти на них дивилася?

Вона чула власний голос наче здалеку.

— Мигцем, — мовила вона.

Її поставили на ноги. Тепер вона чула більше. Бачила, як інші намагаються підвестися. Порцеляна. Страхопуд. Бачила, як некроманти добивають останніх порожнеців, коли ті намагаються звестися.

Бачила хлопця, Флетчера Рена, що виповзав із вихору диму. Чоловік, що мав такий вигляд, наче ударна хвиля відкинула його геть із кола, побачив Флетчера й потягнувся за ним.

Флетчер зник і одразу ж з’явився неподалік Ґеллова. Ґеллов кинувся за ним, та Флетчер знову розчинився і знову опинився поруч нього. Ґеллов розлютився, а Флетчер заплющив очі й зосередився. Він телепортувався вчергове і більше не з’являвся.

— Валькіріє, — гаркнув Черептон. — Ти маєш прийти до тями, розумієш? Валькіріє Вереміє, ти потрібна мені тут.

Дівчинка глянула на нього, її думки почали набувати форми, і вона кивнула.

— Так.

— Ти тут, зі мною?

Думки прояснилися.

— Так. Так, з тобою. Брама зачинилася.

— Дехто з них вирвався. Я нарахував трьох. Нам негайно потрібен Посох.

Вона кивнула і вже збиралася взяти зброю, коли з‑за рогу хитаючись вийшов Крав. Він не звернув на них жодної уваги, пошкультигавши далі. Блісс ішов за ним.

— Відчепися від мене! — заволав Крав. Він був увесь закривавлений, у синцях, а татуювання на тильному боці руки пульсувало червоним сяйвом.

Тиск у вухах посилився, і Валькірія зойкнула. Її шкіра взялася сиротами, а серце шалено билося в грудях. Вона злякалася. Несподівано та надзвичайно сильно злякалася.

Черептон схопив дівчинку та притиснув до землі.

— Не дивися на це, — почула вона його наказ.

Якусь мить нічого не відбувалося.

А тоді вона побачила це краєм ока. Величезний, уп’ятеро вищий від дерев, що між них проходив мінливий звір, гра світла, абстрактне створіння з ірреальними рисами. Дівчинка відвела погляд, але все одно бачила його у свідомості. Ця істота пропалила її думки наскрізь. То було уявлення чи натяк на щось, спогад про щось, чого вона ніколи не знала, або тінь усіх цих речей, їхнє спотворений відбиток на поверхні тихого нічного озера.

Воно не могло бути справжнім. У нього не було матерії. Не було ваги. Була маса, але в ній не було глибини. Як може таке існувати? У цьому немає жодного сенсу. Воно не може існувати.

Дівчинка знову спробувала подивитися на створіння зі спотвореними рисами, що суперечило здоровому глузду, проте її голова не оберталася. То була уособлена неможливість, безформність, якій надали форми. Воно бродило простором, і його кроки лунали не громовим поступом, але шепотіло тисячами мертвих мов, притупленим криком зогнилих птиць.

Щось ворухнулося, і Крав заволав. Вуха знову накрило тиском. Дівчинка блимнула. Погляд поступово починав фокусуватися.

Істота, зіткана з божевілля, зникла. Пострах Крав стояв з опущеними плечима та головою. Стояв цілком нерухомо, тільки волосся здіймалося та опускалося від пориву вітру.

Волосся Крава тихо впало на землю, пасмо за пасмом, а голова похилилася вперед, і Валькірія встигла помітити, що його обличчя тане. Першими зникли ніс і вуха, розтанувши в шкірі. Губи завернулися всередину рота, очі перетворилися на рідину та вилилися з очниць по щоках, наче сльози. Повіки заплющилися. Безликі заволоділи першою посудиною.

Блісс кинувся вперед, але Крав, чи то пак Безликий, що раніше був Кравом, просто простягнув руку.

Блісс сповільнився. Він зігнувся, й Валькірія побачила на його обличчі окрім болю, щось іще. Подив. Така людина, як Блісс, не звикла відчувати біль.

Безликий підвів другу руку, і Блісса підняло над землею.

Безликий крутнув рукою, і тіло Блісса розірвало на кістки, що перетворилися на порох, та шматки плоті.

Шлунок Валькірії звело судомою, поки дівчинка спостерігала за смертю містера Блісса.

Черептон схопив її та заштовхнув до будинку.

— Посох, — наказав він і кинувся до Безликого.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія поспіхом метнулася до будинку. Педді обернувся до неї, й вона зустріла його порожнім поглядом.

Містер Блісс загинув.

До горла підступила жовч, і дівчинка кинулася до кутка. Її знудило.

— Вони тут, еге ж? — спитав Педді.

Її ще раз знудило, вона, сплюнула та витерла рота.

— Їх троє, — мовила вона.

Старий кивнув.

— Я принесу тобі твою чарівну паличку.

Він поквапився по торбу. Коліна Валькірії тремтіли. Обличчя захололо.

— Якщо загину, — сказала вона, — ви знайдете моїх батьків, скажете їм, що мені шкода, що я вплутала їх у все це, і що я їх люблю?

— Можеш про це не хвилюватися, — запевнив Педді, підходячи до неї.

Він простягнув дівчинці Посох. Його погляд переметнувся на щось у неї за спиною, й вона насупилася, обернулася, не побачила нічого та повернулася назад — і тоді Педді вдарив її Посохом в обличчя.

Валькірія врізалася в стіну та похитнулася. Педді знову замахнувся Посохом, але їй удалося підвести руку та блокувати удар, проте його кулак поцілив у неї, й голова дівчинки відкинулася назад. Вона впала на підлогу.

