Серія «Час фентезі»

Anna Kańtoch

Tajemnica godziny trzynastej

Переклад з польської Сергія Легези

За допомогу в роботі над проєктом

видавництво висловлює подяку

Володимиру Арєнєву, куратору серії «Час фентезі».

© Anna Kańtoch, 2015. Published with arrangements with Grupa Wydawnicza Foksal

© Dominik Broniek, обкладинка, 2021

© Панченко О. І., ілюстрації, 2021

© ПП «АССА», видання українською мовою, 2021

© mrgaser, e-pub, 2022

ISBN 978-617-7877-41-6

Аннотація

Зруйнована повоєнна Польща, 1954 рік. У закинутому монастирі янголи подарували Ніні Панкович надзвичайний розум та силу. Комуністичні спецслужби забирають її до Інституту Тотенвальд, де над «особливими» підлітками проводять жорстокі експерименти. Одного дня дівчина прокидається в порожньому палаці на ринковій площі у дивному вбранні й виявляє, що забула геть усе. Але от що найстрашніше: чудове місто раптом спорожніло, ніби всі зникли в один момент. Окрім дивної потвори, яка біжить за дівчиною мертвими вулицями… Що сталося? Куди всі поділися? Коли Ніна зустрічає Яцека, до неї помалу повертається пам’ять…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ,

де панує лютий мороз і виникає купа запитань, а відповідей нема і близько

Її розбудив холод.

То була не звичайна собі холоднеча, як трапляється, коли січневої ночі мимохіть скинеш із себе ковдру, — але паскудна, пронизлива стужа, що прокрадалася у найглибші куточки тіла й вичавлювала з них рештки тепла.

«Чому так холодно?» — ось перше, що вона подумала. «І незручно», — було друге. Ніби перед тим вона заснула десь на замерзлому озері й тепер лежала на твердій кризі. «Підведися! — звеліла розсудлива частина мозку. — Ти мусиш негайно стати на ноги, бо теж замерзнеш». Але менш розсудлива його частина зовсім не квапилася: мовляв, таку‑сяку крихту тепла знайти можна, а для цього дівчині треба щільніше згорнутися в клубок.

«Підводься».

Вона розплющила очі й ворухнулася, натомість холод зовсім озвірів і нумо гризти відкриту шию, ще мить тому приховану волоссям. Перед очима коливалася чорно‑біла підлога, присипана чимось прозорим, схожим на крихти льоду. Чи це скло? Вона кліпнула, і картинка прояснилася. Це точно лежало скло, а не лід: сила‑силенна гострих, як голки, уламків, немов зі стелі впала величезна шиба.

Леле, як же холодно.

Дівчину охопив відчай. Щось тут було геть не те, все не так, як має бути. Чому вона валяється на підлозі, серед уламків скла? А передусім: де вона, власне, перебуває? До цих запитань додалося ще одне, найстрашніше, і вона навіть не наважувалася чітко його сформулювати. Щойно дівчина змусила рухатися задерев’янілі м’язи, щось ковзнуло по її спині. І плечах. Вона відчула легеньке поколювання в шию, наче кіт дряпнув кігтиком. Знову скло. Все її тіло з ніг до голови вкривали скляні друзки, і їх було тьма — у волоссі та на сукенці.

Вона почала поволі, міліметр за міліметром, підводитися.

Поволі.

Спершу всунула руки під живіт, де підлога була вільною від скляних голок, та трохи привстала. Потім — усе ще повільно — повернулася на бік і стала навкарачки. Щоразу, коли у шкіру впивалася черговий уламок, вона завмирала, а потім обережно струшувала його із себе або ж знімала вручну. Тривало це довго, але зрештою вона встала з холодної підлоги. Підвелася й одразу знову присіла, адже босі ноги задубли й нізащо не хотіли тримати тіло, вони ніби перетворилися на безформні дерев’яні колоди.

Вона розтерла одну стопу, потім другу, відновлюючи кровообіг. Уже краще. Спробувала звестися знову і цього разу сяк‑так втримала рівновагу. Ну от, вона начебто ціла й здорова, якщо не зважати на цівки крові, що цебенять по шиї. І на змерзлі ноги, які стирчать з‑під… Гм‑м, що за дивина ця рожева сукня? Ще й із корсажем — такі носили хіба за сивої давнини!

Її плечі огортала біла пелеринка з каптуром, облямованим хутром, але одяг був залегкий, як для зими. Рожеві атласні пантофельки, що лежали на пів метра далі, також не надто годилися на такий мороз.

Дівчина затремтіла.

ДЕ Я?

ЯК ТУТ ОПИНИЛАСЯ?

ЧОМУ ТАК ДИВНО ВДЯГНЕНА? ЧОМУ ЗАГУБИЛА ЧОБОТИ? ХІБА ЩО КУДИСЬ БІГЛА?

НЕВЖЕ ЗА МНОЮ ХТОСЬ ГНАВСЯ?

І нарешті вона відважилася сформулювати запитання, яке вже певний час не давало їй спокою.

ХТО Я, ВЛАСНЕ, ТАКА?

* * *

Роззирнувшись, дівчина знайшла відповідь лише на перше запитання. Принаймні часткову відповідь.

Вона стояла в довжелезній залі на другому поверсі дивного будинку — палацу? музею? Ліворуч тягнувся ряд вікон: у найближчому скло було вибите. Стіну праворуч від підлоги до стелі вкривали дзеркала. Сила‑силенна дзеркал, почасти розтрісканих: вони віддзеркалювали кільканадцять образів каштановолосої дівчини‑підлітка в рожевій сукні.

За вікнами лежала квадратна ратушна площа невеликого містечка, уся запорошена свіженьким снігом. По рівнюсенькій, як стіл, поверхні ковзали червоні промені сонця, що вже хилилося на захід. Дівчина побачила вежу ратуші під білосніжним капелюхом, а ще так само засніжений сквер та товстий білий шар на мертвому фонтані. А коли добре пригляділася, тоді втямила: тут дійсно трапилась якась халепа.

Ідеальної гладкості снігу не порушував жоден слід. Було таке враження, що, коли хуртовина вщухла, жодна дитина не вийшла надвір зліпити снігову бабу чи покидати в приятелів сніжками, а жоден дорослий не пройшовся навідати сусіда чи до крамниці. «Це ж неможливо, — подумала вона. — Якесь безглуздя».

Але в неї не було часу про це думати. Мала зосередитися на важливому. Сонце сідало, отже, невдовзі температура впаде. Дівчина не знала, чи можна замерзнути взимку в приміщенні з вибитою шибкою, але не мала наміру це перевіряти. Їй було потрібне місце для сховку, де можна розпалити вогонь і трохи зігрітися. А ще — тепле взуття і пристойний одяг. Вона мала сходити вниз, на ринок. А потім… потім як поведеться.

«Тільки спокійно, не панікувати, — повторив той самий розсудливий голос у її голові. — Усе буде добре».

«Не буде, — упирався другий голос. — Ти навіть забула, як тебе звуть, і гадки не маєш, де ти є. Можеш лише здогадуватися, що в цьому містечку трапилась якась халепа.

Вона глибоко зітхнула раз, потім ще раз, аж доки обруч, що стискав її горло, не зник. Хай там що, панікувати дійсно немає сенсу.

Дівчина обережно потягнулася за атласними пантофельками та взула їх, витрусивши зсередини скляні друзки. Водночас зауважила на безіменному пальці невеличку ранку — наче вкололася гострим уламком або шпилькою. А може, веретеном, як у казках?

Відігнавши ці думки, вона покрутила головою сюди‑туди, вивчаючи залу. На стелі золотіли пухкенькі ангелики, пурхаючи між блакитними хмаринками. Стиль бароко, подумалося їй. Це бароковий палацик, і, зважаючи на фарбу, що облупилася з хмаринок та амурчиків, дещо занедбаний.

Прямо перед собою вона побачила двері, мабуть, до сходів; за спиною, наприкінці зали, був подіум для оркестру, а біля нього — дерев’яна скриня, що стояла руба. Дівчина насторожилася. Скриня була дебела і з перемичкою посередині, отож у ній могли вільно розміститися двоє дорослих людей. Але вона була порожня — це одразу впадало в око, бо від передньої її стінки залишилися лише розкидані навколо тріски. Немов там щось вибухнуло.

Чомусь порожня скриня перелякала більше, ніж усе порожнє місто. Чого ради її затягувати на другий поверх старого палацу?

Байдуже. Бо час пошукати більш комфортне місце і вже там обміркувати, що робити далі.

Вона рушила на вихід. Під ногами хрускотіло скло, а вздовж хребта догори й униз бігли сироти.

Було дуже холодно.

Вона вийшла із зали на круглий сходовий майданчик із різьбленою балюстрадою і гвинтоподібними сходами, що вели кудись униз. Дівчина пришвидшила ходу й за мить уже майже бігла, хляпаючи підошвами атласних пантофельок по мармурових сходинках.

— Є тут хтось?! — гукнула вона, але від холодних стін відбився лише її голос.

Дівчина збігла на перший поверх і стала як стій. Страх, який гнався за нею два поверхи, тепер нарешті наздогнав її і схопив за горло.

На стінці навпроти сходів висів плакат із червоними літерами:

26 ЛЮТОГО

13:00

ПАМ’ЯТАЙТЕ!

Вона відступила, ледве стримавши крик, й одразу майнула думка, що напис зроблено кров’ю. На щастя, це була просто червона фарба — помітивши банку, що стояла під стіною із увіткнутим у неї квачем, дівчина полегшено зітхнула. Проте напис виглядав доволі бентежно: червоні літери, здавалося, аж кричали з білого полотна.

«Нехай, — затято повторила вона подумки. — Треба знайти якесь тепле вбрання, наразі це найголовніше».

Вона роззирнулася. Якщо не зважати на тиньк, що де‑не‑де осипався зі стін та стелі, у палаці було на диво чисто. Щоправда, на підлозі виднілися брудні сліди чобіт, але ніде навіть сліду від пилюки, звичної для покинутих будинків. Тож сюди неодмінно заглядає якийсь охоронець чи то сторож. А у сторожа напевне є якась комора, щоб переодягтися та відпочити. І та комора має бути близько, десь на першому поверсі, адже навряд чи це так легко — регулярно бігати на другий поверх.

За п’ять хвилин дівчина дійсно знайшла крихітну кімнату неподалік від сходів. Там стояли грубка, старе витерте крісло, вкрите котячою чи собачою шерстю, квадратний столик та розхитаний стілець. На столику лежали замащена газета, ніж та хлібна шкоринка. Коло газети — порожня склянка з рештками мутної рідини брудно‑жовтого кольору: чаю або, що ймовірніше, самогону. На вішаку поряд із грубкою висіла ватяна куртка. Дівчина вдягнула її, не знімаючи пелеринки, а замість атласних пантофельок взула брудні гумові чоботи, що стояли біля дверей. І куртка, і взуття були завеликі, але в них вона принаймні не так сильно мерзла.

Вона помітила дату на газеті: 25 лютого 1954. Прочитала шматочок статті, але інформація про залізничну катастрофу у Швебоджічах біля Вальбриха нічого їй не говорила.

Дівчина вийшла, старанно замкнувши за собою двері.

* * *

На площі й досі не виднілося живої душі. Сонце якраз сідало і на товстий шар снігу лягали фіолетові, пурпурові та рожеві тіні, щодалі глибші й довші. Другим разом дівчину зворушила б ця картина — принаймні так вона думала. Та сьогодні їй було надто страшно, щоб захоплюватися бодай чимось. Не радували навіть верхогір’я навколо містечка, які ніби з листівки зійшли.

— Є тут хтось? — вона мало не злякалася власного голосу.

Відповіддю була важка, незвичайна тиша.

Самотня сніжинка злетіла з неба та м’яко опустилася до ніг дівчини. Крім снігу, ніде нічого не рухалося. В жодному вікні не здригнулася фіранка, і жодні двері не рипнули. Не віяв вітерець, а в згасаючому небі не пропливало ані хмаринки. Власне, тут все мало такий самий вигляд, як на листівці, наче дівчина потрапила туди, всередину картинки. Лише сонечко, яке просвічувало поміж горами все нижче і нижче, нагадувало, що час не стоїть на місці.

— Аго‑ов? — Дівчина боялася підвищити голос, тому майже шепотіла.

Вона кахикнула, щоб прочистити горло, але це не допомогло. Страх в’язав її по руках і ногах. Якусь мить вона вагалася: чи не повернутися до палацу й зачинитися у сторожовому приміщенні? Принаймні там можна розпалити вогонь. Утім, сама думка про тісну задушливу комору псувала настрій.

Вгрузаючи в глибокий сніг, дівчина стала обходити площу. Тут виявилася майстерня з ремонту панчіх, а ще швець, гладильня та кав’ярня «Веселка». А ось і продовольчий магазин. Дівчина посмикала ручку, але двері виявилися зачиненими, і це її засмутило. Вона зголодніла, а ніхто б не заперечував, якби вона взяла собі маленьку булочку. Найменшу таку.

Зате двері до шевця були гостинно розчинені. Втім, усередині, окрім старих дамських полуботок на ляді, не виявилося нічого цікавого.

Далі було майже те саме: кав’ярня — на замку, гладильню відчинено, а двері ремонтної майстерні знову ж старанно замкнені.

Якщо за всім цим стояла якась закономірність, то дівчина не могла її розгадати.

Що ж тут за біда?

Вона відклала це питання до кращих часів — поки що. Бо наразі крижаний холод пробивався крізь куртку та пелеринку, а ноги мерзли в завеликих гумових чоботах. Дівчину аж колотило. Смерклося так, що вона вже не бачила фасаду палацу, який займав чи не всю східну частину ринку. А ще хвилину тому можна було милуватися барочним фронтоном із ризалітами та балконними аттиками.

Фронтон, ризаліти, аттики — вона якось зовсім не дивувалася, що знає такі слова. І була впевнена, що її однолітки не мають про них жодного уявлення.

— Гей?! — заволала вона знову, вже без надії, що хтось їй відповість. — Прошу! Я потребую допомоги!

Морозна тиша проковтнула ці слова, перш ніж вони встигли злетіти над ринком. Змагаючись зі сльозами, що набігали на очі, дівчина рушила до найближчої кам’яниці та штовхнула перші‑ліпші двері.

На сходовому майданчику вже панувала непролазна темрява, тут пахло пилюкою та старим спорохнілим деревом. Дівчина провела по шерехатій стіні долонею, намацала електровмикач та завагалася. Раптом він не спрацює? І вона залишиться тут сама, у темряві, на всю ніч?

Вона рішуче натиснула на кнопку. Дві жахливо довгі секунди — і лампочка під стелею спалахнула мутним, немов закуреним сяйвом. Дівчина полегшено зітхнула, відтак перевірила двері на першому поверсі: номер один, два і три. «Одиниця» та «двійка» були замкнені, але двері «трійки» відчинилися, заледве вона натиснула на клямку. На цьому пошук можна було вважати завершеним. Дівчина увійшла до приміщення та намацала вмикач.

Світло залило старосвітський передпокій. На стінах тут висіли образи святих, а під гаптованою серветкою виявився комод, на якому стояв бляшаний ліхтар із напівзгорілою свічкою.

— Є тут хтось? — крикнула дівчина. — Вибачте, я увійшла, бо було відчинено, а мені немає куди подітися. Агов?

Проте було зрозуміло, що ніхто тут не відгукнеться. Вона була впевнена в цьому на всі сто, хоча помешкання зовсім не походило на покинуте чи занедбане. Навпаки, на кухні вона відчула легкий запах кулешу, змішаний із слабким запахом мила — хтось прав тут зовсім недавно, тільки‑тільки. У коморі знайшлася їжа: молоко в керамічному глечику ще не прокисло, а хлібна шкоринка угиналася, коли на неї натиснути пальцями. Дівчина могла б закластися, що хтось купив цей хліб іще сьогодні вранці.

У спальні на стільці висіло вбрання. Було воно геть холодне, як і все в цьому домі. Та коли вона наблизила ніс до старої вовняної сукні, то відчула легкий жасминовий аромат. Ліжко було старанно застелене, шафки та підлога — недавно вимиті. Наче мешканці цього дому поприбиралися, а потім відлучилися кудись на хвилиночку.

Хіба що десь на околицях міста якесь свято і люди пішли туди? Або — якась інша імпреза? От якби мешканці квартири зараз повернулися… І хай навіть їй доведеться червоніти по самі вуха, бо то суцільний сором, коли тебе спіймали у чужій спальні. Утім, вочевидь було, що ніхто не повернеться. Жодне свято не може так захопити, щоб витягнути з дому геть усіх, а крім того, тутешні мешканці навряд чи забули б замкнути двері, особливо зараз, у ці бентежні повоєнні часи, коли лісами досі блукають бандити.

Гм‑м, а цікаво: звідки їй відомо, що була війна, якщо вона навіть власного імені не може згадати?

Вона вирішила почекати з іншими запитаннями, а зосередитися на Чомусь Таємничому, що відбулося в цьому приміщенні. Хай там як, це мало бути зовсім недавно, найімовірніше десь між сніданком (бо хтось же купив свіжі хліб та сир) та обідом (який уже почали готувати: у цеберці для сміття лежало лушпиння від картоплі та інші відходи).

Може, це було о 13: 00? Чомусь дівчині це видавалося цілком правдоподібним.

Вона здригнулася. Воліла б, щоб це Щось Таємниче відбулося якнайдавніше: тоді, мабуть, вона перебувала б у більшій безпеці. А зараз відчувала себе трохи як героїня детективу, котра щойно знайшла теплий труп і розуміє, що вбивця вештається десь поблизу.

Сердячись на саму себе, вона перейшла до наступної кімнати, яка, без сумніву, належала дітям. Хлопчику та дівчинці, якщо судити по іграшках. На туалетному столику поблизу ляльок у пишних сукнях стояла фотокартка в срібній рамочці. На знімку було двоє світловолосих малих: суворий хлопчик років десяти та його молодша сестра, яка заплітала цупкі кіски та всміхалася в об’єктив щербатою усмішкою, ще й тримала під рукою линялого плюшевого кролика. Нині той кролик лежав на килимі під ліжком — і це було єдине, що порушувало лад у спальні.