Валькірія почула, як лається Таніта, і підвела голову. Перед очима витанцьовували вогники. Таніта простягнула руку по меч, але Педді вгамселив Посохом їй по руці. Таніта скрикнула, Педді опинився в нею за спиною, обхопив рукою за шию та стягнув зі стільця. Дівчина намагалася дати відсіч, але була занадто слабкою, і за кілька секунд Педді відпустив її тіло на підлогу.

Свідомість Валькірії уразливо відгукувалася на темряву й світло, половина обличчя змокріла. Вона клацнула пальцями, але нічого не сталося.

— Я майже й забув, що це таке, — мовив Педді, звертаючись до самого себе, та поклав Посох на стіл. — Я про спротив. Зазвичай усе минає спокійно. І з тобою могло б минути спокійно, але ж на тобі цей зачарований одяг. Моє лезо його не проштрикне, — він тримав ніж у руці. — Щоправда, з горлом упорається. Або з очима.

Валькірія облизала губи й відчула присмак крові.

— Це ти вбив телепортерів, — мовила вона, здіймаючись на ноги.

— Так, я.

— Ти — Бату.

Підійшовши до неї, він закотив рукава та показав їй позначку на внутрішньому боці передпліччя.

— Це я.

Валькірія залишилася стояти, де була, зачекала, доки противник наблизиться, а тоді махнула пальцями й простягнула руку, але не змогла відчути повітря, не змогла намацати зв’язки, тож Педді — Бату — полоснув ножем її долоню. Дівчинка скрикнула від болю.

— Дурне дівчисько, — мовив він, замахнувшись на її шию.

Валькірія позадкувала, спіткнулася, впала й відкотилася. Клацнула пальцями — але нічого. Бату кинувся на неї, і їй ледве вдалося вирватися від нього.

— Ти один із них, — сказала вона, лишаючись у безпечному місці.

— Один із кого? Із Диявольєрі?

Бату метнувся вперед, Валькірія відстрибнула. Він посміхнувся, і вони почали кружляти одне довкола одного.

— Я не якийсь там безглуздий ледар, Валькіріє. Бачиш усе це? Усі ці смерті, божевілля та хаос? Кінець світу, що ось‑ось станеться? Усе це зробив я. Коли я був молодий, Троп Кессел розповів мені про браму, і я зрозумів, що це мій шанс. Я відродив Диявольєрі з нічого, а вони тільки раді були мати мене за лідера. Бо в мене було бачення, бо я міг дізнаватися інформацію, якої не було ні в кого. Чарівники розповідали мені свої найпотаємніші таємниці — знаєш чому? Бо я — звичайний смертний. Бо вони надто зарозумілі, аби подумати, що смертний може становити загрозу таким богам, як вони. Я бував у них десятки разів перед тим, як їх убити, пив чай, балакав із ними, годував їхніх котів, поки їх не було вдома. Усе це було настільки домашнім, настільки буденним, що аж жах бере. Навіть вас зі скелетом удалося обвести навколо пальця. Я не знав, де саме відчиниться брама, доки ви не привели хлопця, що відшукав точне місце для мене. До речі, дякую за це.

Хвиля запаморочення накрила Валькірію, й вона похитнулася. Старий зробив випад ножем, але куртка захистила її. Бату, посміхаючись, підходив усе ближче. Дівчинка тримала дистанцію.

— Чому? Нащо ти все це робив?

— Магія, — мовив він. — Мій батько був чаклуном. І брат. А я — ні. У мене просто не було цієї іскри, розумієш? Але тепер нарешті настала моя черга.

Валькірія похитала головою.

— Ти або народжуєшся з цим, або ні. Неможливо здобути магію.

— Завжди є обхідні шляхи.

Валькірія побачила спалах у його очах і раптом усе зрозуміла.

— Ти збираєшся запропонувати себе Безликим як посудину!

— О, а ти справді розумна.

— Ти дозволиш Безликому захопити себе?

— І наповнюся магією, про яку й не снили звичайні чарівники. Вони не боги, Валькіріє. Вони настільки ж слабкі, як і ті люди, яких ти полишила у своєму минулому житті. Але я? Я буду справжнім богом.

— Але це будеш не ти. Твою особистість зітре начисто. Навіть тіло зміниться. Ти так і не дізнаєшся, як це — користуватися магією.

— Дізнаюся, — м’яко проказав Бату. — Частина мене лишиться, частина приєднається до Безликого. Я знаю. Бач, я сильний. Я народився без магії, тож мені довелося бути сильним. У мене залізна воля. Мене не розчавлять так просто, як решту.

Валькірія насупила брови.

— Ти пропонуєш їм також решту Диявольєрі як посудини.

— Не хочу, аби Темні Боги гаяли свій час на пошуки пристойних кандидатів. Вирішив полегшити їм справу.

Він знову посунув на неї. Незважаючи на біль від поранення, дівчинка вгатила йому ліктем в обличчя, а тоді схопила обома руками за зап’ясток і зламала його.

Бату влетів у неї плечем. Вони врізалися в стіну, старий ударив її стегном та перекинув через себе на підлогу. Попри вік, він був сильний і швидкий. Не відпускаючи руку з ножем, Валькірія вдарила його по нозі й зігнулася. Перекотившись на спину, дівчинка вцідила черевиком у другу ногу супротивника. Той завалився на неї, й вона зустріла його обличчя коліном.

Ніж упав на землю. Дівчинка викотилася з‑під Бату, копняком відштовхнувши зброю подалі. Старий виплюнув зуби впереміш із кров’ю, а Валькірія рушила на нього.

Але той виявився швидшим, ніж вона гадала. Він відвів ногу дівчинки вбік та перекинув через своє плече, а тоді підвівся, схопив її за куртку та здійняв у повітря. Бату вдарив дівчинку об стіл догори дриґом. Валькірія схопила Посох лівицею, але ворог перехопив її зап’ясток, тримаючи зброю подалі від себе. Чорна блискавка перетворила частину стелі на порох.

Вона спрямувала Посох на нападника, але його рука переметнулася з її зап’ястка на сам Посох і знову відвела удар. Частину стіни було знищено.

Бату тиснув на неї, обертаючи чорний кристал довкола. Він спалахнув, і блискавка влучила в край столу. Стіл розвалився. Вони впали на підлогу, але позиції від того не змінилися. Бату досі перебував зверху, а Посох тепер був націлений просто на Валькірію.

На його обличчі застигла маска ненависті та рішучості.

— Покінчи з цим, — процідив він крізь розламані й закривавлені зуби. — Урятуй себе від болю спостереження за тим, як гине світ.

Вона вдарила його вільною рукою в ребра. Старий пирскнув. Дівчинка вдарила знову, але його хватка не слабшала. Спробувала штовхнути повітря, але нічого не сталося, а тоді вона відчула на пальці золоту обручку.

Обручка була запечатана. Інакше й бути не може.

Валькірія зігнула великий палець та приставила до неї. Кільце сиділо туго, але таки зсунулося вниз по пальцю, а потім дівчинка струсила його й одразу ж відчула повітря в долоні.

Клацнувши пальцями, вона викликала полум’я, що сильно пропалило бік Бату. Чоловік закричав, забив ногами й зісковзнув із неї, намагаючись загасити вогонь на сорочці. Підвівшись, він зник за дірою в стіні.

Валькірія обернулася та зіп’ялася на ноги. У неї страшенно боліла голова, з обличчя стікала кров, але загалом з нею, здається, все було гаразд. Вона підійшла до Таніти та перевернула її на бік, у безпечну позу, як учили в школі. Щойно вона це зробила, то усвідомила, що більше не тримає Посох.

Озирнувшись, Валькірія в розпачі перевірила підлогу, але там його не було. Зброю забрав Бату. Вилаявшись, вона кинулася в діру за ним — його силует на мить виринув серед дерев.

Валькірія вирушила навздогін.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Бату провів те жалюгідне дівчисько поміж деревами, а тоді змінив напрямок, не здіймаючи шуму. Вона зламала йому носа й вибила кілька зубів, а лівий бік сильно обгорів, але він не міг дозволити собі таку тривіальну річ, як помста. Не зараз. Він сховався й спостерігав, як вона пройшла повз, а тоді вирив неглибоку ямку й пожбурив туди Посох. Прикривши його землею та листям, повернувся назад.

Діставшись подвір’я, він побачив різанину та розсміявся.

Із десяток сікачів уже померли. Вони покривали собою землю, наче потворний килим із розламаних тіл і крові. Безликий, із розірваним та обгорілим одягом, що шматтям звисав із його тіла, та порожнім, спокійним і лячним обличчям, повільно пройшовся по них.

Трійко сікачів злетіли в повітря. Їхні тіла вивернулися й утягнулися всередину. Рештки непотребом упали на землю. Інші сікачі з просякнутою кров’ю їхніх напарників уніформою кинулися в атаку з непереборною впевненістю, та леза їхніх кіс просто відскочили від ворога.

Бату обернувся до Троянди Кат, що підбігла до нього й схопила за руку.

— Що ти накоїв? — розлючено спитала вона. — Ти казав, що ці позначки захистять нас! Що прикриють нас!

— Це не захист, — озвався Бату спокійним голосом. — Це запросини.

Кат витріщилася на нього, а тоді обернулася й побігла геть. Бату побачив, як вона зникла серед дерев.

Потік неможливості ринув за нею, ламаючи та згинаючи дерева. Він почув її вереск, а тоді розляглася тиша.

Лишився ще один бог, і Бату вирушив його шукати.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Валькірія зупинилася та вилаялася. Вона його загубила. Не було сенсу заглиблюватися в ліс — якщо Бату й попереду, в чому вона сумнівалася, він знає ці місця значно краще за неї.

Ні, сенсу йти в нетрі лісу для Бату немає. Він хоче побачити, як здійснюється його великий план, а отже, повинен бути там, де все відбувається.

Раптом у неї за спиною почувся якийсь звук. Дівчинка обернулася, і з‑за дерева вигулькнув Рімус Каламут.

— Ти мене до смерті налякав, — нажахано мовила дівчинка.

Детектив тримався лівицею за тулуб, наче травмований, та жахливо накульгував. Із нього струменів піт, і здавалося, що йому дуже боляче. На його обличчі засохла кров.

— Ти в нормі? Рімусе? Тут ніхто не пробігав? Наприклад, старий?

— Тебе заарештовано, — прогарчав він, зануривши правицю в кишеню.

Валькірія кинулася до нього й перехопила зап’ясток чоловіка саме тоді, коли він витягнув невеликий пістолет.

— Спротив арешту! — скрикнув він, притиснутий до дерева.

Дівчинка вгатила ліктем по його ушкодженій руці. Детектив закричав, а вона вирвала пістолет із його руки та відштовхнулася від нього. Валькірія пожбурила зброю в хащі, а її суперник розкрив долоню. Стіна повітря врізалася в неї й відштовхнула назад догори дриґом. Під час падіння плечі дівчинки врізалися в землю, а підборіддя зіткнулося з грудьми.

Каламут пошкандибав до неї, тягнучи за собою ушкоджену ногу, й викликав рукою полум’я.