Дівчина відчинила шафу і, долаючи ніяковість, перетрусила її вміст. Фотокартку, схоже, робили кілька років тому, бо вбрання належало дітям, трохи старшим за віком. Речі дівчинки, на жаль, були малі, але хлопчачі могли згодитися.

Вона скинула на одне з ліжок куртку та пелеринку, а потім потягнулася за спину. Думала, що намучиться, доки розв’язуватиме корсаж, але все пройшло на диво легко, наче раніше хтось послабив зав’язки. Із легким жалем вона зняла сукню, а потім і натільну сорочку. Затремтіла, коли холод, що панував у спальні, торкнувся голої шкіри. На руках та на боці в неї було кілька чималих, уже блідих синців. Хто це її побив? Якщо й так, то це сталося давно: десь два, а може навіть три тижні тому. Головне, що не цього ранку.

Утім, дівчина не розуміла, добрий це знак чи поганий.

Вона вирішила поки що забути про синці та надягнула сорочку із довгими рукавами і штани. Холоші довелося підкочувати, але загалом вийшло доволі непогано. Вона ще пошукала шкарпетки та поглянула на себе в дзеркало на туалетному столику. Раніше, у палаці, вона звернула увагу лише на фігуру, тепер же придивлялася до обличчя із гострим підборіддям та широким чолом, позначеним невеличким шрамом. Спершу обличчя здалося їй дивовижно чужим, але за мить це враження зникло і власний вигляд став тепер для неї максимально очевидною річчю. Вона несміливо всміхнулася, а відображення відповіло такою ж усмішкою. Дівчина в дзеркалі була доволі симпатичною, хоча й здавалася наляканою.

А ще ж вона не мала ані імені, ані споминів, ані…

Вона глибоко зітхнула й рушила до кухні. Ящик для вугілля, як вона і думала, був повний, поряд лежав стос готових під розпалку трісок. Дівчина розпалила вогонь та почекала, доки кухня нагріється. А сама тим часом ще раз оглянула комору, а потім помітила на стіні календар із зображенням якогось святого. Дата 26 лютого була закреслена олівцем.

На кухні панувала тиша, яку порушувало лише тихе потріскування полум’я, що пожирало сухе дерево, та цокання годинника. Стрілка показувала шосту двадцять п’ять. Годинник, важкий, порцеляновий, стояв на чомусь, що здавалося бібліотечкою. Книжки на кухні дівчину трохи здивували, але ж — чому б і ні? Вона підійшла ближче, щоб придивитися. Знайшла чимало кухарських довідників і ще більше порадників щодо шиття, гаптування та в’язання, ще путівник по Карконошах[1] від 1938 року (чи ж вона перебувала в Карконошах?), старе видання Біблії і молитовник, що пахнув ладаном, а ще — збірку творів Сенкевича. Цю останню книжку вона привітала як доброго знайомого — принаймні сьогодні ввечері читання їй вистачить.

Коли плита зробилася гарячою, дівчина нагріла молока та випила його, закусюючи шкоринкою хліба. Могла б щось зварити — вона згадувала, що вміє це робити, бо чимало припасів з комірчини видалися їй знайомими, — але готувати обід у чужій квартирі здавалося їй дещо нечемним. Потім вона принесла з дитячої кімнати ковдру, загорнулася та всілася біля пічки.

І лише тепер розплакалась.

Раніше вона весь час знаходила собі заняття, аби відкласти незручні питання на потім, аж тут вони дісталися до неї — всі нараз.

«А що як я ніколи не поверну собі пам’яті, не довідаюся, хто я така чи навіть як мене звуть? Якщо я залишуся тут назавжди, в цьому спорожнілому місті, бо — і це була її найстрашніша думка, яку вона не могла осягнути, — бо зникли не лише люди з міста, але й з усього світу? Раптом я остання жива істота на Землі? Або якщо те Щось Таємниче, яке усіх спіткало, зараз повернеться по мене?»

Вона хлипала так добрих хвилин п’ятнадцять, аж поки на зміну розпачу та страху прийшов здоровий глузд.

По‑перше, дуже рідко люди втрачають пам’ять назавжди. Зазвичай амнезія стається з певної причини — наприклад, через нещасний випадок або під впливом стресу, — але потім все минає. Дівчина десь про це читала. Не пам’ятає, де і коли, чи навіть про що докладно йшлося в тому тексті, але достоту — вона читала про це. Бо ж вона любить читати, що є, то є.

Також було неможливо, щоб люди з усієї земної кулі отак просто випарувалися. На таке здатен лише Бог, але в Бога дівчина не вірила — в цьому вона також була переконана. Знала це вже в ту мить, коли побачила іконки святих, що висіли в передпокої.

Залишалася проблема Чогось Таємничого: втім, із цим вона нічого не могла вдіяти.

Вона ще кілька разів шморгнула носом. Їй усе ще було лячно, але принаймні тепер вона думала ясніше.

Вона проведе тут ніч, а вранці, коли розвидниться, піде по допомогу.

Але чи повинна вона згасити світло? З одного боку, вона мала якось дати знати, де перебуває, якщо її шукатимуть. З іншого — освітлене вікно в містечку, зануреному в темряву, могло привабити сюди… якусь загрозу.

Зрештою вона вирішила залишити світло лише в дитячій спальні, але про всяк випадок старанно замкнула її на ключ. Це здалося їй розсудливим компромісом. Якщо з’явиться щось таке — або хтось, — чого треба боятися, то вона встигне втекти.

Так вона розраховувала.

Запалила свічку в ліхтарі та повернулася на кухню, аби загорнутися в ковдру та присісти біля пічки, що саме догасала. Решту вечора вона згаяла за читанням, слідкуючи — без особливої цікавості — за пригодами чарівної Лігії та мужнього Вініція[2]. Миготливе світло падало на пожовклі від старості сторінки, годинник тихенько цокав, відміряючи час, а за вікном густішала морозна лютнева ніч. Яка температура панувала назовні? Мінус десять? Чи мінус двадцять?

Очі її почали злипатися, тож вона відклала книжку та, загорнувшись у ковдру, вмостилася на підлозі. Не змогла б заснути в чужому ліжку, в холодній постелі, яка досі зберігала ледь чутний запах господаря.

Вона деякий час крутилася, шукаючи в міру зручної пози на нерівній підлозі. На кухні стояла духота, але встати та відчинити вікно дівчина не наважилася. Її турбувала ще одна думка. У містечку вона зауважила дещо дивне: не просто те, що навколо не було геть нікого. Було ще дещо жахливе, але тоді вона не мала часу, щоб про це думати, бо була перелякана та замерзла… Тоді всю її увагу забирав пошук місця, де можна було б заховатися, але тепер…

Що ж це було?

Вона неспокійно ворухнулася, вже майже заснувши.

* * *

Уночі її щось розбудило. Якийсь звук, через що вона розплющила очі та завмерла, повністю прийшовши до тями. На кухні було тихо, навіть годинник замовк, і в густій, наче смола, темряві дівчина розчула лише своє неспокійне дихання — та ще серце, яке колотилося в ребра.

Але їй не ввижалося: від сну її справді відірвав якийсь звук. Не в помешканні, а десь ззовні.

Не встаючи з підлоги, вона намацала коробок сірників та ліхтар зі свічкою. Маленький вогник вихопив із темряви шматочок кухні — і одночасно поглибив тіні поза колом світла. Дівчина чекала, прислуховуючись.

Щось було там, назовні. Не під вікном, але в коридорі, перед вхідними дверима. Вона чула звук, який могли б видавати пазурі, що дряпають дерево. І важке сапання. Не людини, а наче великої тварини.

Ліхтар у її долоні затремтів, гарячий віск скрапнув на руку.

«Прошу, нехай воно звідси піде, нехай собі піде, нехай піде».

Ще одне дряпання, і тварина — якщо це була тварина, бо дівчина не мала в цьому впевненості, — різко форкнула, наче роздратований пес, що обнюхує нору, звідки принадно пахне.

Дівчина чекала й рахувала удари серця: один, другий, третій, четвертий…

На двадцять третьому гість форкнув ще раз, а потім дівчина почула звук пазурів, що стукотять по підлозі коридору.

Це лише пес‑безхатько, подумала вона, коли вже могла нормально дихати. Звичайний собака, бо чим же ще воно могло бути?

І тоді вона згадала, що саме занепокоїло її сьогодні.

Якщо не рахувати може‑собаку, який оце тільки‑но наніс їй візит, у містечку вона не помітила жодної тварини. Зрозуміло, що дворняжки чи коти в такий лютий мороз зазвичай ховаються по підвалах. Також дівчина не помітила жодних птахів, а тих би холод не злякав. Не кружляли ворони над містом у пошуках їжі, і горобці не сиділи на голих деревах. Ба й більше: вона зрозуміла, що за весь вечір не почула шарудіння жодної миші, хоча в старій кам’яниці запросто можна було очікувати цих непрошених співмешканців.

Невже з міста зникли не лише люди, але й тварини? Ну, хіба за винятком отого може‑собаки.

Дівчина знову скрутилася під ковдрою. У кухні досі було тепло, хоча вогонь у грубці згас. Яка могла бути година? Перша, друга? Судячи з темряви надворі, все ще густої, як смола, до світанку залишалося ще чимало часу.

Цього разу вона не заплакала, хоча була готова. Це, до речі, також було дивно, бо їй же не більше чотирнадцяти років, вона ж повинна… галасувати? кликати маму? Ну, робити все те, що роблять перелякані дітлахи. Проте, хоча вона була страшенно налякана, їй все ж удавалося ясно мислити.

«Це не перший мій раз, — спало їй на думку. — Я вже колись стикалася із чимось подібним. Не точно таким самим, вочевидь, але із чимось так само дивним та страшним».

«Я зіткнулася з тим і вижила».

Ця думка була така втішна, що всього за пів години їй вдалося знову заснути.

* * *

Коли вона прокинулася, все її тіло затекло, а у вікно заглядало сонце. Якусь мить дівчина лежала, очуміло кліпаючи й відшукуючи під ковдрою рештки тепла — а вони чимдуж утікали геть. Тому вона встала й узялася розпалювати пічку. Якщо мала вийти надвір, то спершу слід було трохи зігрітися. І поснідати.

Годинник на шафці зупинився — показував о пів на першу, — але дівчина знайшла інший, у спальні дорослих. На малому сталевому будильнику була десята ранку. Якщо взяти до уваги, що в лютому сонце заходить о п’ятій, у неї залишалося аж сім годин, перш ніж знову смеркне. Якщо вона не знайде за цей час допомогу, то ще раз доведеться шукати сховку, щоб пересидіти ніч.

Вона відшукала в коморі шматок сала, два яйця та цибулину й посмажила яєчню. З’їла її, закусивши вчорашнім хлібом, напилася холодного молока, додавши туди трошки меду. Потім пішла до дитячої кімнати за зошитом та олівцем — як вона й очікувала, шкільного приладдя там було вдосталь.

Видрала аркуш із зошита та написала:

«Я ночувала тут, оскільки не мала куди йти. Вибачаюся. Взяла ще трохи їжі та теплі речі із шафи. Довелося це зробити, бо мені треба вийти на мороз, щоб шукати допомоги. Поверну все, як тільки зможу. Я втратила пам’ять і забула, як мене звуть, але я чесна дівчина».

Передостаннє слово вона двічі підкреслила, після чого критично поглянула на листок. Чи звучало воно переконливо? Хай там як, але нічого кращого їй не вдалося придумати. Крім того, вона дійсно планувала віддати позичені речі — особливо кожушок, який знайшла у шафі. Той здавався новим, і хлопцеві, якщо він повернеться, точно стане в пригоді.

Валянки, що знайшлися в передпокої, виявилися завеликими, але дві зайвих пари шкарпеток вирішили цю проблему. Вона залишила папірець на кухонному столі і, тепло закутана, відчинила двері назовні.

Коридор був порожній.

Дівчина зітхнула із полегшенням та вийшла з квартири. На підлозі виднілися мокрі плями, наче хтось заніс сюди снігу, втім, вона не була впевненою, чи це її сліди, чи, може, тварини, яка провідувала її вночі. А на дверях…

От прокляття!

На дверях, десь у десяти сантиметрах вище клямки, виднілися чотири довгі глибокі риси. Собака міг би це зробити, якщо він був насправді великий і звівся б на задні лапи, але…

Дівчина відчула, як наближується хвиля паніки, тож кілька разів глибоко вдихнула. Мала бажання знову зануритися у квартиру та запертися там на всі засуви, але знала, що це нерозумна ідея. По‑перше, рано чи пізно виходити все одно доведеться. По‑друге, вона не повинна залишатися у місці, про яке таємнича тварина вже дізналася.

Вона розвернулася та одним стрибком подолала три низькі сходинки, що вели на поріг будинку. Вхідні двері були широко відчинені, і добре було видно, як надворі мете сніг. Чи вона так і залишила їх учора ввечері? Якщо так, це пояснює, яким чином тварина зуміла потрапити всередину. Якщо ні… Що ж, тоді будемо вважати, що гість — один із тих собак‑розумак, що спроможні відчиняти двері, заперті зсередини.

Вона натягнула шапку глибше на вуха, накинула ще каптур та вийшла просто в сніжну імлу.

* * *

За якусь годину вона заблукала. Вірніше, заблукала вона ще раніше, але тільки тепер зрозуміла, що не має зеленого поняття, куди вона, власне, забрела. Тож зупинилася. Сніг вже доходив до колін і продовжував намітати. Це їй не перешкоджало, під час снігопаду містечко втрачало свою непорушність‑як‑на‑листівці і здавалося… ну, що ж, воно здавалося трохи живішим. Але факт, що шукати будь‑що в таку негоду не було сенсу: видимість сягала лише кількох метрів, а вулички навколо ринку дуже походили одна на одну. Останнім часом вона йшла по Гончарській, потім начебто по Залізній, а ось це Шевська. Милі старомодні назви, без жодного політичного підґрунтя. Дівчині вони подобалися, то було наче дихання старого світу, що існував до війни. Або навіть до обох воєн. Дихання забутих часів, коли жінки носили довгі сукні, а чоловіки ходили в циліндрах та підкручували вуса. А всі гострі бесіди тоді вели за келихом коньяку. Це був різновид вишуканого алкоголю — як їй було відомо.

У відчаї вона пхнула двері найближчого магазинчику, і ті піддалися. Вона увійшла. Всередині пахло здобою, на полицях лежали кілька буханок хліба та стос рогаликів у глазурі. Дівчина взяла один і почала машинально його жувати. Провини вона не відчувала, бо ж рогалики скоро стануть черствими! У пекарні було холодно, але все одно тепліше, ніж надворі, тож вирішено було тут трохи перепочити.

Шкодувала, що не взяла з квартири книжки, яку могла б зараз почитати.

Вона сиділа й витріщалася у вікно, долаючи сльози, що знову виступили на очах. Вона була сама‑одна в порожньому місті, і хто міг їй допомогти? Гірше того, вона й досі не уявляла, хто вона і що із нею сталося. А вона ж мусить це знати, бо не могла ж лежати там, на холодній підлозі, все життя. Розум підказував, що навряд вона так легко звелася на ноги, якби лежала довше, ніж три‑чотири години, тож якщо мешканці не зникли за такий короткий час (а це здавалося неможливим), дівчина мала щось зауважити раніше.

Коли вона прикінчила рогалик, то відчула спрагу, тож пішла в підсобку і знайшла там чайник на вистиглій пічці. Було в ньому трохи води. Дівчина перелила її у склянку та випила. У воді відчувався присмак накипу, але в цілому вона була нормальна.

Коли дівчина повернулася на своє місце під вікном, сніг продовжував мести, хоча і не так густо, як раніше. Дівчина терпляче чекала. Нічого іншого їй не залишалося. Нарешті, коли годинник над лядою вказав на другу годину, заметіль вщухла. Дівчина запхнула до кишені кожушка два рогалики, натягнула шапку та каптур і вийшла на вулицю. Сонце, що відбивалося від снігу, мало її не засліпило. Вона заблимала, під повіками з’явилися сльози. Провалюючись у замети, вона рушила вперед. Ринок нібито мав бути ліворуч. Нібито. Тепер, коли вона нарешті могла побачити, куди йде, почала впізнавати кам’яниці, які вона минала. Їй спало на думку, що треба б знайти костьол, зійти на вежу та роззирнутися звідти. Чому вона не подумала про це раніше?

Костел мав би бути десь у центрі, тож — недалеко.

Вона йшла мов журавель: високо підіймаючи ноги, щоб опустити їх та знову підняти… Повітря було різким та холодним, гори, що оточували містечко, на тлі блакитного неба знову виглядали як на листівці. Карконоші, пригадала вона. Якщо не брехала знайдена на кухні книжка. А це означало, що вона знаходилася десь на кордоні із Чехословаччиною. Якусь мить вона роздумувала над можливими сценаріями: сталася нова війна, німці знову напали на Польщу і якимось чином зробили так, що всі зникли. Може, це навіть нова суперзброя, може…

Вона затнулася й упала. В останню мить виставила руки, а її обличчя зупинилося за пару сантиметрів від білого кучугура. Почала вставати, лаючись собі під носом та стріпуючи сніг з кожушка.

І тоді помітила сліди.

Звичайні сліди людських ніг на свіжовипалому снігу. Дівчина завмерла. Якийсь час вона дуже розраховувала на те, що в місті ще хтось є крім неї, але тепер, побачивши сліди, ше більше переполошилася.

Встала та обтрусила штани. Відбитки ніг починалися в одній із бічних вуличок, проходили головною та зникали в завулку. Вони були неглибокі: хто б тут був, він мав великі ноги, але не надто багато важив. Це трохи її втішило. Із худорлявим малим чоловіком вона могла б, мабуть, дати раду, якби… якби він не був приязним.