— Напад на представника Святилища! — заверещав він.

Валькірія кинулася на детектива, відбила його правицю й поцілила кулаком у щелепу. Той відсахнувся.

— Ти міг зламати мені шию! — крикнула вона та копнула Каламута в ушкоджену ногу.

Той заволав і впав на землю. Валькірія відступила, тримаючись за кулак. Дівчинка сподівалася, що не зламала його. Таніта завжди казала бити ліктями, а не кісточками. Варто було дослухатися.

Вона глянула вниз на Каламута, що корчився, кричав і сопів на землі. Він не скоро зможе кудись піти. Дівчинка відвернулася й побігла туди, звідки прийшла.

Вона побачила когось попереду, під стовбуром дерева. Флетчер Рен. Він опустив плечі й схилив голову. Його сорочка просякла кров’ю, а волосся скуйовдилося.

Він почув її та повільно підвів погляд, наче щомиті відкривав для себе новий вид болю.

— Я допоміг їм, — промовив він.

— Знаю. Але зараз потрібно, щоби ти допоміг нам. Ти бачив Педді?

Той похитав головою.

— Нікого не бачив. Я навіть не став з ними битися. Вони залякали мене, порізали, і все, цього виявилося досить. Знаєш, а я завжди гадав, що буду героєм.

Він нервово розсміявся.

Валькірія подивилася на нього згори.

— Не хочу бути жорстокою, — мовила вона, — але в нас немає на це часу.

— Ти хочеш забратися звідси? Я збираюся з силами, аби телепортуватися кудись. Куди завгодно. Може, додому. Чомусь зараз мені дуже хочеться повернутися до Лондона.

— Ти не можеш просто піти. Педді — пам’ятаєш цього стариганя? Він і є Бату. Той, хто стоїть за всім цим. І в нього Посох. Імовірно, він уже його заховав, кинув до якоїсь канави абощо. Флетчере, якщо ми не зможемо його знайти, нам доведеться затягти Безликих назад через браму. Потрібно буде, щоб ти її відкрив.

Флетчер вирячився на неї та насупився.

— Ти що, з глузду з’їхала? Коли я відчинив її вперше, із мене всі сили висмоктало. Думаєш, якби я міг скористатися своєю силою, я б досі тут сидів? Думаєш, я лишився тому, що такий хоробрий? Щойно наберуся сил, тікаю.

— Ти не можеш нас полишити. Це наш шанс, аби все врятувати. Єдиний шанс, який ми матимемо.

— Це не моя війна.

— Це війна всіх.

— Коли інші чарівники почують про те, що сталося, то кинуться на допомогу, з усього світу. Вони їх зупинять. Не я. Я просто дитина, — він глянув на неї. — Тобі варто піти зі мною.

— Не можу. Якщо ти нам не допоможеш, наш єдиний шанс — знайти Посох.

— Тебе вб’ють.

— Ну, до цього все йде, — мовила вона, ставши на ноги.

Вона дала йому шанс. Простояла достатньо довго, аби той передумав, але ні. Він просто сидів.

Дівчинка кинулася бігти і з’явилася з‑за лісосмуги саме вчасно, аби побачити, як Черептон б’ється з Безликим. Він штовхнув повітря, але нічого не відбулося — повітря здійнялося брижами та проминуло Безликого, не завдавши тому шкоди.

Некромантка напала зі спини, махнувши своїм плащем із тінями. Безликий простягнув руку, і її тіло вивернуло.

Безликий рушив далі, й Черептон відступив. Створіння підняло руку.

А тоді побачило дівчинку та зупинилося. Його тіло обернулося до неї.

— Валькіріє! — заволав Черептон. — Біжи!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Воно сунуло на нього.

Джерон Ґеллов відчував його над собою, відчував, як воно наближається. Мітка, яку Бату змусив їх випалити в себе на руках, була дороговказом. Хоч де він сховається, хоч як швидко тікатиме, Безликий його знайде.

Усе мало бути не так.

Він зірвав із себе пояс, обв’язав довкола біцепса й щосили затягнув. Уже зараз він відчував, як зупиняється потік крові. Коли він дістався подвір’я біля будинку, його лівиця геть затерпла.

Він упав на коліна й схопив косу одного з сікачів. Поклав руку на землю й приклав криве лезо до неї, під ліктем. Ґеллов часто дихав, із нього струменів піт. Він не міг дозволити собі таку розкіш, як сумнів.

Щось пронеслося повітрям, чоловікові заклало вуха. Воно знайшло його.

Він заплющився й заревів, натиснувши на косу. Лезо пройшло крізь плоть та кістку одним легким порухом, і рик Ґеллова перетворився на вереск.

Він упав на землю, притиснувши закривавлений обрубок до тіла, а коли розплющив очі, побачив свою відрубану руку поруч. Безликий зник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Порцеляна знайшла Каламута між лісом і лугом. Він сидів на землі, схиливши голову та схрестивши руки на грудях. Його було поранено — жінка побачила це, наближаючись. Нікого більше довкола не було. Ніхто їх не бачив.

— Привіт, Рімусе, — мовила Порцеляна.

Він підвів погляд. Його зіниці розширилися, він бурмотів щось сам до себе.

— Що з тобою сталося? — тихо спитала вона.

— Ви всі заодно, — пробелькотів він.

Вона примружила свої блакитні очі.

— Ти їх бачив, Рімусе? Бачив ці речі? Отих, що літали в повітрі? Ти дивився на них?

Він мовив щось заперечливе й похитав головою, а потім обійняв себе ще міцніше. Здавалося, він сходить з розуму. Мабуть, він підвів голову, коли троє Безликих пролітали повз у пошуках своїх посудин.

І це дуже полегшувало справу.

Порцеляна нахилилася до нього та заспокійливо поклала руку йому на плече.

— Ти розповів комусь про мою таємницю, Рімусе? Хоч комусь?

— Таємницю? — прошепотів він.

— Я не злитимуся, — посміхнулася вона. — Обіцяю, не буду. Кому ти сказав? Про Черептона?

— Черептон… — вимовив Каламут, намагаючись згадати.

— Ти комусь розповів?

Він повернув голову, аби подумати, а тоді поли його піджака розійшлися, і Порцеляна щось угледіла.

— Що там у тебе? — м’яко спитала вона, повільно простягаючи руку.

Її пальці стиснули предмет, і вона побачила — посох.

— Моє.

— Так, твоє, Рімусе. Яка краса. Можна подивитися?

— Це моє. Я його знайшов. Побачив, як чоловік риє яму. Бачив, як він риє. А потім прийшла вона.

— Хто вона?

— Дівчинка. Вона мене поранила.

— Яка груба дівчинка. То можна мені подивитися? Я одразу ж віддам, обіцяю.

Каламут неохоче послабив хватку, й Порцеляна забрала в нього Посох і знову посміхнулася.

— Ми ж друзі, чи не так? Ти комусь розповів про мою таємницю? Я не злитимуся.

Він захитав головою.

— Ні. Ні. Нікому не сказав.

— Хороший хлопчик, — вона витягнула довге тонке лезо з піхов, що кріпилися до її черевика. — Ти збентежений, так? Зараз я її віджену. Обіцяю.

— Поверни його.

— Е‑е‑е, ні.

Він загарчав і несподівано крутнувся. Камінь у його руці врізався в голову Порцеляни. Жінка впала на спину, а Каламут спробував зіп’ястися на зламаній нозі.

— Ти з ними в змові! — верещав він. — Ви всі змовилися!

Він таки спромігся підвестися та нависав над нею, готовий опустити камінь, але щось його вдарило та збило з ніг.

Приголомшена Порцеляна сіла, й до неї підбігла Валькірія.

— Давай сюди Посох! — крикнула дівчинка.

Безликий мчав просто за нею.

Порцеляна кинула Посох, Валькірія спіймала його та обернулася. Безликий зупинився і зміряв її поглядом безвиразних очей. А потім повільно підвів руку.

Порцеляна бачила паніку в очах Валькірії, наче вона очікувала, що її тіло вибухне, або розірветься, чи, принаймні, вивернеться. А тоді дівчинка підняла Посох і вистрілила.

Спалахнув кристал, чорна тріскуча блискавка вирвалася й поцілила Безликому в груди. Той похитнувся і, навіть попри відсутність рота, пронизливо заволав — у нелюдському голосінні поєдналися біль і лють. Чорна блискавка обвилася довкола його тіла, й Валькірія вистрілила ще раз. Його шкіра всохла й відпала. Валькірія бачила, як бог намагається покинути свою посудину, але тіло вибухнуло та перетворилося на хмару попелу.

Вітер розніс рештки Безликого. Порцеляна підвелася на ноги. Валькірія усвідомила, що досі тримає Посох приціленим, і спробувала опустити руки, але здавалося, що вони геть застигли.

До них підбіг Черептон.

— Що сталося? З тобою все гаразд? Що то був за крик?

— Із таким звуком помер бог, — повідомила Порцеляна.

— Педді! — випалила Валькірія. — Бату — це Педді!

Порцеляна не знала, хто такий Педді, але Черептон схилив голову та стиснув кулаки.

— Ось як він наблизився до телепортерів, аби вбити їх, — мовив детектив. — Сумніваюся, що він спав Пілігримові на думку, коли ми питали, з ким він розмовляв.

Порцеляна бачила, що Валькірія майже не слухає. Вона вказала на місце, де стояв Безликий.

— Він просто дивився на мене, — сказала вона. — Він міг вивернути мене, але не зробив цього. Чому?

— Можливо, воно тебе впізнало, — озвалася Порцеляна. — Упізнало кров Предвічних у твоїх жилах і визначило тебе як щось інше.

Порцеляна витерла кров із лоба та кинула погляд на Каламута, але той зник. Її щелепу звело від люті.

— Тепер ми можемо їх зупинити, — сказала Валькірія. — У нас є Посох, тепер можемо. Мені досить прицілитися й вистрілити.

— Точно, — підтвердив Черептон.

— Гаразд, тоді де наступний?

Порцеляна почула якесь шарудіння в лісі позаду та обернулася.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

За їхніми спинами почувся шум, схожий на тупіт табуна, а тоді Безликий, що захопив тіло Троянди Кат, прорвався крізь дерева. Відкинувши Порцеляну, він урізався в Черептона. Валькірія впала на спину й випустила Посох із рук. Безликий потягнувся за нею тієї самої миті, коли чиясь рука схопила її за зап’ясток.

— Тримайся, — наказав Флетчер Рен, і вони телепортувалися.

Мить.

І ось вони вже біля палаючого фургона. Флетчер відпустив дівчинку, і вона різко обернулася.

— Ти повернувся!

— Звісно.

— Там Черептон! — вигукнула вона. — Ми не можемо їх залишити!

— Я й не збирався.

Він ступив до Валькірії, а вона повисла на ньому.

Наступної миті вони повернулися на поле бою. Порцеляна досі лежала. Безликий побачив їх, підібрав Черептона й пожбурив ним у хлопця й дівчинку. Валькірія ухилилася, і детектив врізався у Флетчера.

Безликий рушив на неї.