Вона пішла тими слідами, відчуваючи себе трохи наче Віннету з романів Карла Мая. Вона пам’ятала, що читала такі, хоча знову ж не мала поняття, коли та де. Та пусте, за хвильку вона, може, знайде когось, хто допоможе їй усе згадати.

Сліди були ніби зовсім свіжими, сніг ще осипався по краях. Хтось пройшов тут не довше, ніж кілька хвилин тому. Яким дивом дівчина його не помітила? Авжеж, вона була зайнята тим, що оглядала кам’яниці, але ж повинна була цього таємничого хтося хоча б почути. Хіба що він йшов по‑справжньому тихо…

Їй знову зробилося трохи неприємно, тож пішла далі. Могла покликати і вже відкрила рота, але згадала, як слабо та дивно звучав у тиші її голос, і відмовилася від цієї ідеї.

Сліди проминули смітник, в’ючись між захаращеними подвір’ями на задах кам’яниць. Тут були клітки, в яких, мабуть, розводили кроликів, і хлівець із розчиненими дверима, звідки ще тхнуло свинями, але він, вочевидь, був порожнім. Вона проминула велосипед без одного колеса, опертий на перекладину, і рештки дитячої коляски. Сліди зникли в темній брамі та знову виринули з іншого боку, наче хтось бавився в доганялки.

«Він знає, що я йду», — подумала вона. Думала про незнайомого «він», бо той носив чоловічі черевики, але так само це могла виявитися жінка: дівчина й сама мала на собі позичені у хлопця валянки.

«Може, він боїться мене так само, як я — його?»

Сліди закінчувалися біля наступного хліву. Просто уривалися, наче незнайомець увійшов у муровану стіну. Це було неможливо. Дівчина дивилася на старі цеглини, наче могла прочитати в них відповідь. Потім зауважила, що це аж ніяк не гладка стіна. На висоті стегна цеглина була викришена, що створювало невеличкий уступ. На півметра вище трохи висовувалася ще одна цеглина. Якщо хтось був по‑справжньому вмілий, то міг зрозуміти…

Вона звела голову й ту ж мить на неї з даху хліва гупнулися ніби сто кілограмів живої ваги — принаймні так їй здалося. Зойкнувши від несподіванки, вона впала на спину, Сонце на мить засліпило її широко розплющені очі, а потім все заслонила тінь.

— Чому ти за мною слідкуєш?! — голос належав не чоловіку, а хлопцю‑підлітку.

Знайомий голос, але де вона його чула — дівчина не згадала, бо не мала часу подумати. Темна пляма перед очима нарешті зібралася в пухке обличчя хлопця, який сидів у неї на животі. І дивився на неї так, наче і вона йому була не чужа.

— Ніно? — здивувався хлопець, морщачи лоба. — От халепа, я зовсім тебе не впізнав у цьому каптурі. Вибач, я не хотів… Прокляття… — він зіскочив із неї на диво спритно для того, в кому було кілька зайвих кілограмів. — Чому ти мовчиш?

Вона вдруге цього дня зводилася зі снігу, обтріпуючи кожушок та штани. Лівий лікоть та кінцівки пульсували болем, але, здається, нічого серйозного із нею не сталося. «Хто ти?» — хотіла вона сказати, але згадала, що є й важливіше запитання.

— Хто я? — запитала вона. — Ти знаєш, хто я?

На обличчі хлопця відбилося здивування.

— Ти що, прикидаєшся? Ти ж Ніна Панкевич, хіба ні? Чи тепер — Марчак. Ніна Марчак.

¹ Карконоші — гірський масив, що входить до Судетів і є його найвищою частиною; знаходиться на кордоні між Польщею та Чехією.

² Персонажі роману Г. Сенкевича «Quo vadis?», присвяченого історії Риму та цькуванню ранніх християн.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ,

де Ніна знову вирушає в подорож, навіть не підозрюючи про її мету

Ніна Марчак, — сказала сестра Анзельма, заглядаючи в щоденник.

Вона була старою, мала принаймні сімдесят років, як не більше, а чотирнадцятирічній дівчині, яка сиділа по той бік столу, взагалі здавалася засушеним коником. Проте справжні коники навряд могли носити рясу та окуляри з дротяною оправою, що їх монахиня саме насадила на ніс, аби розглянути дівчину.

Ніна чекала, склавши руки на колінах. У чистому синьому піджаці та в береті, зсунутому на ліве вухо точнісінько так, як наказують внутрішні правила, вона була ніби втіленням ґречної учениці.

Сестра Анзельма кахикнула.

— Ти ж розумієш, що мені доводиться приймати непросте рішення, еге ж? Знаєш, чого ти тут?

— На жаль, сестро, не знаю, — відповіла Ніна. — Ніхто не був такий ласкавий, аби щось мені пояснити. Сестра Йоанна просто прийшла за мною до класу та наказала навідатись сюди.

— Гмм… — цього разу кахикання подовжилося, відтак погляд старої монахині уп’явся в щоденник. — З математики та польської, як видно, самісінькі п’ятірки, з історії, фізики та географії також доволі непогано, зате з біології слабко, а латина… мабуть, тобі доведеться більше попрацювати над латиною, моя люба, бо це ж така шляхетна мова. Нею говорили перші християни. Але ж кажуть, ти не віриш у Бога, — сестра підкреслила тоном слово «кажуть», наче сподівалася, що дівчина заперечить ці жахливі чутки.

— Перші християни говорили, імовірніше, на арамейській, — виправила Ніна. — І так, я не вірю в Бога.

Сестра Анзельма уважно споглянула на неї.

— Дивно, що ти не бунтуєш проти того, аби ходити до костелу.

— А якщо бунтувати, це щось змінить?

— Ні, — визнала монахиня. — Усі наші учениці раз на тиждень мусять брати участь у святій месі. Такі вже правила. Але я б очікувала з твого боку… ну, скажімо так: більше протестів, особливо беручи до уваги, що в неділю більшість дівчат воліли б виспатися.

— А я люблю костели, — Ніна знизала плечима, а оскільки сестра Анзельма досі підозріло дивилася на неї, то швидко додала. — Так, справді. Особливо старовинні, пам’ятки архітектури. У нашому дуже гарні вітражі сімнадцятого століття та барочні образи. А рано вставати мені, навпаки, подобається. Я люблю сидіти на лавці та думати про різні речі. Костел завжди налаштовує мене дуже романтично, особливо коли грають органи, а сонце грає барвами на дерев’яних лавах…

— Ти намагаєшся з мене кепкувати?

— Ні, авжеж ні, — Ніна трохи почервоніла.

— Це добре, бо я бачу, що в тебе проблеми із поведінкою. Сестра Іммакулата скаржилася, що ти нахабна.

— Сестра Іммакулата вважає, що я піду до пекла, тож я їй сказала, що якщо я й піду та проведу там вічність, то принаймні вона могла б дати мені трохи спокою на землі.

— Це було нахабно.

— Трохи було, — визнала Ніна чесно. — Але вона постійно має до мене претензії. І…

— Так?

— Нічого, — дівчина стиснула губи.

— Але ж, кажуть, ти ставиш під сумнів знання сестри Іммакулати.

— Вона справді вірить, що світ створив Бог, за сім днів, і що він зробив Єву з ребра Адама. Але ж теорія еволюції…

— За мого часу діти не починали говорити, якщо їх не запитували, — сестра Анзельма суворо глянула на Ніну. — Сподіваюся, що і ти візьмеш собі це за правило.

— Це дуже нерозумне правило, — запротестувала дівчина.

— Насправді? І чому ж?

— Скажімо, у будинку почалася б пожежа, а я не могла б сказати про це сестрі, доки сестра не запитала б мене. Або якби я помирала від якоїсь раптової хвороби…

— А ти помираєш?

— Ні, але ж, сестро, ви ж розумієте, що цього неможливо передбачити достеменно, хіба ні? — сестра знову спохмурніла, тож Ніна додала поспіхом. — Я не намагаюся кепкувати, кажу щиро.

— За мого часу, — завела знайому пісню сестра Анзельма, — нахабних дітей учили ременем. По голому тілу. Це дуже допомагало гартувати характер, запевняю тебе.

— Я не сумніваюся. І напевне це також сповнювало дітей справжньою християнською любов’ю до решти світу, — Ніна зупинилася. — Цього разу це була насмішка. Перепрошую.

Зморщені щоки сестри Анзельми розчервонілися.

— Ти вважаєш, що дуже розумна?

Але Ніна промовчала. Напевне все, що вона скаже, повернеться тільки на зле.

Монахиня зітхнула.

— Ну гаразд. Якщо забути про твою поведінку, оцінки в тебе достатньо непогані, аби звільнити тебе від занять до кінця тижня. Збирайся, ти їдеш на канікули раніше. Твій опікун чекає в машині перед школою.

* * *

Дорміторій[3] здавався тепер, посеред дня, абсолютно порожнім: усі учениці були на уроках. Порожнім та спокійним — таку спальню Ніна навіть змогла б полюбити. У вікно зазирало проміння зимового сонця, падаючи на п’ять ретельно заправлених ліжок (монахині не любили безлад), а крізь товсті стіни ледве пробивався шум звичайного шкільного життя.

Ніна витягнула валізку з шафи та почала пакуватися. Білизна, три теплі спідниці, два светри, одна трохи елегантніша сукня… Стоп, а навіщо, власне, елегантна сукня? Адже в неї не буде можливості її надягати. Дівчина важко зітхнула. Крім того, сукня все одно не була надто вже гарною. Не була й бридкою — скоріше, ніякою. Ніна, яка полюбляла тюль, мережива та рукава‑буф, дивилася на це солідне сіре ніщо із винятковою огидою.

Зараз усе її вбрання виглядало саме так. Було зручним, практичним, із доброго матеріалу. І — смертельно нудним. Вочевидь, його обирала не Ніна, а Єва Вишневська, комуністка, яка разом із Лисом тепер була її офіційною опікункою. На початку січня вона приїхала до Богуславця, привезла Ніні нові документи, а потім заявила, що дівчина, яка росте, потребує зміни гардеробу. Узяла її до кравчині й навіть цікавилася її думкою, але Ніна була такою зажуреною, що лише повторювала «мені все одно». Урешті‑решт, вона б все одно мало що могла змінити. Комуністи платили за її школу з інтернатом, за вбрання та всі розваги. Інколи вона й насправді почувалася сиротою. Вона мала батьків, але вони залишилися у Вроцлаві, а вона не могла з ними контактувати. Якби вона це зробила, то мати й батько померли б. Так діяла магія.

Ніна гнала одну думку про це.

Вона поклала сукню до шафи, зняла синій шкільний піджак і скривилася. Синці на її руках, вчора ще майже невидимі, нині розквітли буйно‑червоним кольором.

«За мого часу нахабних дітей вчили ременем. По голому тілу. Це дуже допомагало гартувати характер, запевняю тебе».

Вона гірко посміхнулася сама до себе.

Акуратно складений піджак вона поклала на подушку, старанно уміщуючи поверх нього синій берет. Дівчата зі школи святої Луції звали ті берети «налисниками», бо незалежно від того, як людина їх надягала, вони все одно нагадували тісто, що стікало з голови. Мало кому це було до лиця, і Ніна не була винятком, бо налисникоберет підкреслював її трикутне обличчя та відкривав шрам на лобі. Ніна охоче завісила б його чубчиком, але, на жаль, у школі визнавали лише один спосіб зачіски: волосся, зібране назад та зв’язане стрічкою або навіть сплетене в косу.

Що ж, принаймні на канікулах вона ходитиме у звичайному капелюсі.

Вона вдяглася, схопила валізочку та збігла сходами. «Твій опікун чекає перед школою на машині», — казала сестра Анзельма — але ні, поручник Даніель Лис стояв у передпокої, фліртуючи із молодесенькою черницею, яка хихотіла та пашіла під його поглядом. «Як він це робить?» — замислилася Ніна, оскільки Лис був не лише рудий, але ще й доволі бридкий. Втім, вона не мала часу, щоб вирішити це питання, бо поручник саме її помітив.

— Ось і ти, — сказав. — Давай цю валізку, я занесу її до автівки.

Ніна слухняно пішла слідом.

— Куди ми їдемо? — запитала, коли валізка вже спочила в багажнику.

— Я все поясню, коли до нас долучиться Хуберт, добре?

Вона кивнула. Іншим разом вона напевне почала б наполягати, але сьогодні вона й так добряче випробовувала своє щастя під час розмови із сестрою Анзельмою. Більшу частину свого життя вона була ввічливою дівчинкою, тому суперечки із дорослими досі залишалися для неї новим досвідом.

Вони зупинилися кілометрів за п’ятнадцять, перед міською школою‑інтернатом імені святого Анджея. Будівля була дуже схожа на ту, в якій вчилися ліцеїстки. Лис вийшов, але всередину не заходив, а просто сперся об капот машини та запалив цигарку.

— Ви не підете по Хуберта? — запитала Ніна, встаючи із заднього сидіння.

— Я вже був тут раніше, сказали, що відпустять його після третього уроку. Чи то, — він глянув на годинник, — за якісь десять хвилин.

— Ага, — буркнула дівчина.

— Там позаду є два термоси та трохи канапок, якщо ти зголодніла.

— Дуже мило, але я не голодна, — буркнула вона, розуміючи, що поводиться не вельми ґречно.

Вона досі не розуміла, як сприймати «їх» — комуністів. Лис восени врятував їй життя, а зараз (вона знову й знову поверталася до цього) разом із Євою Вишневською платив за її школу. Але в неї язик не повертався йому дякувати — надто після того, що він свого часу зробив Яцеку.

— Я не намагаюся бути милим, — зітхнув Лис. — Якщо ти вважаєш, що почастувати когось канапкою дорівнює бути із кимсь милим, то в тебе й справді невисокі стандарти.

— Я і не вважаю, — Ніна не хотіла справляти враження ані ввічливої, ані неввічливої, і тому завжди небезпечно балансувала між тим і другим,.

— Як воно в школі? — недбало поцікавився Лис.

— Ох, пречудово, — відповіла вона, оглядаючи гострий дах будинку святого Анджея. Знадвору той виглядав оманливо спокійним, аж важко було повірити, що там навчається кількасот хлопців‑підлітків. — У мене купа приятельок. І всі вони буквально люблять мене. Якби я хотіла, то на кожному уроці могла б сидіти за партою з іншою людиною. Мене обсипають подарунками й постійно хочуть, аби я писала їм у дівчачі щоденники. Мені вже аж набридло малювати всі ті сердечка та квіти, а вірші…

— Якщо ти намагаєшся бути саркастичною, то треба ще багато чого навчитися, — сказав Лис.

— Неправда, — буркнула Ніна. — Здається, в мене із тим цілком непогано виходить. Напевне це через те, що я чимало тренуюся.

Насправді останні три місяці вона багато плакала — сумувала за батьками і страшилася, що вже ніколи їх не побачить. А Велике Різдво, що вона провела у ненависній школі серед черниць, яких вона не любила і які не любили її, було найгіршим в її житті. Попри те великі свята все одно виявилися відпочинком, бо нарешті вона могла залишитися сама, без однокласниць, які дурнувато хихотять за її спиною та відводять погляди, коли вона до них підходить.

Тут, у школі святої Луції, Ніні не вкидали в постіль жаб, не штовхали її на перервах і не плювали в суп у їдальні. Були вони для цього надто дорослими. Але вони так ігнорували її, наче вона була Невидимцем з роману Веллса. Якщо з нею і спілкувалися, то зазвичай це були короткі повідомлення: посунься, комуністко, не затуляй мені світло, йди звідси, віддай, не бери. Спочатку вона намагалася пояснювати, що атеїст і комуніст не обов’язково одне й те саме, але тим лише погіршувала своє становище. Потім припинила пояснювати — і це також було погано.

О, як багато можна розповісти Лису! Про те, як воно: сидіти в їдальні за окремим столиком, бо за іншими столиками місця «зайняті»(хоча насправді місць вистачало). І про те, що коли вони мали розбитися на двійки, вона завжди залишалася сама (у класі було рівно сімнадцять дівчат), а коли вчителька наказувала їй долучитися до якоїсь пари, ті двоє не відзивалися до Ніни й не дозволяли нічого робити, а потім її карали за лінощі, ніби те, що на уроках вона сидить та витріщається у стіну — це її провина. І як вона гаяла перерви за читанням книжок, і як Маріанна з дев’ятого «Б»  відзначала народини та частувала всіх тістечками, а єдиною, для кого тістечка не знайшлося, була саме Ніна… Не те щоб їй дуже кортіло тих ласощів або ж приязні дівчаток, але воно все одно було боляче, особливо якщо пам’ятати, що в тій, попередній школі Ніна була однією з найулюбленіших учениць.

Вона могла б про все це розповісти, але в результаті нічого не сказала. Та й від будинку вже йшов, тягнучи валізку, худий п’ятнадцятирічний хлопець. Ніна впізнала його саме за худорлявою статурою, бо Хуберт знову був чорнявим, як тоді, коли вони вперше зустрілися в Маркотах.

— Привіт, — буркнув він, ставлячи валізку поряд із автом.

Лис вкинув її до багажника, а Ніна обійняла хлопця, не дуже зграбно. Якось вони обидва не любили публічних ніжностей.

— Все нормально? — запитав Хуберт, а дівчина, подумавши, кивнула.

Останні три місяці вони бачилися лише раз, ще й на відстані, бо учням обох шкіл забороняли зустрічатися чи навіть виходити в місто без опіки черниць.

— А ти як?

— Нормально, — визнав Хуберт. — Ця школа досить непогана. У них тут навіть драмгурток і на тому тижні ми ставили «Життя святого Станіслава Костки[4]». Якась жахлива п’єса про хлопця, що втік із дому, бо мріяв стати ченцем. Але Шекспіра чи навіть Словацького нам навряд дозволять, тож краще це, ніж зовсім нічого. Щоправда, вони мене не люблять…

— Черниці?

— Черниці, так. Кажуть, ну, знаєш, що я дитя гріху, бо мої батьки не мали шлюбу. Але хлопці в класі — нормальні.