Вона побачила Посох, розкрила пальці, відчула повітря та скористалася ним, аби притягнути зброю. Той котився повільно. Безликий уже майже дістався її.

Дівчинка простягнула обидві руки, хапаючись за повітря й тягнучи його на себе, і Посох прилетів до неї. Вона зіп’ялася на ноги, але Безликий вихопив Посох.

Валькірія спробувала забрати зброю, та Безликий скинув її руку з такою силою, що дівчинка впала на землю. Істота взяла Посох обома руками, й уся її статура випромінювала лють і жорстокість, наче пригадуючи, що то за зброя, що вона може зробити і що вже зробила вічність тому. Золотий жезл почав кришитися й ламатися. Дівчинка побачила, як чорний кристал шалено світиться під тиском пальців створіння. А тоді він розколовся й вивільнив блискавку, а Безликий перетворився на попіл.

Спотворений зламаний Посох упав на землю. Частинки кристала, тьмяні й позбавлені сили, впали поряд.

Валькірія підвелася та кинулася до Черептона з Флетчером.

— З вами все добре?

— Я в нормі, — похмуро озвався Черептон, але дівчинка пробігла повз нього й допомогла Флетчерові підвестися.

— Я цілий, — простогнав хлопець. — Ще мінус один, га? Непогано виходить.

— Та не зовсім, — відповіла дівчинка. — Посох знищено, — вона озирнулася на Черептона. — Що нам робити?

Детектив розправив краватку та застібнув розірваний піджак.

— Перше, — сказав він, — це змиритися з тим фактом, що я для тебе виявився менш важливим за Флетчера.

— Я з цим уже змирилася, — повідомила вона.

— О, це добре.

— Який другий пункт?

— Далі Флетчер має наново відчинити браму. Як, упораєшся?

Флетчер кивнув.

— Так. Ну, гадаю, що так. Сподіваюся.

Черептон нахилився, аби допомогти Порцеляні підвестися.

— Це мене абсолютно переконує.

— Що зупинить інших Безликих від прориву, коли брама відчиниться? — спитала Валькірія, поки вони бігли назад через луг.

— Взагалі нічого, — відповів Черептон. — Сподіватимемося, що вони нас не помітять.

— Серйозно? Черептоне, серйозно?

— Серйозно. До речі, в нас доволі пристойні шанси. Тих Безликих, що прорвалися, притягнули позначки на Диявольєрі. А тепер, коли їх не лишилося, ніщо не приверне їхньої уваги.

— Існує безліч способів, аби цей план провалився.

— Веселі плани всі такі.

— А як ми повернемо назад останнього Безликого?

— Дамо йому змогу послідувати за нами.

— За нами?

— Ну, це такий вираз, «за нами». Мова про тебе.

— Який жах, — пробурмотіла Валькірія.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Волосся на потилиці Бату стало сторч. Безликий навис над ним. Він відчував це. Його бог дивився на нього саме цієї миті.

Бату обернувся, розпростер руки та підвів погляд на свого бога, коли той кинувся, аби вселитися в нього. У крику старого жах поєднався з тріумфом.

А тоді Бату зник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Черептон Крутій і Валькірія Веремія знайшли Безликого, що колись був Бату, з протилежного боку лісу. Страхопуд висів у повітрі неподалік із вигнутою спиною та відкритим ротом, намагаючись крикнути. Усі його жили напнулися, наче Безликий збирався витягнути їх на поверхню та розірвати.

— Агов! — гукнула Валькірія.

Воно глянуло на них, десь три чи чотири секунди не рухалося, а тоді відкинуло Страхопуда й кинулося на них.

— Ну ось, — сказав Черептон. — Щойно воно…

Безликий махнув рукою, і Черептона знесло з ніг і відштовхнуло геть.

Валькірія вилаялася, обернулася та побігла до лісу. Задум полягав у тому, що Черептон мав відволікти створіння, якщо воно наблизиться надто швидко, але тепер між ними нікого не було. Усе вже пішло не так.

Дівчинка метнулася між деревами та перестрибнула через повалені стовбури. Озирнувшись, вона побачила, як дерева вириваються з корінням, а віття ламається на шляху Безликого, даючи йому змогу бігти за нею навпростець.

Вона побачила, як істота махнула рукою, а тоді її штовхнуло вперед. Дівчинка боляче впала на землю й набрала її повен рот, відкочуючись геть.

Бічним зором вона помітила щось біле — то Білий Сікач стрибнув на ворога. Він полоснув Безликого косою по тулубу, а тоді повернув косу та поцілив у шию. Будь‑який інший ворог уже впав би — таким швидким і точним був напад, — але лезо коси навіть не проштрикнуло шкіру. Безликий угатив кулаком у груди Сікача, і той відлетів назад і швидко зник із поля зору.

Безликий підійшов до Валькірії. Вона виплюнула землю й витерла рот, спостерігаючи, як той суне на неї. Прорахувавши його кроки, дівчинка виставила руки перед собою. Повітря взялося брижами, проте влучило не в Безликого, а в купку землі просто перед ним. Його нога торкнулася поверхні й центр ваги змістився на неї саме тоді, коли земля відлетіла назад, і Безликий упав.

Валькірія кинулася геть від лісосмуги й побачила, як Черептон біжить паралельно з нею ліворуч. Вони вибігли на пагорб — туди, де знову стояв на колінах Флетчер, поклавши руки на Ґротескера. Жовта брама прочинялася.

Порцеляна робила свою справу, даючи раду символам біля кола. Почав здійматися червоно‑чорний дим.

— Де воно? — крикнула жінка.

— За мною, — відповіла знесилена Валькірія.