Що ж, принаймні Хуберт знайшов приятелів у новій школі. Ніна уважно придивилася до нього: підліток здавався майже задоволеним, що в його випадку означало, що він не мав такої похмурої міни як зазвичай. І він трохи набрав ваги. Вочевидь, і надалі залишався худим, але ця щуплість уже не лякала. Ніна зітхнула із полегшенням, бо це вона намовила Хуберта на співпрацю із комуністами й зараз певним чином відповідала за нього.

— А що із твоїм волоссям? Ти його пофарбував?

— Пофарбував, — він аж розплився в усмішці. — Хай там що кажуть, а я вирішив, що чорний колір більше мені лічить.

І справді, із темною чуприною він здавався трохи блідим романтичним поетом, а зі світлою — збляклим духом або негативом фото. Але яким дивом йому це дозволили? Ніні не можна було навіть чубчика відпустити, а йому вдалося перефарбувати волосся!

Коли вона запитала його про це, Хуберт недбало стенув плечима.

— Я їм сказав, що мене переслідують і тому я повинен змінити зовнішність.

Вона витріщила очі.

— Вони повірили?

— Я справді непоганий актор. Крім того, саме прийшли документи від Лиса, і сестра‑настоятелька, схоже, вирішила, що я не брешу. У тебе також нове прізвище?

— Так, я тепер звуся Марчак. Ніна, а не Яніна, як раніше. Ніною я залишилася, бо пані Вишневська сказала, що я все одно буду забувати.

— А я Хуберт Єжицький.

— Сідайте, — поквапив їх Лис, який нарешті закінчив перекладати речі в багажнику. — Ми вже й так запізнюємося.

— Ви збиралися нам сказати, куди ми їдемо, — нагадала Ніна.

— Я скажу, як тільки рушимо.

* * *

— Ви відправляєтеся до Вовчих Долів, це таке невеличке містечко у Карконошах, — пояснив поручник Лис. — Дорогою ми зустрічаємося із Тамарою та Яцеком, а на місце вас відвезе товаришка Вишневська. Вона буде вами опікуватися. Сподіваюся, що ви непогано проведете свята.

— Проведемо свята? — у голосі Ніни забриніла недовіра. — Так ми їдемо туди на свята?

— Вочевидь, а ти як гадала?

— Ми ж мали на вас працювати! Ви пам’ятаєте? Червоні Капелюшки, магія, отакі всілякі справи.

Власне, що її так обурило? Адже вона не хотіла працювати на комуністів. Може, це було наслідком того надзвичайного напруження, яке вона відчувала влітку в Маркотах, а потім восени в Інституті Тотенвальд. Авжеж, там їй загрожувала смерть і були моменти, коли Ніна півжиття віддала б, аби знову опинитися дома, в безпеці, та все одно вона сумувала за тим часом. Сумувала, хоча казала собі, що це геть нерозумно.

— Я пам’ятаю, — дорогою Лис оминув віз із вугіллям. — Але перш ніж ми довіримо вам якесь завдання, ви мусите трохи потренуватися.

— Потренуватися в чому? — Хуберт, який сидів поряд із Ніною, нахмурився. — У наших силах? То я собі зі своєю даю раду. Досі в школі ніхто не додумався, що я маю якусь там магію.

Він клацнув пальцями, і над кінчиком одного з них спалахнув вогничок. Хуберт бавився якийсь час, перекидаючи його з руки на руку, а потім загасив. Ніна відвела погляд. Вона також мала силу, але, на відміну від Хуберта, не могла над нею панувати.

— Йдеться не лише про магію, — терпляче тлумачив Лис. — Ми хочемо навчити вас деяких важливих речей.

— Наприклад яких?

— Наприклад, як захищатися, якщо хтось нападає. Щось таке. Бо навіть привида можна поранити. Навчимо вас стріляти та битися голіруч. Завдяки цьому ми вас убезпечимо й будемо менше щодо вас перейматися.

— Ми отримаємо пістолети? — Хуберт намагався зберігати байдужість, але очі його підозріло блиснули.

— Ми про це подумаємо.

Ніна глянула в очі Лиса, що віддзеркалювалися в маленькому люстерці, а чоловік відвів погляд. Він знає, подумалося дівчині. Він знає, що звичайна зброя рідко діє на привидів. Але він просто не може нічого більше нам запропонувати, жодним іншим чином нас не захистити.

Вони прямували на південь. Лис мовчав, Ніна та Хуберт розмовляли на задньому сидінні, компенсуючи три місяці розлуки. Хлопець розповідав їй про виставу та про Різдво, проведене разом з Яцеком (Ніна відмовилася від запрошення Тамари, бо вирішила, що гість, який постійно рюмсає, лише псуватиме атмосферу свят). Ніна у відповідь розповіла про налисникоберети і що на уроки гімнастики дівчата приходять у панчохах, бо голі ноги, як на монахинь, це непристойно. Не хотіла говорити ані про однокласниць, які її ігнорують, а про синці під светром і поготів. По‑перше, Лис увесь час підслуховував. По‑друге, Хуберт явно був у доброму гуморі, і дівчина не бажала псувати йому настрій — однак він не мав змоги допомогти.

Близько другої вони нарешті відкрили термоси, що лежали на задньому сидінні. В одному був бридко‑гіркий чай, точнісінько такий, який любив Хуберт (може, щоб скоріше померти), а в другому, навпаки, дуже солодка кава з великою кількістю молока, улюблений напій Ніни. Тож Лис намагався бути приязним. Дівчина завагалася, беручи свій термос, але відчула таку спрагу, що їй стало байдуже. Вона випила кави, а потім почала змагатися з ковбасою на великому шматку свіжого хліба.

Хуберт жував другу канапку, поглядаючи у вікно, за яким пролітали зимові краєвиди.

Авто мчало повз білі поля, де самотньо стирчали пугала, та повз голі дерева, обсипані воронами, наче чорними нашорошеними дичками. Проїжджали вони крізь занедбані села та сонні малі містечка, інколи на горизонті показувалося й велике місто, із коминами, що диміли в сіре небо, але Лис зазвичай міста оминав, прямуючи бічними шляхами.

За Зеленою Гурою вони зупинилися під лісом, аби поручник зміг перевірити подальшу трасу. Він вийшов, розклав на капоті машини карту та вивчав її з нахмуреними бровами, а Хуберт скористався оказією та побіг дивитися, як сонце просвічує крізь гілля (Ніна вважала, що він не вигадав про гарний пейзаж, як це вигадують інші хлопці, просто щоб сходити до вітру). Дівчина прогулювалася порожньою дорогою туди‑сюди, дивлячись, як від кожного її подиху з рота йде пара.

Ліворуч від дороги ріс дубовий ліс, праворуч аж до обрію тягнулося порожнє поле, на якому дві сарни шукали під снігом їжі. Ніна спостерігала за ними хвилинку, а потім підійшла до Лиса.

— Ми справді їдемо до Вовчих Долів просто на канікули? — запитала.

— Справді, — чоловік склав мапу. — Ми не плануємо відвезти вас до лісу та вбити, якщо боїшся саме цього. Я знаю, що ти не найкращої про нас думки, але ми не вбиваємо дітей.

— Хіба що не маєте іншого виходу.

Ніна подумала про Інститут Тотенвальд, про те, як отримала червону картку та чекала своєї черги, щоб померти. Лис тоді врятував їй життя, але питання було, чи не зробив він це коштом когось іншого. Ніна повірила, коли він заперечив, бо хотіла в це вірити, але інколи брали сумніви.

— Хіба що немає іншого виходу, — спокійно погодився Лис, і спокій цей здався страшнішим за лють (а також у ньому бриніли сум і втома, але Ніна воліла те не помічати).

Вона також мала потенційно небезпечну силу, яку досі не могла опанувати. Знала про це й інколи думала, що для всіх було б краще, якби Лис її ніколи не рятував. Якщо вже інші діти з нестабільними силами йшли на смерть, то чому мала жити вона?

Поручник, мабуть, подумав про те саме, бо сховав мапу до кишені й глянув на Ніну.

— Я вважаю, що ти могла б краще пізнати свою силу, якби більше тренувалася, — сказав. — Бо насправді ти ніколи такого не пробувала. Твоя сила діє, коли сніжить?

— Діє, але кожного разу, як я нею користалася, то спричиняла комусь кривду, — Ніна стиснула губи.

— То йди туди, де нікого немає. У Вовчих Долах є сухий ліс, де немає жодних тварин, а людей і поготів.

— І саме тому ви хочете запхнути нас туди на свята?

Хуберт виринув із лісу і підійшов до них.

— Мені теж хотілося б зрозуміти, чому ми, справді, їдемо до Вовчих Долів. Ви не могли обрати місця десь ближче?

— Це єдине місто в усій Польщі, де до цього часу не зареєстровано жодного магічного інциденту. Жодних привидів, чудовиськ, магії чи навіть янголів.

Хуберт здавався трохи розчарованим, а Ніна нахмурилася.

— Звідки, власне, ви про це знаєте? — запитала. — Ви маєте якусь… систему досліджень чи що?

— Ми збираємо інформацію від наших людей, розсіяних по всій країні, а вони у свою чергу спілкуються з мешканцями сіл та міст. Вочевидь, ми ніколи не довідаємося про абсолютно всі інциденти, але на підставі рапортів можемо зрозуміти, що певні райони більш активні магічно, а інші — менш. А у Вовчих Долах працювала наша довірена людина. Дуже ретельний працівник, запевняю. Він точно помітив би щось серйозне.

Усе це звучало дуже переконливо, може навіть занадто, наче Лис намагався довести щось і собі самому. У Ніни промайнула раптова думка, що Лис непокоїться. Старається це приховати, але по‑справжньому стривожений.

— Поїхали, — сказав поручник. — За Легніцею затримаємося на обід та почекаємо на Тамару та Яцека.

За дві години вони зупинилися в господі «Лісова Галявина», де Лис замовив для себе бігос, а для підлітків по порції вареників із ягодами. Ніна їла, розмазуючи тарілкою сметану, за вікном поволі западали зимові сутінки. «Коли ми дістанемося Вовчих Долів, уже споночіє», — подумала вона.

Лис скінчив свій обід та глянув на годинник.

— Зачекайте тут, — сказав. — Піду подивлюся, чи не приїхали інші.

— Я піду з вами, — Ніна підхопилася з лавки.

Хуберт, занурений у читання томика поезії, який він витягнув з кишені, лише кивнув.

Назовні пронизливий вітер сипав їм в обличчя дробинки снігу. Ніна зіщулилася та звела комірець пальта. Лис запалив цигарку, затуливши вогника долонею.

Дівчина сподівалася, що він запитає, навіщо вона з ним пішла, але він мовчав та лише видмухував дим, що одразу зникав у клубах пари.

— Ви з нами не зовсім щирі, — сказала вона нарешті. — Вас щось непокоїть…

— А ти щира? Чи я не бачу, що тобі важко рухати лівою рукою?

Ніна почервоніла. Лівий бік і справді був побитий сильніше, ніж правий, але вона думала, що ніхто нічого не помітить.

— Я впала зі стінки на гімнастиці, — сказала вона захищаючись, а Лис кивнув, навіть на неї не поглянувши. — Це був…

— Та досить.

Він ще раз затягнувся цигаркою, а потім кинув недопалок під ноги та притоптав.

— Товариш Константин Ригєль і справді був одним із найкращих наших людей, — сказав. — Не любив комуністів, але найбільше не переносив магії й тому погодився на нас працювати. Такий собі довоєнний джентльмен, якщо розумієш, про що я. Я впевнений, що хто‑хто, а він би не став нас обманювати.

— Але?

— А чому ти вважаєш, що є якесь «але»?

— Ви сказали «був». Не «є», але «був».

Лис зітхнув.

— Товариш Ригєль зник одразу по тому, як передав нам останній рапорт. Ні‑ні, в цьому немає нічого підозрілого, — застеріг він одразу, бо Ніна вже відкрила рота. — Він був старий і давно вже збирався на пенсію. Це мало бути його останнє завдання, таке собі сентиментальне повернення до містечка, в якому він, як стверджував, провів найкраще літо своєї молодості.

— Але? — повторила вона вперто.

— З того, що нам відомо, товариш Ригєль повернувся з Вовчих Долів до Кракова, де він мешкав, а наступного ранку спакував усі речі до валізки, відніс її до своєї «Варшави»[5] та просто поїхав собі.

— І ви стверджуєте, що в цьому немає нічого такого підозрілого?

— А що в цьому підозрілого? Це старий самотній чоловік, якого в Кракові нічого не тримало. Може, йому знадобилися переміни й він просто поїхав.

— Щоб пошукати спокою над морем? — підказала Ніна. — Або випасати овець на татрських полонинах та роздумувати над сенсом життя?

— А ти й справді непогано тренувалася в сарказмі, еге ж?

Дівчина проігнорувала запитання.

— І ніхто не намагався його знайти?

Лис знизав плечима.

— Ми намагалися, але це не так легко.

«Авжеж», — подумала вона. У багатьох районах країни досі повоєнний хаос, зниклі документи знаходяться або ж, навпаки, губляться назавжди, а паспорти людей містять сфальшовані — з тих чи інших причин — дані. Якби хтось вирішив змінити свою особу та замісти сліди, то не мав би з тим жодних проблем.

У мороці, що дедалі густішав, до заїзду вкотилася широка чорна автівка. Ніхто, окрім комуністів, такими не їздив, і Ніна одразу зрозуміла, що це Тамара та Яцек. Рушила в їхній бік, але Лис схопив її за руку.

— Так, я був би спокійнішим, якби товариш Ригєль знайшовся на тих полонинах разом із вівцями. Але на дев’яносто відсотків у цьому немає нічого таємничого. Тобі немає потреби непокоїтися.

«А ті десять відсотків, що залишаються?» — подумала вона, але не стала над цим замислюватися, бо з машини вилізли дві знайомі постаті: худа й висока — Тамари та огрядна — Яцека.

* * *

— Я найтовстіший, тож поїду спереду, — заявив Яцек, із задоволенням сідаючи на переднє сидіння.

Ніна, Тамара та Хуберт всілися позаду, а місце за кермом зайняла Ева Вишневська. Якщо вона й відчувала втому по кількох годинах їзди, то цього не було помітно. Машина рушила, залишаючи на доріжці самотню фігуру поручника Лиса. Лише Ніна й озирнулася, щоб на нього глянути.

— Пані Ева обіцяла, що навчить нас стріляти, — говорив тим часом із виразним ентузіазмом Яцек. — І битися. І ще — на ножах!

— Про ножі не йшлося, — запротестувала жінка, але хлопець її не слухав.

— Як щодо мене, — сказала Тамара, широко позіхаючи, — то я б не мала нічого проти звичайних канікул. Таких, знаєте, із їздою на санчатах, із киданням сніжків та ліпленням снігової баби. Як гадаєте? — додала із претензією, бо троє інших споглянули на неї із здивуванням. — Нам усім стала б у пригоді крапля нормальності.

— А тобі не здається, що ми дещо завеликі, аби ліпити снігову бабу? — сказав Яцек.

Тамара лише знизала плечима. Їй було майже п’ятнадцять, і схоже, що вона вже увійшла в той вік, коли людина припиняє перейматися тим, що для чогось завелика.

А Ніна подумала, що їм і справді б придалися — для різноманіття — якісь нормальні канікули. Вони б навіть могли пережити пригоди, про які вона читала у книжках: звичайні пригоди, як‑от загубитися в лісі чи зустрітись із диким звіром. Вечорами тоді розповідали б один одному біля пічки страшні історії та грали б у карти, вдень училися б їздити на лижах та сміялися б, якщо б хтось гепнувся в сніг.

Вона аж замріялася, уявляючи собі всі ці милі щоденні речі, які вони могли б робити разом. Мандрівки в місцевий магазин, ошукування пані Еви, яка б раніше заганяла їх до ліжок…

А потім перед її очима постало обличчя Лиса. Поручник мав чимало вад, але в розумі йому не можна було відмовити. Якщо він відчував неспокій, значить, підстави для такого неспокою були.

Дев’яносто відсотків. Ніна завбачливо відняла від цього ще двадцять, бо Лис, схоже, намагався її втішити. Нехай уже буде сімдесят відсотків шансів, що все в порядку. І тридцять — що є якісь проблеми.

Вона не змогла б відповісти на запитання: це багато чи мало.

Уже звечоріло, фари автівки краяли в темряві довгі сіро‑жовті смуги, в яких горбилися силуети придорожніх кущів. Хуберт дивився за вікно, мало не прилипнувши до скла, Тамара дрімала — як вона й казала, була змореною, бо батько відпустив її на канікули раніше лише за умови, що вона спершу здасть усі «хвости» з осені, за той час, коли вона перебувала в Інституті Тотенвальд.

Навіть Яцек замовк, обмежуючись лише пильним слідкуванням за дорогою, яка розгорталася перед капотом машини, наче біла смуга, лискуча від крижаних дробинок. Ева Вишневська їхала поволі, зосереджуючись, аби не ковзати, з найнижчого гілля на шибки сіяло снігом. А машині було незносно душно, тож пані Ева на хвилинку причинила вікно — ледь‑ледь, але й цього вистачило, аби всередину увірвався різкий холодний запах гірського вітру та смерек.

Раптом вона різко нахилилася над кермом та шарпнула машиною. Яцек крикнув, автівку кинуло вбік, колеса якусь мить ковзали по крижаній дорозі. Нарешті машина зупинилася, і Ніна, яка весь цей час сиділа нерухомо, боячись навіть дихати, випустила повітря з легенів.

— Що це було? — запитала вирвана зі сну Тамара.

— Хтось стрибнув нам під колеса, — пояснив Яцек. — Зда… здається, нам вдалося із ним розминутися.

Пані Ева вилаялася, що аж ніяк не пасувало світловолосій елегантній жінці із вродою кінозірки, й вибралася назовні. Пасажири й собі висипали на дорогу.

— Із вами нічого не сталося? — запитала жінка нервово.