На неї впала тінь, і Черептон відштовхнув її за мить до того, як Безликий приземлився просто туди, де вона стояла.

Вона побачила Соломона Вінця, що летів на хвилі темряви, яка точилася з його ціпка. Він зіскочив на землю поряд із ними та допоміг їй підвестися, а тоді, махнувши ціпком, відправив сотні темних стріл у груди Безликого.

— Відженіть його! — заволала Порцеляна крізь вихор диму. — Підведіть ближче до брами, аби його засмоктало!

Гравітаційне тяжіння, що його випромінював жовтий портал, було надзвичайне. Навіть там, де стояла Валькірія, її тягнуло до нього. Вона силувалася відступити назад, а Черептон долучився до справи Вінця.

Дівчинка штовхнула повітря, аби вибити землю з‑під ніг Безликого, та це не спрацювало. Його рухи були впевнені, а кроки — непередбачувані.

— Ширше брама вже не відчиниться! — прокричав Флетчер.

Раптом Вінець заволав. Його права нога зігнулася, повернулася, звідти ринула кров. Черептон штовхнув рукою повітря, відкидаючи некроманта з поля бою, аби його не вбили. Вінець приземлився на землю й схилився над ногою, але тепер Черептон залишився один.

Безликий схопив його, прослизнув пальцями між ребрами й стиснув їх. Черептон із криком здійнявся в повітря.

— Валькіріє! — гукнув з‑за спини Вінець. Дівчинка обернулася, й він пожбурив ціпок їй до ніг. — Скористайся цим!

— Я не знаю як!

— Просто візьми цю кляту штуку!

Вона підняла ціпок із землі й відчула темні сили, зосереджені в ньому. Зі зброї виповзли тіні та обгорнули її зап’ясток. Валькірія підсвідомо зрозуміла, що якби Вінець не віддав їй його добровільно, ці тіні зімкнулися б і перетворили її кістки на порох.

Валькірія обернула ціпок у руці та відчула тяжіння, наче рухалася у воді, а потім махнула ним просто перед собою, і тінь поцілила в ногу Безликого. Постріл не пробив його шкіри, але таки зміг відволікти увагу. Безликий обернувся до неї.

Валькірія покрутила ціпком, мовби намотувала на нього солодку вату, а тоді простягнула до Безликого. Замість вати зі зброї вилетіли тіні, що вдарили Безликого й спробували обмотати його. Створіння випустило Черептона й відкинуло тіні одиним розлюченим рухом.

Дівчинка побігла до ворога, розмахуючи ціпком. Безликий схопив його та вирвав у неї з руки. Вибух темряви відкинув Валькірію спиною вперед і змусив Безликого похитнутися.

Валькірія приземлилася в руки Страхопуда. Той засопів і відпустив її. Безликий стояв неподалік брами, намагаючись опиратися тяжінню.

Він майже потрапив усередину. Майже пройшов крізь браму.

— Ударте його! — заволала дівчинка. — Хто‑небудь, ударте його!

Страхопуд подався вперед, Порцеляна вийшла з вихору диму, але з грудей Безликого вирвалися мацаки, влучили в них обох і відкинули назад. Мацаки, утворені з нутрощів та органів, обгорнулися довкола дерев й пробилися крізь землю в останньому відчайдушному спротиві — спротиві, що нищив тіло посудини, аби врятувати бога, який засів усередині.

Тоді Черептон підвівся на ноги, глянув на Безликого, рушив до нього й став у бойову стійку. Детектив простягнув руку та штовхнув повітря. Безликого віднесло назад і засмоктало до порталу разом із мацаками, що билися в конвульсіях, і затягнули дерева та кавалки землі за собою. Черептон одразу ж обернувся.

— Ґротескер! — загорлав Черептон. — Давай!

У димовій завісі Флетчер підхопив руками тіло Ґротескера знизу та штовхнув, і воно викотилося за межі кола. Черептон махнув рукою, повітря підхопило тулуб і віднесло йому до рук. Детектив пирскнув, відступив назад і пожбурив його у браму.

Тепер, коли Якір зник, брама почала швидко зачинятися.

Аж раптом звідти вирвався мацак і схопив Черептона за щиколотку.

Мацак смикнувся, Черептон упав. Він намагався чіплятися за землю, але його швидко тягло назад.

— Черептоне! — заволала Валькірія й кинулася до нього.

Детектив підвів погляд і потягнувся до неї, але було запізно. Він зник у порталі.

— Не зачиняй! — заверещала Валькірія до Флетчера.

— Не можу!

Дівчинка була за три кроки від брами, коли та зникла.

— То відчини! — волала вона.

Але Флетчер підвівся. Крізь куряву диму вона бачила його збентежене обличчя. Хлопець похитав головою.

— Ні! Флетчере, ні! Ти маєш її відчинити!

— Без Ґротескера це неможливо, — мовив він.

Валькірія підбігла до Порцеляни, яка на той час уже піднялася, та схопила її.

— Зроби щось!

Порцеляна навіть не подивилася на неї. Її блакитні очі, такі прекрасні, такі чисті, не відводили погляду від порожнього місця, де вона востаннє бачила Черептона. Валькірія відштовхнула її та обернулася до Страхопуда.

— Ну ж бо!

— Він зник, — глухо озвався Страхопуд.

— Він не міг зникнути!

Валькірія шукала того, хто б знав, що робити, хто б мав план. Та нікого не могла вгледіти.

А тоді вона впала на коліна. Сльози стікали її обличчям. Десь у животі вона відчувала біль, та думки заклякли в голові.