Ніна лише тепер зауважила скручену постать на узбіччі. Яцек, як завжди свідомий, витягнув з кишені ліхтарик та ввімкнув його. Упійманий у смугу різкого світла чоловік примружив очі, а потім машинально заслонив їх руками. Виглядав поганенько: мав розчухране волосся та полатане вбрання, а обличчя, яке дівчина побачила лише на мить, краяли глибокі зморшки. Утім, він не здавався пораненим.

— У вас щось болить? — Ева Вишневська мала дійти до такого ж висновку, бо її голос звучав уже спокійніше.

— Н… не можу п… потрапити додому, — прогугнявив він. — З… загубив дорогу.

— А де ви мешкаєте?

— Неда… далеко…

Жінка важко зітхнула й взяла його під лікоть, а тоді пройшла кільканадцять кроків. Решта групи пішла слідом: трохи від цікавості, а трохи тому, що все одно не мали чого робити. Уже за мить перед ними відкрився вид на Вовчі Доли. Вони знаходилися на вищій точці перевалу, далі дорога вела униз, до містечка, яке лежало, сяючи, у гірській котловині, як у великій мисці.

— Звідси вже можна побачити місто, — сказала Ева Вишневська. — Я б підкинула пана, але, на жаль, у мене немає місця. Сідайте, — підігнала підлітків до машини.

Коли вони рушили, жінка пробурмотіла:

— П’яний як чіп.

І це походило на правду: чоловік був наче типовий сільський п’яничка, передчасно постарілий через алкоголь, у подертому вбранні. І говорив невиразно, затинаючись, рухався невпевнено…

Але щось у цій картинці не пасувало, і коли машина вже з’їжджала вниз, щоразу ближче до містечка, Ніна раптом усвідомила, що саме.

Вона не відчувала запаху алкоголю від незнайомого.

— А тут гарно, — сказав Хуберт, дивлячись на освітлені Вовчі Доли.

Яцек посміхнувся злостиво.

— Цікаво, чи скажеш ти те саме, коли ми застрягнемо тут до кінця зими.

— А чому ми маємо застрягнути? — поцікавилася Тетяна, а Яцек трохи надувся від відчуття власної значущості.

— Бо це місто лежить на самому кордоні, й тому в’їзд до нього є лише з одного боку. Тут немає іншого шляху, я знаю, перевіряв по карті. Тож якщо випаде багато снігу, Вовчі Доли будуть, ну, знаєте…

— Відрізані від світу, — підказала Ніна.

Яцек кивнув, а автівка покотилася донизу і зрештою в’їхала в коло перших ліхтарів.

³ Спальне приміщення для монахів у католицькому монастирі.

⁴ Костка Ст. (1550–1568) — польський святий, послушник ордену Єзуїтів, покровитель молоді; довгий час вважався й покровителем м. Львів.

⁵ Польський легковий автомобіль, який з 1951 року випускався на основі радянського автомобіля ГАЗ‑М20 «Побєда».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ,

де Ніна згадує минуле (хоча й не все), а потім вивчає спорожніле місто

Спочатку вони говорили одночасно, перериваючи одне одного навзаєм.

— Що ти тут робиш? Я не знав…

— Я прокинулася в такому собі палаці коло ринку. Може, бачив…

— …я шукав когось, хто…

— …що тут сталося, де всі?..

— Не пам’ятаю…

— Чекай! — Ніна (вона дуже швидко призвичаїлася до цього імені) різко замахала руками. — Розповідай по черзі, що з тобою сталося.

Хлопець, що назвався Яцеком, зітхнув:

— Я також прокинувся в палацику біля ринку.

— На другому поверсі?

— Ні, на сходах. На другий поверх я взагалі не підіймався.

— Якби піднявся, то, може, ми б зустрілися раніше, — у голосі Ніни відчулася легка догана.

— Мені це якось не спало на думку, — Яцек скинув верству снігу з перекладини та всівся. Дівчина за мить вагання зробила те саме. — Не треба мене переривати.

— Перепрошую. Кажи далі.

— Ну то я прокинувся й не знав, що сталося…

— Ти теж нічого не пам’ятаєш? — вона не змогла стриматися, аби знову не перервати.

— Пам’ятаю лише, як ми сюди приїхали, а потім — нічого. Але, крім цього, я знаю все. Як мене звуть і взагалі. Ти й справді геть втратила пам’ять?

— Так… — сказала Ніна й відразу зрозуміла, що це не зовсім правда. До неї багато що поверталося, повільно і частково, але поверталося: і школа святої Луції, й канікули в Маркотах, і Тотенвальд… І батьки, з думкою про яких вона відчула раптовий біль у серці. Але там, де мали б бути спомини про останні тижні, зяяла чорна діра. — Чи то ні, не зовсім. Я також не пам’ятаю наших канікул тут, але решту, здається, згадую. Що було далі?

— Ну, я зовсім не знав, що робити. Страшенно боявся, знаєш.

Вона кивнула. Добре пам’ятала, як боялася й вона.

— І тоді я потрапив до такого наче помешкання…

— Помешкання?

— Ти знову мене перериваєш!

— Більше не буду, обіцяю.

— Тож там, у тому палаці, щось на кшталт квартири. Абсолютно нормальна, ніяких там залів, просто звичайні кімнати із каміном, кухнею, ванною. Хтось, схоже, переробив частину того палацу ще до війни. Ти там не була?

— Ні. Я бачила лише якусь комірчину, нібито для охоронця.

— Ця квартира — подалі, ззаду. І там насправді доволі зручно, от тільки немає їжі, тому мені довелося вийти, щоб знайти щось на вечерю.

— Ти проходив ринком?

— Ні, я вийшов крізь інші двері.

Ніна кивнула. Це принаймні пояснювало, чому на ринку не було жодних слідів.

— Мені також довелося знайти якусь одяганку, бо навіть уявити не можеш, у що я виявився одягненим…

— У мереживну сукню із корсетом?

Яцек глянув вражено.

— Ну, щось таке… Штани, от тільки такі пафосні, з минулого століття. І біла сорочка із таким смішним комірцем під підборіддям та камізелька. Гаптована, можеш собі уявити?

Ніна уявила собі.

— А потім?

— Тут деякі квартири відчинені, напевне, ти й сама вже про це знаєш. І деякі магазини також. Тому я наносив до помешкання їжі, з’їв вечерю та пішов спати, бо ставало темно. А сьогодні вранці…

— Чекай. Ти вночі нічого не чув?

— Ні, а що я мав би чути? — Яцек на мить забув, що повинен обурюватися, коли дівчина його переривала.

— У мої двері щось дряпало.

— Щось?

— Може, звичайний пес, не знаю. Але воно мало бути по‑справжньому великим. Ну, досі про те. А що ти робив сьогодні вранці?

— Нічого особливого. Приніс ще трохи одягу та їжі, а потім блукав містом, але сніжило дедалі сильніше, тож я сховався у костелі. Холод був звірячий: я думав, що в мене зад до лавки примерзне. А коли погода заспокоїлася, мені спало на думку, що варто зійти на вежу та побачити місто згори. Як у Тотенвальді, коли ти лазила на трубу, пам’ятаєш?

— Так… Мабуть. Я також думала залізти на вежу.

— Ну, цього разу я виявився швидший, — у голосі Яцека почулося легке задоволення. — Але я не помітив нічого цікавого. Окрім тебе, зрозуміло, от тільки я тоді не знав, що це ти. Я думав, що це якийсь хлопець. Я не знав, на кого наштовхнуся, тож волів залишатися обережним, а коли побачив, що ти йдеш за мною, трохи запанікував і…

— І вирішив на мене кинутися.

— Вибач, — почервонів Яцек. — Я нічого тобі не зробив?

— Тільки зараз питаєш? — зітхнула Ніна. — Ні, нічого. Тільки дупа в мене геть мокра.

— Можемо піти до того помешкання та висушитися там. І вирішити, що робити далі.

— Добре.

Вона злізла з перекладини та розвернулася в напрямку, де, як підозрювала, знаходився палац.

— У який бік? Туди?

— Ага, — Яцек рушив уперед. — Ти й справді прокинулась у платті з корсетом?

* * *

Помешкання складалося з трьох кімнат: двох спалень, зали з каміном, ванної та невеличкої кухні із плиткою з газовим балоном. У шафках була постіль та додаткові ковдри, у ванній лежав стосик мила та свіжі рушники, а в кухні Яцек встиг уже знайти каструлі та три комплекти посуду. Натомість, ніде не було видно особистих речей, тож Ніна зметикувала, що це, скоріш за все, апартаменти для тих партійних діячів, хто приїздить до Вовчих Долів. Також вона одразу зрозуміла, чому Яцек волів провести ніч тут, замість того щоб піти в будь‑яку іншу квартиру: тут людина почувалася не грабіжником, а гостем фешенебельного готелю.

Яцек розпалив вогонь у каміні, і Ніна висушила штани. За вікном і надалі падав сніг, наближаючи прихід ранніх зимових сутінок. Четвертої години ще не було, а назовні вже спадала вечірня мряка.

— Зроблю щось попоїсти, — сказав хлопець невпевнено, і Ніна, яка вже встигла дещо зголодніти, кивнула.

Вони пішли до маленької кухні, де Яцек взявся смажити картопляні млинці. Ніна відчула легку провину, бо не запропонувала йому допомоги, але хлопець чудово давав собі раду, а от вона готувати не дуже любила. Тож усілася в кутку й оглянула зібрану на столі їжу. Тут були не лише необхідні продукти, як‑от картопля, борошно чи мішечок із сіллю, але й кошик з яйцями, два буханці хліба (один початий, другий — цілий), кілька булок, горнятко смальцю, півкуля сиру, купка поморщених овочів та пакунок ячмінної кави. Яцек помітив погляд Ніни.

— Треба буде все розсортувати: окремо продукти, що швидше псуються, окремо — інші. Бо ж невідомо, скільки часу ми тут проведемо, перш ніж ти нас звідси витягнеш.

— Я?

— Ну, а хто ще? Адже ти завжди щось вигадуєш.

Він не жартує, подумала Ніна, відчуваючи, як у ній здіймається паніка. Він насправді говорить серйозно.

— Я думав, що ми могли б перейти горами, ну, знаєш, як татровці, що на зиму відправляються в Гімалаї. Або знайти санчата…

— Потім, — вона замахала руками. — Дай мені п’ять хвилин, добре?

Вона заплющила очі. Картини з минулого напливали, ніби хтось відкрутив кран. Вона потребувала хвилинку, щоб укластися все в голові. Ось Славек помирає у прихожій сільського лікаря, а онде Лідка заходиться криком, коли уламок розбитого скла розтинає їй лоба, а ось Бестія в Колі. А восени — Інститут Тотенвальд, охоронниця, що муштрує дівчат під душем, привиди в лісі та червоні картки. Поручник Лис і матір Ніни, яка хапається за серце, її раптом посинілі вуста. Нарешті, школа святої Луції, однокласниці, які обзивають Ніну «комуністкою», свята в сльозах та синці на руках…

Коли вона знову розплющила очі, Яцек саме посипав млинці цукром.

— Дякую, — пробурмотіла вона, приймаючи тарілку та виделку.

Млинці були ідеальні: м’які всередині та хрумкі ззовні.

— Підемо до зали? — запропонував хлопець. — Можемо сидіти на килимі з тарілками на колінах. Так файніше, ніж за столом.

Ніна знову кивнула як заведена. Вона раптом усвідомила, що від учора не зробила нічого корисного, на відміну від Яцека. Він знайшов помешкання та нагромадив тут запаси їжі, а їй тим часом вдалося хіба заблукати в хурделиці. Хлопець справді сподівається, що саме вона зможе якимось чином змінити ситуацію, витягти їх із цієї халепи?

Тільки‑тільки вони сіли біля каміну, лампочка, підвішена під стелею, заблимала та згасла. Примішення миттю оповила густа, м’яка темрява, в якій ледь мерехтіли червоні відблиски каміного вогника. Ніна нервово здригнулася, Яцек вилаявся.

— Це через сніг, — сказав. — Мабуть, порвало дроти…

— Може, їх полагодять?

— Можливо, — у голосі хлопця звучали сумніви, бо хто тут щось ремонтуватиме, якщо місто порожнє? — На кухні я бачив свічки, почекай, принесу.

Він повернувся за мить зі свічкою в руці, але слабкий промінчик ледве міг трохи розіпхнути темряву.

Вони повечеряли в тиші: чули лише м’які удари снігу, що його вітром час від часу кидало в скло. Яцек здавався геть виснаженим, немов раптова темрява відібрала в нього всю енергію. Виснаженим та переляканим. Ніна, яка також втратила рештки доброго настрою, кахикнула.

— Я щось вигадаю, — сказала, намагаючись опанувати тремтіння голосу. — Чи то намагатимуся. Крім того, хтось та прийде нас тут шукати. Хіба таке можливо, щоб ніхто не помітив зникнення всіх мешканців?

— Я про це думав, — Яцек стенув плечима. — Але якби вони мали нас шукати, то, думаю, вже б тут були.

— Ну, не знаю. Адже пройшло не надто багато часу. Може, вони з’являться завтра, із самого ранку.

— Може.

— Крім того, ми теж можемо якось звідси вийти.

— На санчатах? — хлопець трохи оживився.

— Хоч би й так, — ідея продиратися на санчатах крізь увесь цей сніг та гори здавалася шаленою, але інколи саме такі ідеї спрацьовували. — Подумаємо про це, але спершу я маю вмитися. Тут є тепла вода?

— Є. А в тій меншій кімнатці є трохи одягу, можеш щось собі обрати.

— Дякую.

* * *

Ніна оглянула стос вбрання, недбало кинутого на ліжко. Тут було кілька пар штанів, три чи чотири футболки, шкарпетки, вовняний светр і навіть білизна; все, вочевидь, чоловіче або хлоп’яче і надто велике, як на Ніну, але вона не мала наміру комизитися. Взяла пару кальсонів та футболку — в її ситуації такий одяг міг зійти за піжаму. Уже не мала відчуття провини, що забирає чужі речі, ніби скорилася з думкою, що мешканці Вовчих Долів ніколи не повернуться. Яцек, судячи з того, скільки він сюди всього нагріб, непогано підготувався до довгої облоги в спустошеному місті.

І хтозна, чи не має він рацію.

У ванній вона поставила свічку на умивальник, а потім швиденько роздягнулася в напівмороці. Голою вона почувалася на диво беззбройною, особливо коли стояла перед вікном, на яке насувалася зимова холодна темрява. Вона нахилилася над залізною ванною на лев’ячих лапках та відкрутила кран. Той закашлявся, а потім плюнув теплою водою. Що ж, принаймні це діяло.

Ніна помилася, витерлася одним з рушників та вдягнулася (з кальсонів довелося витягнути гумку та зав’язати на ній вузол). Коли вона повернулася до зали, Яцек сидів перед каміном мало не в тій самій позі, в який вона його залишила: єдиною різницею були тільки дві чашки, що стояли на килимі: з них ішов запах ячмінної кави.

— Можеш йти митися, — сказала вона.

— Я вже вчора мився.

Вона хотіла зіронізувати, але передумала. Урешті‑решт, чи це її справа? Вони мали більшу проблему, ніж Яцекова гігієна.

Вона випила кави.

— У тебе є якийсь листок та олівець? — запитала.

— Будеш зараз писати?

— Хочу занотувати пару ідей.

— Зрозуміло, — хлопець устав. — Здається, я щось таке бачив у шухляді біля ліжка.

Він повернувся за мить із поштовим папером, пером та каламарем. Ніна відкрутила кришечку та занурила перо в чорнила.

— Добре, зараз подумаємо, що ми можемо зробити. Ну, в сенсі, крім очікування, поки хтось нас знайде.

— Ми можемо перейти гори.

— А ти знаєш, як далеко до найближчого села чи міста?

— Гадки не маю, — визнав він. — Пам’ятаю лише, що Вовчі Доли десь біля кордону і що до них веде лише одна дорога.

— І тепер вона, неминуче, засипана снігом.

Хлопець похмуро кивнув. «Відрізані від світу», — згадала собі Ніна розмову в машині. Наче вони тоді зурочили.

— У такому разі нам потрібна мапа. Де тут знайти мапу?

— У бібліотеці?

Вона записала старанним почерком: «Бібліотека».

— Крім того, я б пошукала телефон: напевне, на пошті має бути.

— Якщо світла немає, то й телефон не працює.

— Справді, — зітхнула Ніна. — У такому разі, може, якесь радіо?

— Може. А ще можемо зробити такий великий напис на снігу, ну, знаєш, SOS чи щось таке. Щоб було видно згори.

— Гарна ідея.

Яцек ще сказав, що можна збудувати дельтаплан, але Ніна вирішила, що це безглуздя — дельтапланом вони, можливо, змогли б пролетіти якусь частину дороги, якби стартували з гори, але щоб злетіти з долини, потрібен двигун. Але вона все одно записала й цю ідею. Потім з’являлися інші концепції: розпалити на даху найвищого будинку вогнище, передавати сигнали за допомогою дзеркал, відшукати трактор‑всюдихід і зрештою піти пішки, взявши про всяк випадок із собою намет (полярники ночують у наметах навіть за наднизької температури, переконував її Яцек).

Вона записувала, аж нарешті в залі запанувала тиша. Хлопець докинув до каміна дров, дівчина відклала листки та перо.

— Думаєш, хоч у якійсь із цих ідей є сенс? — тихо запитав Яцек.

— Думаю, що перш ніж ми почнемо їх реалізувати, нас хтось знайде. ВОК[6] дасть собі раду, хіба ні? Я впевнена, що у них є спеціальні самоходи або снігові плуги…

Він кивнув, але не здавався втішеним.

— У найгіршому разі ми залишимося тут до весни. У нас чимало їжі та є де спати, тож виживемо. А щойно розтане сніг, то перейдемо горами без проблем.

— До того часу моя мати посивіє від нервів, — буркнув Яцек, а Ніна подумала про власних батьків. Як вони відреагують, коли Лис скаже їм, що їхня дочка зникла десь у Карконошах?

З іншого боку, той факт, що поручник знав, куди вони їдуть, вселяв надію.

Бо якщо Ева Вишневська не вийде на зв’язок, то Лис, мабуть, почне їх шукати?

— Як вважаєш, де Хуберт і Тамара? — запитав Яцек, сідаючи біля вогню. — І пані Ева?

— Гадки не маю.

— Але ж із ними нічого не сталося, правда? Ну, значить, знаєш, якби… якби…

— Якби вони померли.

— Якби вони померли, так.

— То ми б тоді десь знайшли їхні тіла, правда? — Ніна зітхнула. — У помешканнях чи на вулиці, під снігом. Але ж, окрім нас, тут немає нікого: ані живого, ані мертвого. Ну, може, ще ота дивна тварина.

— Ти вважаєш, що всі вони від чогось втекли?

— Схоже на те.

Не стала додавати «або випарувалися», хоча й мала таке бажання. Також не сказала, що в разі, якби мешканці міста насправді пішли геть, то мали це зробити, перш ніж випав сніг — усі разом, десь кілька тисяч осіб. Але це мало походило на правду хоча б тому, що після такої панічної втечі всього містечка мали б залишитися хоча б якісь сліди.

— Все одно, — Яцек випростався. — Мені байдуже, куди всі поділися. Я хочу лише знайти Тамару та Хуберта. І повернутися додому.

— Тебе й справді не хвилює, що тут сталося?

— Не дуже. А тебе хвилює?

Ніна кивнула.

— А от мене цікавить лише те, як звідси вибратися. Та як вижити.

Дівчина нахилилася й не дуже вміло поплескала Яцека по руці.

— Агов, усе буде добре. Навіть із безлюдного острова можна видряпатися. Пам’ятаєш історію Робінзона?

Хлопець кивнув.

— Мені казали це читати в школі. У принципі, це одна з тих книжок, яка мені навіть сподобалася.

— От бачиш!

Вони якийсь час розмовляли, намагалися жартувати, але щоразу в кімнаті западало мовчання. Сніг ущух, але тиша лякала ще більше, ніж хуртовина, що перед тим торохтіла у вікна крижаними сніжинками. Нарешті Яцек вирішив, що час спати, а Ніна підкинула йому ідею, щоб замість лягати в холодних кімнатах, вони стягнули матраци до каміну. Яцек погодився, а коли пішов за ковдрами до спальні, дівчина ще перевірила, чи дійсно зачинені всі вікна.

Просто на всяк випадок.

Як на безлюдному острові, думала вона, коли вони лежали в темряві поряд із гаснучим у каміні вогнем і кожен удавав перед іншим, що заснув. Ніна пам’ятала, що, коли вона була малою, роман Даніеля Дефо їй також дуже подобався, і тепер думка, що вони мусять давати собі раду в покинутому місті, її навіть приваблювала. Тобто могла б приваблювати, якби не пара дрібних дещиць.

Наприклад, таємничі тварини, які дряпаються у двері.

І загадкове зникнення кількох тисяч людей.

Вона заплющила очі. Поряд чула рівне дихання Яцека — йому нібито нарешті вдалося заснути. Вона також скоро провалилася в неспокійний, повний кошмарів сон, де якась потвора гналася за нею довгими темними коридорами, в той час як дівчина тікала до Лиса, а той кричав і кричав їй щось нерозбірливе.

* * *

Вона прокинулася доволі рано: сьомої ще не було. Яцек досі спав, хропучи на своєму матраці, тож вона тихенько звелася й пішла на кухню приготувати сніданок. Підсмажила яєчню (яйця точно належали до продуктів, які швидко псуються) й намазала маслом хліб, що вже починав черствіти. Коли заварювала ячмінну каву, у дверях виник заспаний Яцек.

— Дякую, — буркнув. — Що ми сьогодні робитимемо?

— Пошукаємо бібліотеку. Як знайдемо мапу, то можемо подумати, що далі.

Вони поїли, тепло вдягнулися та вийшли — тільки щоб просто за порогом влізти в кучугури, що вставали вище колін.

— Прокляття, — простогнав Яцек. — Скоро нас геть засипле.

Ніна роззирнулася в пошуках слідів, але сніг, скільки його було видно, залишався ідеально гладким та білим. Тож або над ранок ще падало, або ж таємничі тварини цієї ночі їх не провідували. Потім вона машинально глянула вгору.

— Ти помітив, що немає птахів?

— Яких птахів?

— Звичайних. Горобців, голубів, сойок, шпаків та ворон… Вони є в кожному місті. Також немає котів, собак чи мишей.

— Холодно, тож усі звірі заховались.

— Але вони мали б вийти, щоб пошукати якоїсь їжі, — уперлася вона.

Яцек похмуро глянув на неї.

— Чому для тебе все має бути клятою таємницею? Немає звірів, теж мені проблема. Може, вони кудись собі пішли. Яка різниця? Ми маємо обдумати важливіші речі, ніж якісь там дурнуваті птахи. Крім того, ти ж сама казала, що вночі чула собаку.

— Я аж ніяк не впевнена, що то був собака.

— А що ще це могло бути? Страшна потвора, яка дряпає у двері?

Ніна відкрила рота й одразу його прикрила. Бо її теорія була абсолютно, цілковито абсурдною, а Яцек геть не здавався тим, хто мав би зараз бажання вислухувати неймовірні теорії.

Хлопець відвернувся та покрокував уперед. Вони продиралися кучугурами, високо задираючи ноги та сопучи. Уже за кільканадцять метрів вони спітніли, а ще не дісталися й до першої вулички. У чоботах уже було повно снігу, пара зривалася з губ у морозному повітрі. Яцек, сильніший та вправніший, пер уперед, Ніна намагалася йти за ним слід у слід. Не дивилася ані вгору, на чисте, блакитне небо, ані по боках, на прикриті білими капелюхами кам’яниці, а лише під ноги, зосереджуючись на тому, аби робити раз за разом кроки. Один, другий, третій…

— Почекай, — сказала вона нарешті, коли хлопець вкотре повернув за ріг. — Немає сенсу ходити разом. Ну ж бо розійдемось. Я перевірю тут, а ти подивись на вуличках по той бік площі. Зустрінемося… — слово «дома» не хотіло проходити в неї крізь горло, — у готелі.

— Добре.

Яцек рушив у свій бік, а Ніна й далі попрямувала собі. Вона вже ходила цими вуличками, але тоді падав сніг і бібліотеку вона могла просто не помітити. Тепер вона знайшла м’ясну крамницю, в якій із гаків звисало кілька промерзлих наскрізь ковбас (занотувала собі в голові, щоб потім послати сюди Яцека), аптеку (зачинену, але на випадок якоїсь хвороби може згодитися) та пральню (ця напевне ні для чого не придатна). Вона завернула в нову вуличку, а потім ще в одну. І в наступну.

Час минав, а кожен крок вимагав щоразу більшого зусилля. Ніна відчувала, як її спиною стікає піт, приклеюючи до спини футболку. Вона двічі впала і тепер набрала сніг не лише в чоботи, але й за комірець, а штани промокли наскрізь. Може, в цьому населеному пункті й немає бібліотеки, подумала вона. Щоправда, партія намагалася дбати, аби кожна місцевість мала якийсь осередок культури, але теорія теорією, а практика практикою. Вона думала також про птахів, бо хоча й кружляла вулицями вже години дві, надалі не бачила ані сліду від них.

Їй спало на думку, що Яцек, можливо, мав рацію: може, вона дарма шукає в усьому таємниці. Під цим снігом птахи все одно не знайшли б нічого попоїсти, тож, можливо, вони й справді перебралися в якісь тепліші райони. А пес міг бути просто псом, а не… Не тим, про що Ніна не бажала думати.

Але так чи інакше залишалася найважливіша загадка: що сталося з мешканцями міста? Із Тамарою та Хубертом?

На одну страшну мить вона уявила собі, що всі через якусь причину вибігли на вулицю, де їх вбили, а потім всі трупи засипав сніг. Може, Ніна та Яцек, абсолютно цього не знаючи, від учора ходили по стосах мертв’яків. Але ж це неможливо, заперечувала вона сама собі: які велетенські кучугури потрібні, щоб приховати стільки тіл?

Вона сопіла, все більше втомлена, тимчасом як нові питання кружляли в її голові.

А якщо бібліотека в містечку є, але десь на околицях? Або знаходиться в будинку, на якому немає ніякої вивіски? Або…

З кожною хвилиною дівчина уповільнювала рух, аж поки зовсім не зупинилася. Дихала вона важко, волосся під капелюхом змокріло від поту. Футболка, ще недавно волога та тепла, тепер вистигала, й дівчина аж здригнулася від холоду, коли різкий подих вітру пробився крізь кожушок та светр.

Час повертатися. Якщо вона не зробить цього зараз, на повернення в неї забракне сил. Може, Яцек щось знайшов, втішалася вона, йдучи по снігу власними слідами. Вона проминула перукарню, магазин та м’ясну крамницю, навіть подумала, чи не прихопити із собою шматок ковбаси — їй було б важкувато, бо ті чимало важили, але якось та дала б раду.

Отут вона її й вгледіла. Звичайний будинок, який вона не помітила раніше, може, тому, що табличка із написом «Будинок Культури у Вовчих Долах. Міська бібліотека» була дійсно малесенькою.

Ніна підійшла та натиснула на клямку. Справді сподівалася, що увійде без проблем, бо ж половина дверей у містечку були відчинені, а маючи на увазі, скільки вона сьогодні пройшла, сподівалася на крихту щастя.

Але двері виявилися зачиненими.

Вона відчула, як на очі напливають сльози. Була змореною, замерзлою, мокрою та голодною. І просто мала цього досить. Вона вдарила у двері кулаком та кілька разів буцнула, але солідна деревина була непоступливою.

Дівчина відступила. Могла б підтягнути що‑небудь під вікно, наприклад урну, залізти та розбити шибку. Теоретично, бо на практиці тягати щось заметами було б заняттям на межі неможливості, й Ніна навіть не мала наміру намагатися зробити щось таке. Крім того, під рукою не було жодного каменя, а уламками скла вона могла б скалічитися. Це в книжках та фільмах розбивати шибки легко, але в житті, як вона добре знала, це виглядає геть інакше.

Згори злетіла сніжинка. За нею полетіли наступні, наче армія ідеально білих маленьких солдатиків, що марширують з неба на землю все густішими лавами. Ніна відчувала в потилиці пульсування сили та лють, що здіймалася в ній. Уже не злість, просто звичайна лють.

«Йди туди, де нікого немає», — сказав Лис, коли вони розмовляли про силу.

Що ж, тут точно нікого не було.

За винятком самої Ніни, звичайно.

Вона зробила це, перш ніж встигла замислитися, перш ніж узагалі про щось замислилася. Машинально, так, як раніше гупала у двері кулаком та давала їм копняків.

Щосили вдарила в дубову деревину — і та розпалася на величезну кількість маленьких уламків, які попадали навколо Ніни. Дівчина зітхнула, лише зараз усвідомивши, що вона стримувала дихання. Дубові уламки валялися на снігу, створюючи мало не ідеальне коло, нібито мить тому її надійно захищала невидима сфера.

Чомусь це її аж ніяк не здивувало.

* * *

У бібліотеці пахло пилом, старим папером та вологою неопалюваних приміщень. І було холодно, майже так само холодно, як надворі. Ніна затремтіла, змагаючись із бажанням розпалити вогонь у пічці та зігріти не лише себе, але й усі книжки. Утім, часу на те не було. Вона закружляла поміж полицями. Література польська, література закордонна та молодіжна, географія, історія… Мапи та провідники, ось воно. Крихітна, прикрашена павутинням полиця над самою підлогою, у найтемнішому кутку. Хай там яка була бібліотекарка — або бібліотекар, — що тут працювали, схоже, вони не палали до праці.

Ніна струсила пилюку з обкладинок і у світлі з вікна поглянула на назви. Там був путівник гірськими стежками, мапа Польщі та ще одна — Карконошей, нарешті, мініатюрна книжечка, присвячена туристичним місцям Вовчих Долів. Усе ще довоєнне, але могло придатися. Зрештою — і вона цим утішилася, — малі містечка не надто змінюються за двадцять років. А гори — тим паче.

Вона сховала книжки під кожушок, узяла ще «На схід від Едему»[7] для себе та «Порадник домогосподаря» для Яцека (хлопець стверджував, що вигадані історії йому не до душі) і вийшла.

Сніг досі падав, але, на щастя, було його не так багато, аби вона мала проблему із тим, щоб віднайти потрібний шлях. Зрештою, вона вже починала впізнавати географію вуличок, і тепер навряд чи заблукала б, хай би там яка хуртовина. Досі відчувала мороз, була мокрою та голодною, але радість додавала їй сил.

За півтори години вона дісталася до квартири, встала у дверях та побачила одну з найстрашніших картин у своєму юному житті.

* * *

Яцек стояв із піднятою сокирою, цілячись у стілець із оксамитним витертим сидінням та вигнутими ніжками.

— Облиш! — крикнула Ніна. — Ти здурів? Що ти робиш?

Він витріщив на неї очі.

— Дрова скінчилися, то я подумав, що порубаю трохи старих меблів. Ти не повіриш, скільки цього є в палаці. Щось не так?

— Цей стілець — це чіппендейл.

— Ага, — з обличчя хлопця було зрозуміло, що він геть не в курсі. — Візьму інший.

Він розвернувся до стосу, що височив під стіною.

— Оте — це бідермаєр. А отут — рококо.

— Ти що, знаєш по імені всі стільці в палаці?

— То не… Менше з тим. Ти намагаєшся порубати пам’ятки історії, ти в курсі?

— Це також пам’ятка? — хлопець недовірливо ткнув ногою в ледь живу брудну шафку, витягнуту, схоже, з комірчини охоронця.

Ніна зітхнула.

— Оце якраз ні. І я знайшла бібліотеку, отак.

— Супер. Щось поїмо, а потім подивимося мапи.

Яцек із задоволенням порубав шафку, а Ніна за цей час перевдяглася в сухі речі. Потім помандрувала на кухню, приваблена ароматом картопляного супу. Каструля із супом булькотіла на вогні, тож дівчина трохи прикрутила вентиль. Цікаво, що вони робитимуть, коли спалять весь газ у балоні? Будуть готувати в каміні? Чи перейдуть кудись, де є пічка?

Вона відсунула від себе ці думки. Наразі не мала наміру цим перейматися.

Вони поїли, Ніна помила посуд (вирішила, що повинна, якщо вже Яцек добровільно взяв на себе кухарство) та всілися біля каміну на матрацах. Дівчина розклала путівник гірськими стежками. Нахилилися над ним одночасно, мало не буцнувшись головами.

— Ми отуточки, ось, — хлопець тицьнув у карту. — Туди йде дорога перевалом, а найближче містечко…

— Десь у тридцяти кілометрах звідси, — договорила Ніна.

У Яцека видовжилося обличчя.

— Якби ми взяли намет та запас їжі… — сказав невпевнено.

— Та досить. По такому снігу ми рухатимемося зі швидкістю… Десь два кілометри на годину? Три? Із вантажем та коли будемо заморені, то, напевне, ще повільніше. А це означатиме принаймні дві ночі на повітрі.

— Полярники…

— Полярники мають професійне обладнання та собак, які тягнуть їхні сані. А нам доведеться перти все на собі. Ні, думаю, що в цьому немає сенсу. Особливо якщо ми не впевнені, що погода буде гарною, бо в хуртовину ми точно заблукаємо.

— Може, є щось ближче. Якесь село.

— Може, але що з того — ми все одно й гадки не маємо, в який бік йти! Лижі — також нерозумна думка, бо нам спочатку довелося б лізти вгору, щоб потім з’їжджати. А окрім того, ти взагалі вмієш на них ходити?

Він замислився.

— Мабуть, що ні, але я зміг би швидко навчитися.

Ніна кивнула. У цьому весь Яцек. І, скоріше за все, він і справді дав би собі раду.

— То ти вважаєш, що пішки нам звідси не вибратися? Може, я сам спробую? Я сильніший від тебе та спритніший…

Вона вже хотіла сказати, що навіть він не дасть собі ради в таких умовах, але в останню мить прикусила язика.

— Ми не повинні розділятися, — знайшла вона аргумент.

Яцек кивнув, схоже, радий, що дівчина не вимагатиме від нього героїзму.

— У такому разі ми можемо скористатися планом Б.

— Тобто? — Ніна відчувала, що розмова звернула кудись не туди.

— Ну, оті літери на снігу. Ми хотіли написати SOS, пам’ятаєш?

— Точно, але думаю, що спочатку треба принести більше їжі. І може, якесь вбрання.

— Про всяк випадок, якщо нас зовсім засипле? — зітхнув хлопець, встаючи. — Згоден.

Решту дня вони зносили до палацу все, що могло їм знадобитися: тепле вбрання, сірники, свічки, дрова, а передусім — їжу. Ніна вибрала собі ще пару книжок, а Яцек в одній із квартир знайшов колоду карт та шахи (бракувало там кількох пішаків, але обидва вирішили, що без проблем їх чимось замінять).

Останню партію вони несли, коли вже стемніло. Хлопець запалив ліхтарик — також один із сьогоднішніх трофеїв. Тепле коло світла вихоплювало з темряви стежку, протоптану Яцеком та Ніною: більші сліди хлопця відрізнялися від виразно менших слідів дівчини. От тільки великих відбитків ніг тепер нараховувалося ніби… більше?

— Чекай, — сказала Ніна, зупиняючись.

У кишені вона тримала купу свічок, в одній руці стискала кошик, навантажений овочами, а через плече повісила собі фланелеву піжаму та довгий вовняний шарфик.

— Що? — зупинився Яцек.

Він виглядав трохи потішно зі штанами, намотаними навколо шиї, та із трьома капелюхами на голові. Одну руку він залишив вільною, щоб тримати ліхтарик, а в другій стискав товстий мішечок із горохом.