Було тихо. Дим перестав кружляти й розтанув у передсутінковому вітрі. Навкруги розляглися мир і спокій, довкола лежали трупи друзів, поплічників і ворогів, а в повітрі вічувався запах свіжості та магії.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Париж, безсумнівно, виявився прекрасним.

Батьки повернулися додому, тато обійняв копію, а тоді сів читати газету. Мати розповіла віддзеркаленню все про їхній відпочинок, поки розпаковувала речі. Довгі прогулянки, смачна їжа, романтичні вечори. Вона спитала, як копія провела час у Берил і Ферґуса, а та зі звичною легкістю збрехала й запевнила, що все було добре.

Валькірія поглинула ці спогади й навіть не продивилася їх. Відтоді як батьки повернулися, вона не розмовляла з ними наодинці. Боялася, що тільки‑но вони її побачать, то зрозуміють: сталося щось жахливе. Зараз вона не могла дати цьому раду. Та дівчинка й не була певна, що зможе вигадати якусь брехню.

Вона стояла на цвинтарі й чекала. Знову дощило. Весь час дощило. Її вже нудило від дощу.

Вона не почула його кроків, проте знала, що він стоїть у неї за спиною.

— Дякую, що прийшла, — мовив Соломон Вінець. — Ти вже поговорила з Ґілдом?

Валькірія обернулася.

— Він викликав мене до Святилища минулого тижня. Сказав, що я більше не підозрювана.

— Мабуть, це добре.

— Ви чули, як він розповідає всім, що це перемога його та Блісса? Шкода, що Блісс загинув, звісно ж, але він каже, що Черептон не зробив нічого.

— Чув про це, але ті, хто треба, знають правду.

— Усі мають знати правду, — тихо промовила вона.

— Як справи у твоєї подруги? Тієї, яку поранили.

— Одужує. Таніту ніщо не стримає, — Валькірія глянула на надгробки довкола, а тоді знову на некроманта. — Вибачте, що зламала ваш ціпок.

Вінець знизав плечима.

— Сила, що вирвалася із нього, повернулася до мене й булькотіла всередині, допоки я не переніс її до нового вмістилища.

Він показав дівчинці ціпок, ідентичний попередньому.

— Як оригінально.

Чоловік посміхнувся.

— До речі, мене дуже вразило, як ти з ним упоралася. Здається, в тебе є інстинктивні вміння з некромантії.

— Чесно кажучи, то була сліпа фортуна.

— Дурниця. Насправді, це змусило мене задуматися, чи справді тобі варто йти шляхом стихійниці.

— Думаєте, мені варто стати некроманткою?

— Чому ні?

— Бо я стихійниця.

— Ти молода. Можеш змінити свою думку ще сотні разів до того, як остаточно визначишся. Чи настільки ж некромантія елегантна, як стихійна магія? Мабуть, ні. Чи настільки ж високо цінують некромантів, як стихійників? Точно ні. Але якщо станеш ученицею, одразу ж отримаєш силу, а тобі, гадаю, знадобиться вся сила, яку ти зможеш здобути.

— Чому ви так вважаєте?

— Ну, ти ж хочеш повернути Черептона Крутія, хіба ні?

Валькірія примружилася.

— Черептон зник.

— Не назавжди.

— Брама зачинилася.

— Взагалі‑то, я так не думаю.

Вона похитала головою.

— Якщо хочете щось сказати, кажіть. Я втомилася й хочу додому.

— Що дало змогу Флетчерові Рену відчинити портал?

— Ґротескер був Якорем Зламу. Існує… — вона зітхнула. — Існує невидима, магічна нитка, що простягається від Якоря до особи, яка до нього прив’язана, що не дає брамі остаточно зачинитися. Флетчер скористався нею, аби відкрити портал.

— Саме так. Тож просто потрібен ще один Якір.

— Ґротескера більше немає. Черептон закинув його до порталу, бо не хотів, аби хтось зміг відчинити його ще раз… Інших решток Безликих ніде не залишилося.

— Ця річ не обов’язково має бути пов’язана з Безликими, — повідомив Вінець. — Предмет мусить мати зв’язок із чимось із тієї реальності.

— Наприклад?

— Наприклад, із Черептоном.

— Містере Вінцю…

Некромант посміхнувся.

— Частина Черептона досі тут, у цій реальності. Та навіть у цій країні. І ти знаєш, про що мова.

— Вибачте, але я не розумію, про що ви…

— Голова Черептона Крутія, міс Вереміє.

Щось колихнулося в животі дівчинки.

— Він її загубив. Він розповідав мені про це. Ту голову, яку він носить зараз, він виграв у покер.

— Так і є. Але якщо тобі вдасться знайти загублену голову та дати її містерові Рену, він зрозуміє, що саме зв’язок між скелетом і його справжнім черепом заважає брамі зачинитися.

— І… І що тоді станеться? Флетчер відчинить браму?

— І врятує Черептона, так.

— Де вона? Де його голова?

— На жаль, не маю жодної гадки. Це вже твоя справа.

— Навіщо ви мені допомагаєте?

— Думаєш, я не можу зробити це просто тому, що я добра людина?

— Ви маєте отримати з цього якийсь зиск.

— Яка кмітлива юна леді. Взагалі‑то, я справді сподіваюся дещо отримати.

— Що?

— Тебе. Аби здійснити цей пошук, аби зробити те, що потрібно, тобі знадобиться більше сили, ніж у тебе є зараз. Сподіваюся, ти обереш некромантію.

Він відступив назад і стукнув ціпком об землю. Довкола нього зібралися тіні, й перед тим, як обличчя некроманта зникло в пітьмі, Валькірія побачила посмішку на його вустах.

— Я буду на зв’язку, — мовив Вінець. А тоді тіні розсіялися й він зник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.