— Тобі не здається, що цих слідів наче побільшало? І що вони трохи інші, дивись на відбиток підошви…

— Боже, що ти знову вигадуєш? — буркнув він, але поставив мішечок із горохом на сніг та нахилився. Один з капелюхів одразу зсунувся з його голови, але хлопець підхопив його та сунув під пахву. — Це ж мої сліди.

— Оці — так. Але оті — інші, бачиш? Та сам стань сюди. А тепер відійди.

Яцек зробив, що його попросила Ніна, і на свіжій, нетоптаній поверхні з’явився виразний відбиток правого черевика із гладкою новою підошвою. А поряд, у кучугурі, виднівся відбиток іншого взуття, частково вже засипаний снігом. Слід того самого розміру, але з виразною тріщиною на підборі.

— Бачиш? — спитала Ніна, але Яцек лише похитав головою.

— Ні. Мені ці сліди здаються однаковими.

Вона хотіла запротестувати, але вже й сама не була впевненою. Сніг сипав дедалі густіше, перетворюючи обидва сліди на ледве помітні заглиблення, а світло ліхтарика танцювало по білому, збиваючи зір.

— Повертаємося всередину, — сказав Яцек. — Бо отут ми й замерзнемо.

* * *

На вечерю у них був запечений на смальці хліб, який запили міцним солодким чаєм. Потім грали в шахи: Ніна — чорними (із перечницею замість одного з коней), а Яцек — білими (сільниця чудово замінила королеву). Дівчина була трохи неуважною, бо дотепер згадувала сліди на снігу.

Невже вона помилилася? А якщо ні, то що це, по суті, означало? Що в місті є хтось ще, хто носить черевики такого ж типу, що і Яцек, тільки із тріщиною на правому підборі? Це було не таким уже й неправдоподібним: мешканці Вовчих Долів усі скуплялися в одному магазині, й Ніна бачила у квартирах чимало пар таких само старих черевиків. Але якщо хтось тут був, то чому він таїться в темряві, замість того, аби вийти на світ?

— Твій хід.

— Твій.

Не думаючи про те, що вона, власне, робить, дівчина пересунула туру. Цього вечора вона програла в шахи вперше з того часу, як отримала від Обраного розумність, але їй було байдуже.

— Маю ще одну ідею, — сказала вона, коли Яцек складав шахи в коробку. — Ми повинні знайти місце, де мешкали із Тамарою та Хубертом.

— Гадаєш, що вони досі там?

Ніна стенула плечима.

— Не знаю. Але навіть якщо й ні, то ми можемо там знайти якісь сліди. Проблема лише в тому, що я й гадки не маю, де воно є. Остання річ, яку я пам’ятаю, це наша розмова в машині: ну, знаєш, про сніг, який взимку може відрізати місто, бо тут лише одна дорога.

— Я пам’ятаю трохи більше, — пробурмотів Яцек. — Вулиця Лісова, поворот з вулиці Леґніцької, поряд із великим сірим будинком.

⁶ Війська охорони кордону (польск. Wojska Ochrony Pogranicza) — військова формація прикордонної служби в ПНР.

⁷ Роман Дж. Стейнбека (1952). Польський переклад його в дійсності вийшов лише у 1958 році.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ,

де Ніна знаходить таке, на що й не сподівалася

Спочатку вони говорили одночасно, перериваючи одне одного навзаєм.

За костелом — поворот на вулицю Леґніцьку, — пояснювала пані Ева. — Потім всю дорогу прямо аж до старого будинку, а там звертаймо на Лісову.

— Бачу костел! — заявив Яцек.

— Чудово, а тепер шукаймо великий сірий будинок.

Яцек, захоплений своєю роллю, прилип носом до шибки.

— У темряві вони всі сірі, — зауважила Тамара.

— Але більшість — малі, а цей має бути великим.

Вони вже минули, трохи по дотичній, центр міста і тепер піднімалися на західне узбіччя. Лише Ніна не спостерігала за дорогою, бо фантазувала про те, як заблукати серед гір. Її міг би порятувати якийсь симпатичний боєць із загону ГРДС[8], вочевидь, уже по тому, як дівчина продемонструє несамовиту відвагу, завзятість, а передусім — ясний розум. Він був би вражений її силою, а вона лежатиме на лікарняному ліжку, дуже гарна і дещо бліда, так що її збіліле обличчя зливатиметься із простирадлом…

— Бачу будинок! — Яцеків репет вирвав Ніну з її марень.

Машина повернула, ковзаючи по крижаній дорозі, а за п’ять хвилин пригальмувала перед двоповерховим будинком. Усі вийшли. Пані Ева відчинила багажник та почала витягати валізки, Яцек із Хубертом їй допомагали, а дівчата задивилися на вивіску, яку було чудово видно у світлі вуличного ліхтаря.

— Пансіонат «Смерека», — прочитала Тамара. — Ну, треба визнати, що після монастирської обителі та старої фабрики наші стандарти суттєво підвищилися.

* * *

Двері відчинила старенька в смугастій спідниці та білій гаптованій блузці. Кахикнула, наче готувалася щось сказати.

— Вітаємо в «Смереці», — оголосила вона, а потім додала вже не так офіційно. — Кімнати у вас приготовлені нагорі. Сніданок о дев’ятій, обід о другій, вечеря о пів на восьму. Повертайтеся до десятої, бо двері зачиняю на ключ. Прошу.

На другому поверсі Ніна зайнялася розпаковуванням, а Тамара впала на ліжко та, дивлячись на стелю, повторювала: «От прокляття», що було напевне виразом найвищого задоволення.

Кімната й справді була те що треба: пахла свіжим деревом, спинки ліжок різьблені, на стінах — мальовничі вітражі. На першому — гірський краєвид, а на другому — натюрморт із осінніми фруктами. У кутку стояла розігріта до червоного піч, поряд — журнальний столик, два стільці та невеличка шафа. Ніяких витребеньок, але все разом видавалося доволі зручним та чарівним. Тамара мала рацію: після монастиря та Інституту Тотенвальд це рішуче була зміна на краще.

Ніна вклала до шафи останнє плаття й вийшла в коридор. Хлопці в кімнаті навпроти також розпакували свої речі, і тільки кімната, яка належала пані Еві, була досі зачиненою. Дівчина почула голос опікунки десь знизу, тож перехилилася через поручні, щоб послухати.

— Як це зрозуміти, тут ще хтось є? Ми умовилися, що весь пансіонат буде лише для нас, — Ева Вішневська говорила різким тоном, а власниця пансіонату нервово виправдовувалася.

— Пан Клімша — тихий чоловік, він нікому не заважає, тільки споглядає собі на пташок. Ще і мешкає на першому поверсі, тобто подалі од вас. Дорогоцінна пані, зрозумійте, святої пам’яті мій чоловік залишив трохи грошей, тож я відремонтувала «Смереку», а тепер звідки маю брати гроші?

— Ми щедро заплатили саме для того, щоб зарезервувати весь пансіонат.

— І ви залишаєтеся до двадцять шостого, ми ж так умовлялися?

— Авжеж.

— Виїжджаєте до тринадцятої?

— Так, я ж обіцяла вам, — Ева Вишневська не приховувала свого роздратування. — До речі, коли ми сюди їхали, то мало не зіткнулися із чоловіком. На перевалі є дуже небезпечне місце, де стежка виходить на дорогу одразу за поворотом. Хтось повинен щось із тим зробити. Той чоловік був п’яний, але підозрюю, що там легко може статися нещасний випадок, навіть якщо хтось буде тверезий. Досить однієї миті неуваги.

— І справді, там сталася вже не одна пригода…

Ніна тихенько відступила. За десять хвилин до кімнати увійшла Ева Вишневська і загнала дівчат до ванної кімнати.

— Хлопці вже в ліжках, — сказала вона підступно.

Ніна не дуже в таке вірила, бо коли тільки‑но йшла коридором, то чула звуки гри в пікет, але сперечатися не стала.

Вони вмилися у невеличкій ванній та перевдяглися в нічні сорочки. Тамара вже запланувала: щойно пані Ева засне, вони із Ніною заглянуть до хлопців та влаштують вечірку на всю ніч. Проте, втомлені подорожжю, обидві поснули, ледве поклавши голови на подушки.

* * *

Наступного дня після сніданку вони вибігли надвір у незастебнутих пальтах, що поспіхом накинули на светри. Сніжне полотно іскрилося під сонцем, а гілля дерев, теж біле від снігу, нагадувало морозиво та інші такі холодні ласощі. Нижче у долині було видно червоні дахи та комини, з яких струменіли угору сірі смужки диму, вище вставали схили гір, порослих темним лісом. Повітря було прозоре, насичене запахом морозу та смерекових голок.

— Тут красиво, — Хуберт повторив те, що говорив у машині, а Ніна кивнула, намагаючись не думати, що станеться, коли сувора зима перетворить ці чарівні місця на пастку.

За їхніми спинами Яцек вцілив сніжкою в Тамару, тож вона погналася за хлопцем, перекинула його в кучугуру і під акомпанемент диких вересків вкинула йому за комір жменю снігу.

— Я бачив янгола, — сказав Хуберт. — Вчора, коли проминали костел, пам’ятаєш? Він стояв на вежі.

— Ти впевнений?

— На сто відсотків. Він мав на собі білі шати та виразно відрізнявся від темного неба. Це був янгол, запевняю.

— Чому ти нікому про це не сказав?

— Сказав Яцеку, але він не вважає, що це має якесь значення.

— Але це справді важливо, — Ніна завагалася. — Втім, янголи можуть бути де завгодно, і необов’язково там, де є магія. У Вроцлаві їх повно, а то зовсім не магічне місто.

— Знаю. Про що ти розмовляла вчора з Лисом? — Хуберт змінив тему так різко, що Ніна здригнулася.

— Про Константи Ригєля. Він начебто… зник. Значить, поїхав собі, і Лис говорив, що нічого такого, але…

Дівчина замовкла на півслові, бо кинута із силою сніжка саме влучила їй в плече. Вона розвернулася, набрала в руку снігу, зліпила рівнесеньку кульку та кинула в Яцека, що широко всміхався. Скоро перед пансіонатом розгорнулася справжня битва, і навіть Хуберт долучився до розваги. Їх отверезів лише голос Еви Вишневської, що кричала до них з вікна. Вони зупинилися, важко дихаючи, із снігом, що сипався з волосся. Жінка несхвально подивилася на веселу компанію.

— Вдягніться у щось зручне, — сказала вона нарешті. — Я чекатиму на вас у підвалі.

* * *

— Ви впевнені, що вона сказала «в підвалі»? — запитав Яцек, сходячи кам’яними сходами у напівморок, де ледь світилася слабка лампочка.

Тамара лише стенула плечима, а Ніна та Хуберт із сумнівом роззирнулися. Підвал виявився на диво чистим і порожнім: ані сліду пилу чи павутиння, так само не помітно нічого цікавого.

Нічого, окрім капітальних дверей наприкінці темного коридору.

Ніна постукала, а коли почула тихе «увійдіть», то натиснула клямку. Вся четвірка опинилася в позбавленому вікон приміщенні, ніби в бункері. Лампочка під стелею була тут набагато яскравішою, і Ніна могла в її світлі побачити невеличку залу із низькою стелею. На підлозі лежали мати для тренування, а на них сиділа пані Ева, вбрана в гімнастичний костюм.

— Я наказала пані Коцюбі приготувати це приміщення, — сказала. — У такому місці ніхто нам не заважатиме.

— Що тут було раніше? — запитала Ніна, із цікавістю роззираючись.

— Винний підвал. До війни «Смерека» була не пансіонатом, а звичайною корчмою, і власник тримав тут пляшки. Утім, яка різниця. Хіба я не казала, щоб ви вдягли щось більш практичне? — критично поглянула вона на підлітків.

Тамара та Яцек мали на собі широкі комбінезони, Хуберт був у звичайних штанях, а Ніна — у спідниці та блузці з довгими рукавами.

— Хіба ви не привезли спортивних костюмів?

— Ніхто нам не говорив про таке.

Пані Ева зітхнула.

— Що ж, якось дамо раду. Хочу показати вам прийоми самозахисту. Хто перший?

— Я! — Яцек виступив уперед.

— Прошу.

За пів хвилини хлопець лежав на маті, збитий з ніг вправним больовим прийомом. Він звівся, скорчивши хоробру міну, поки жінка пояснювала, що він зробив неправильно.

— Ті маєш схопити мене за руку, отак, а потім потягнути та вивести з рівноваги. Спробуй.

Хлопець схопив пані Еву й вже за мить вона лежала на маті.

— Чудово, — похвалила вона його. — У тебе справжній талант.

— Він успадкував від померлого Обраного вправність, — сказала Тамара. — Тому йому так добре йде.

— А що отримала ти? — Ева Вишневська відгорнула з лоба світле волосся.

Навіть тепер, спітніла і з розчухраною зачіскою, вона здавалася голлівудською кінозіркою.

— Відвагу.

— То може вийдеш сюди під номером два, панно відважна?

— Авжеж, чому б ні? — дівчина скинула черевики та увійшла на мат.

Пані Ева повторила з нею ту саму послідовність рухів, спершу поволі, потім швидко. Тамара впала, пирхнула і звелася, готова повторити.

— Непогано, — згодом оцінила опікунка. — Не так добре, як Яцек, але нормально. Ти тільки маєш трохи потренуватися. Хто наступний?

Хуберт звівся з‑під стіни, де він досі сидів із колінами, підтягненими до підборіддя. У білій елегантній сорочці він виглядав на матах абсолютно не на своєму місці. Ніна підозрювала, що він навряд отримає оцінку «чудово» чи навіть «непогано». Так і сталося, бо Хуберт явно не мав нахилу до рукопашного бою. Коли він вкотре з гуркотом опинився на маті, дівчина відвернулася, щоб не дивитися на приниження хлопця.

— Тобі доведеться дуже багато вправлятися, — прокоментувала пані Ева. — Тепер ти.

Ніна встала та зітхнула, готуючись до своєї порції приниження.

— Приміром, я нападаю на тебе спереду, — сказала Ева Вишневська. — Хапаю…

Ніна скрикнула, а здивована тренерка відпустила її передпліччя.

— Що трапилося?

— В мене з цього боку синці. Я впала з гімнастичної стінки на уроці.

— Чому не сказала раніше?

— Кажу зараз.

Пані Ева нахмурилася.

— Добре, сьогодні можеш перепочити. Потім я гляну на той твій синець. То що, повертаємося до тебе? — кивнула Яцеку.

Ніна звела руку, як ввічлива учениця в школі.

— Так?

— Мабуть, немає сенсу мені тут сидіти, якщо я вже й так нічого не роблю. Дозвольте піти до міста!

— Навіщо? — тренерка була явно незадоволена, дивилася з підозрою.

Дівчина довго думала, як відповісти. Насправді вона мріяла побачити тутешні костели, але хіба дорослі повірять? Навпаки, подумають: знущається…

— Піду по солодощі, — схитрувала вона. — Хочу купити багато кольорових цукерок.

Пані Ева кинула на неї ще один погляд спідлоба, але зрештою кивнула.

— Тільки повернися до обіду. Головне, не заблукай.

* * *

Найближчий костел Ніну розчарував, бо був відносно новим, побудованим, імовірно, ще до війни. Над вівтарем висіла традиційна картина вознесіння Богоматері, але ж, крім цієї картини, тут не було на що дивитися. Тож Ніна рушила в той бік, де мав знаходитися ринок. Вона сподівалася, що другий костел виявиться кращим, а як пощастить, то, може, знайде ще й третій. Містечко, щоправда, було невеличке, але три костели могло мати спокійно.

У міру того, як вона віддалялася від околиць та вулицею Леґницькою спускалася в долину, помічала, як навколо змінювалася архітектура: сучасні будинки все частіше поступалися місцем старим кам’яницям. Початок дев’ятнадцятого століття, вирішила Ніна, розглядаючи фронтон однієї з них. Не виключено, що і кінець вісімнадцятого. Ніде не помітно слідів війни, жодних руїн чи нових будинків, побудованих на залишках старих (це було легко впізнати, бо найчастіше такі будинки геть не пасували до решти).

В малому магазинчику вона купила двісті грамів карамелі, з’їла пару, а решту поклала в кишеню. Повинна контролювати, куди витрачає гроші. Кишенькові вона вже отримала від Лиса і не мала найменшого наміру просити в пані Еви про більше.

Другий костел стояв наприкінці вулиці Леґницької: з червоної цегли, з неоготичною вежею, що здіймалася в небо, зі спостережним майданчиком нагорі. Ніна задерла голову, зі слабкою надією побачити янгола, але сьогодні на вежі не було нікого.

Вона штовхнула важкі двері і заледве відчула специфічний запах кадила та старих холодних мурів, її — так було завжди — охопило радісне хвилювання. Всередині було порожньо, лише на одній з лавок сиділа згорблена постать. Ніна обійшла помешкання, розглядаючи вітражі, а потім затрималася під вівтарем. Вогник перед табернаклем[9] палав пурпуром, який завжди нагадував їй барву крові. Христос на іконі здіймався, напівоголений, у грозове небо, стискаючи в одній руці меч, а другу простягнувши угору, ніби старався торкнутися чорної хмари. Під його ногами клубився натовп грішників, яких, без сумніву, тільки‑но топтала свята нога.

— І як вам цей вівтар?

Вона здригнулася, почувши голос за спиною. Озирнулася і вбачила старого чоловіка в капелюсі, насунутому низько на лоба. Обличчя в пана було того типу, що важко запам’ятати, а комірець плащу він підняв так високо, що підборіддя не було видно. До грудей притискав шкіряну течку.

— Януш Клімша, — представився старий. — Схоже, що ми сусіди: мешкаємо в тому ж самому пансіонаті. «Смерека», еге ж? Я бачив панянку за сніданком.

— Так, авжеж, — вона й собі згадала когось, хто сидів в кутку, ховаючись у темряві. — Ніна Марчак. А ви отой орнітолог?

— Так, це я. Тож ти любиш мистецтво, Ніно?

— Люблю, — визнала вона.

— А що переважно — готику чи бароко?

— Беззаперечно — готику. Бароко, як на мене, надто перевантажене усілякими оздобами.

— Мені також готика більше до душі, — посміхнувся Клімша. — Що ж, маю бігти, обов’язки кличуть. Раптом виникне бажання вивчити тутешні місця зблизька, то біля ринкової площі є доволі непоганий палац.

Ніна подякувала та провела чоловіка поглядом. Ще раз пройшлася вздовж бокового нефа, а потом сіла на лавку. Не брехала, коли сказала сестрі Анзельмі, що костели налаштовують її на романтичний лад. Приємно було так просто сидіти та уявляти собі різні цікаві речі.

За десять хвилин вона з легким зітханням встала — і тоді побачила під лавкою аркуш паперу. Нагнулася за ним. Це виявилася сторінка з блокноту із чорно‑білим малюнком: вулиця, якою прямує запряжений конем віз. На возі — пласка видовжена скриня, схожа на труну. Дуже велика труна, вирішила Ніна, оцінюючи перспективу. Мабуть, сюди вмістяться навіть два тіла. Вона поклала папірець на лавку (про всяк випадок, якби його хтось шукав) й попрямувала до виходу.

На ратушній площі вона оглянула палац, а потім крутилася якийсь час вуличками центру. Взагалі‑то це був насправді гарний день — до того моменту, як Ніна побачила ту автівку.

* * *

Автівка стояла у дворі, куди дівчина увійшла, щоб оглянути ззаду якийсь дуже красивий будинок. Була вона дуже брудна, не мала коліс та стояла на підкладених під неї цеглинах. На передньому склі — сітка тріщин, бокової шиби з боку водія взагалі немає. Дівчина зазирнула всередину і побачила велику діру, випалену на передньому пасажирському сидінні. Поблизу авта по брудному снігу ходили та квоктали кури, а за кілька метрів двійко хлопців, роздягнених, наче було літо, відчайдушно ганяли м’яч.

Ніна стояла та дивилася на знищену автівку. Не була фанаткою моторизації, але «Варшаву» добре могла розпізнати. Рукою в рукавичці дівчина стерла шар бруду на капоті — і з‑під чорного шару, ніби весняна трава, вигулькнув яскраво‑зелений колір.

— Гей, ти там! Нумо, зачекай… — з вікна на першому поверсі розлягся чоловічий голос, тоді хлопнули двері й за мить на подвір’я виринув чоловік із розчухраним волоссям, у піжамних штанях, калошах та латаній куртці. Дивився на Ніну підозріло, кліпаючи почервонілими очима. Дівчина про всяк випадок позадкувала.

— Хочеш щось вкрасти?

— Ні, дякую, — відповіла вона ввічливо. — Але ви можете не стримувати себе. Хоча, як на мене, тут уже мало того, що можна вкрасти.

Чоловік розгублено кліпнув, ніби слова ледве досягли його свідомості, і тільки за мить почервонів від злості.

— В такому разі навіщо ти прийшла?

— Цікавлюся машинами, — ризикнула вона.

Він підійшов ближче, і дівчина зауважила, що з‑під куртки в нього визирає краєчок піжами. Відсипався з нічної зміни — чи з похмілля? Зрештою, ніякої різниці.

— Ти цікавишся? — пирхнув він. — За моїх часів дівчатка гралися в ляльки.

— А мені до вподоби авта.

— Справді? Тоді скажи мені, що ти знаєш про «Варшави».

Ніна замислилася.

— Кермо у них спереду ліворуч, багажник позаду. Внизу має чотири колеса. Чи то — зазвичай, бо не зараз.

Чоловік так розчервонівся, що його щоки стали нагадувати два дрібні помідори.

— Котися звідси, негайно. Не роби мені нерви!

* * *

— Він так повівся зі мною тому, що я дівчина, — пожалілася вона за обідом.

Вони сиділи в їдальні, де стояло десять столиків, прикрашених клітчастими скатерками. Три з них були зайняті: під стіною, як завжди, у напівмороці, сидів пан Януш, під вікном пані Ева закінчувала другу страву, а четвірка підлітків розташувалася на другому кінці невеличкої зали, якнайдалі від дорослих.

— Наче я геть не розуміюся в автівках.

— Але ж так і є, ти геть не розумієшся в них, — Яцек пиляв биток так завзято, наче підозрював, що м’ясо от‑от оживе та намагатиметься втекти до лісу. — «Знизу має чотири колеса», серйозно?

— Ну, але я ж могла знати, а той чоловік не повинен нічого думати наперед. Тамара, наприклад, знає про авта багацько.

— Достоту більше за тебе, це факт, — визнала старша дівчина. — Але це ж не надто важко — в нашому випадку.

— Я добре знаюся на автомобілях, — заявив Яцек. — Можу піти до того чувака та розпитати.

— Вважаєш, що він тебе послухає? — Тамара закинула в рота шматок картоплі. — Бо ти хлопець?

Вони почали сперечатися, а Хуберт нахилився до Ніни.

— Ти насправді вважаєш, що це машина того Ригєля? — він понизив голос, хоча пан Клімша вже скінчив їсти та вийшов, а пані Ева допивала компот, читаючи книжку.

— Не знаю, — Ніна розшмаровувала тарілкою жир, яким була щедро полита картопля. — У Вроцлаві я б не звернула на ту автівку уваги, бо там їх безліч, але тут люди переважно користуються звичайними возами. Автомобілів я бачила, може, зо дві, та й ті — страшенно старі, ще довоєнні. Звідки б тут мала взятися нова «Варшава»?

— То що, Ригєль чомусь повернувся та продав свою автівку місцевому?

— Можливо, — дівчина стенула плечима. — Хоча той чоловік не справив враження, ніби має грошей на авто. А ще на сидінні обсмалена діра, ніби хтось намагався ту «Варшаву» підпалити.

— Зсередини?

— Авжеж.

— Їй‑право, я негайно туди піду та все розпитаю, — Яцек глянув на Ніну.

— Тільки не зараз, — Тамара проковтнула останній шматок картоплі. — Хіба забули, що у нас зараз…

— Тихо!

— Та чого ти, тут же немає сторонніх. Навпаки, саме ці двоє, — Тамара поблажливо глянула на хлопців, немов була значно старшою від них, — страшенно цим переймаються! У нас зараз урок стрільби.

* * *

По обіді пані Ева забрала їх до лісу. Спершу вони йшли натоптаною в снігу вузькою стежиною поміж смереками, і вітер струшував з гілок за коміри крихти білого пуху. Потім проминули замерзлий струмок із водоспадом, що перетворився на льодову статую — такий собі мініатюрний шедевр природного мистецтва. Замерзлі потоки води блищали‑вилискували під промінням сонця, яке ледве продиралося крізь густі крони дерев. Потім усі зійшли зі стежки та рушили далі, вглиб лісу. Все далі й далі. У повітрі розносився гострий запах живиці, на снігу там і тут пролягли звірячі стежки: зайців, лисів та сарн, а одного разу, здається, навіть вовка. Навколо панувала тиша. Хіба що сніг рипів під ногами та іноді шелестіло гілля, по якому прошмигували руді білки.

А потім все змінилося. Розтанув запах живиці, зникли стежини тварин, білки й обсипана білим пухом зелень над головами. Тепер довкола не було жодного звуку, а білі й сірувато‑бурі дерева тягнули в небо засохле гілля, наче пальці скелетів.

Вони увійшли до мертвого лісу.

Пані Ева зупинилася на невеликій галявинці, витягнула з кишені плаща аркуш паперу та приколола шпилькою до найближчого дерева. На висоті голови дорослої людини тепер висіла така собі мішень: намальоване пером червоне коло на білому тлі.

— Цього має вистачити, — оцінила вона, виймаючи пістолет з кобури. — Хто хоче спробувати перший? Може, ви вже колись мали таку нагоду — стріляти у ціль?

Підлітки як заворожені дивилися на блискучий ствол. Це було марення всього їхнього покоління: отримати в руки зброю та битися. Бо вони виросли в тіні війни, що недавно закінчилася, слухаючи оповідки старших братів, батьків чи дядьків. Заздрили їхньому військовому героїзму, навіть якщо їхні історії не були такими вже й героїчними, й жалкували, що народилися запізно, щоб ганяти гітлерівців. Головним чином, так було із хлопцями, хоча із дівчатами — судячи по поглядам Тамари — також так бувало.

Погляд пані Еви слизнув по групі підлітків та затримався на Ніні.

— Ти, — сказала вона. — Сьогодні вранці ти не перетрудилася, тож почнемо з тебе.

Дівчина ковтнула слину, лише тепер відчуваючи, наскільки сухо в неї в горлянці, і ледве зуміла відвести погляд від блискучої чорноти пістолетного ствола. Було в ньому щось від зміюки, наче вона дивилася на прихованого у траві гада.

— Ні, — сказала.

— Що?

— Я не маю наміру вчитися стріляти.

— Чому?

— Бо це значить, що ви… що ви готові дати нам зброю, так?

Ева Вишневська кивнула.

— Ми вважаємо, що таке не виключено. Вочевидь, ви отримали б її лише у виняткових випадках, і лише ті з вас, які насправді будуть здатні нею користуватися. Тому я й хочу вас потренувати.

— Гей, Ніно, не ламайся, дітлахи менші за нас билися у повстанні та якось давали собі раду, — сказав Яцек заохочувально. — Ти також даси раду. Не так воно вже й важко.

Вона трусонула головою.

— Не про те мені йдеться.

— А про що? — голос пані Еви видавав, що жінка ледь стримується, але все ще намагається залишатися ввічливою.

— Про те, що це не іграшки. Якщо зараз ви навчите нас стріляти, це значить, що ми будемо готові скористатися зброєю. Проти людини чи іншої живої істоти.

— Інколи виникає така потреба, чи не так? — сказала Тамара філософськи, вертячи підбором дірку в снігу.

З неба злетіла сніжинка. Якийсь час вона кружляла туди‑сюди в лагідних подихах вітру, а потім упала на простягнену долоню Хуберта.

— Але я не маю наміру нею скористатися.

Яцек хотів щось додати, але пані Ева заговорила, ледве він відкрив рота.

— Чудово. Тоді, якщо ти не маєш наміру сьогодні тренуватися, пропоную відійти далі вглиб лісу та повчитися своїй магічній силі. Принаймні в цей спосіб ти згодишся на щось. Ну ж бо, гайда, не буду витрачати на тебе час.

Ніна заблимала, а Хуберт стиснув кулак, в якому танула сніжинка, та випростався на весь зріст. Тепер він, здавалося, виріс на кілька сантиметрів, обличчя мав затяте — у іншого хлопця це могло б здатися забавним, але Хуберту така повага, як не дивно, пасувала.

— Ви не повинні з нами так розмовляти, — сказав він.

— Я теж так вважаю, — додала Тамара, а Яцек гаряче кивнув.

Ніна стенула плечима.

— Пані Ева має рацію. Тут я все одно зайва.

Коли вона йшла в бік мертвого лісу, на її плечі впала ще одна сніжинка. Потім вона почула постріл, але не озирнулася, щоб перевірити, хто перший спокусився скористатися пістолетом, схожим на зміюку.

* * *

Вона доволі швидко знайшла собі галявину, трохи меншу за ту, де вправлялися у стрільбі, й всілася на снігу. З неба падало все більше сніжинок, у потилиці дівчина відчувала пульсацію сили. Прикрила очі.

Може, і справді їй навчитися це контролювати?

Вона розплющила очі й для впевненості озирнулася навколо. Лис мав рацію: нічого не вказувало, що цей ліс придатний для життя. Навіть птахи лише на мить присідали високо на сухому гіллі — і одразу летіли собі геть.

Було добре, що вона не могла зашкодити комусь, але залишалося питання: чи вона раптом не зашкодить сама собі? Досі результати використання сили завжди оминали її, але, можливо, їй просто щастило. А може… може, магія якимось чином її захищає?

Що ж, залишалося ризикнути і все це перевірити.

Вона покосилася на найближчу смереку та пхнула в неї силою. Дерево розпалося із сухим, голосним тріском, який злився із черговим виляском пострілу за її спиною. В останню мить вона прикрила обличчя долонею, а коли відняла руку, то ще встигла помітити друзки, що сипалися на сніг.

Друзки, які створювали навколо дівчини мало не ідеальне коло.

Вона зітхнула. Тож магія й справді була її оберегом, наче на коротку мить замикала Ніну під скляним ковпаком. Це напевне полегшувало багато що, хоча, вочевидь, не вирішувало головної проблеми.

Заради цікавості вона знищила ще кілька дерев, перевіряючи, чи досить велике те захисне коло. Не мала лінійки, але знала, що довжина її долоні десь п’ятнадцять сантиметрів (колись поміряла це на нудній лекції з хімії), тож могла приблизно порахувати діаметр.

Спершу вийшло півтора метри, потім — десь на десять сантиметрів менше, а за третім разом — майже метр сімдесят.

Чудово, от тільки це досі мало що їй давало. Зрозуміло, вона могла всуціль розпанахати дерево, але нічого більш точного в неї не виходило: коли вона зосереджувалася, щоб, наприклад, відірвати одну гілку, все одно вибухав увесь стовбур. Сила здавалася… ніби слизькою, іноді дівчина відчувала, що от‑от її підкорить, але завжди магія раніше чи пізніше втікала від неї.

Як тоді казав Лис: можна тому навчитися, якщо добряче тренуватися? Мабуть, це як їздити на велосипеді: спочатку людина хитається і падає, але досить упіймати необхідний ритм, і далі воно вже рухається саме.

А може, й ні, бо, врешті‑решт, магія походила не з людського світу, але зі світу янголів. І що, власне, вона про той світ знала?

По шостій спробі, коли смерека розпалася, лякаючи стайку птахів, Ніна нарешті відступила. Сніг теж ущух, а сила, що пульсувала в її потилиці, потроху зникала.

Вона стояла посередині галявини, дивлячись на мінливе небо. Десь воно було сірим і кобальтовим, а десь із пасмами світлої жовчі, розлитої поміж верствами хмар. Наче мармур, інкрустований золотом, подумала вона. Або жовток яйця, розмазаний по тарілці. Це останнє порівняння не було надто вже поетичним, але непогано описувало цю картину.

Десь у лісі тріснула суха гілка. Дівчина завмерла, серце її забилося швидше. Хто за нею спостерігає? Але звук не повторився, навколо панувала ідеальна тиша; лише тоді Ніна втямила, що пострілів давно вже не чути. Вона роззирнулася і в той самий момент на галявині з’явився Хуберт.

— Пані Ева наказала тебе позвати, — сказав він, а потім роззирнувся із цікавістю. — Що ти тут робила?

— Тренувалася, хіба не видно? — стенула вона плечима.

— І які результати?

— Так, не дуже. А у вас?

У Хуберта був дивний вираз обличчя. Трохи радісний, а трохи заклопотаний та наляканий.

— У Яцека найкращий результат, але цього всі очікували, ні? З Тамари теж непоганий стрілець. Не якийсь там особливо влучний, але непоганий.

— А ти?

Вона знову побачила цю дивну суміш гордощів та страху.

— Я був майже так само добрий, як Яцек. Пані Ева сказала, що я, ну, знаєш…

— Що у тебе талант?

— Ага.

Ліс швидко спохмурнів: темрява згущувалася навколо них, розмазуючи в сірості мертві дерева. Ніна замислилася: це провина ранніх зимових сутінок чи, може, надходить чергова заметіль.

Отже, майже такий самий, як Яцек. Маючи на увазі, що здібності молодшого з хлопців не були природними, це значило… досить багато.

— Це, мабуть, добре, еге ж? — ризикнула вона, а Хуберт після короткої паузи кивнув.

Поміж деревами вони вже бачили галявину, на якій стояла залишена трійця, і Ніна вже не встигла нічого додати.

* * *

— Тепер у вас вільний час, — заявила пані Ева, коли вони дісталися до пансіонату. — Пам’ятайте, що вечеря о пів на восьму, і потім хочу бачити вас у ліжках.

— Ми не малі діти, — пирхнув Яцек, а жінка глянула на нього холодно.

— Але ж таки малі діти. А я маю обов’язок вами опікуватися.

— А ще дати нам у руки зброю, — Ніна роззирнулася, чи нікого немає в холі пансіонату. — Ми достатньо дорослі, щоб стріляти по потворах, але чомусь такі малі, щоби лягати разом із курми?

Щось здригнулося на красивому холодному обличчі пані Еви. Якийсь блиск… розуміння? Наче жінка хотіла сказати: «Очко для тебе».

— Чудово. Якщо хочете, щоб вас сприймали як дорослих, то прошу. Можете йти спати, коли забажаєте, але потім не майте до мене претензій, що куняєте протягом дня. Хочу бачити вас щоденно по сніданку та по обіді, а поза цим робіть, що душа забажає.

Приголомшені раптовою свободою, вони використали пів години, які залишилися до вечері, щоб поїздити на санчатах, які Тамара позичила у власниці пансіонату. Санчата були старими і колись, мабуть, слугували для перевезення дров, але для того, щоб їздити з гори, вони також годилися, а головне — не треба було перейматися, якщо раптом зламаються. Пані Коцюба так і сказала: «Якщо повернете цю старовину, то добре, а як ні — то й ні».

Першим з’їхав Яцек, кричачи від радощів у щоразу густішу темряву, потім Хуберт, а тоді й обидві дівчини. Ніна сиділа, а Тамара стояла позаду, за її спиною, сміючись та пищачи. А коли втратили рівновагу й санки влетіли в замет, Ніна, лежачи на холодному снігу та дивлячись, як на небі з’являються зорі, вперше за довгий час відчула, що вона по‑справжньому щаслива.

* * *

— Нумо розказувати страшні історії, — сказав Яцек, коли після вечері вони сиділи в кімнаті дівчат та міркували, як згаяти час. За вікном вже було геть темно, у вікна бив поривчастий гірський вітер. Світло тільки‑но згасло, тож вони зібралися навколо свічки, що стояла на столику: світло від неї кидало на обличчя жовті тіні. «Ми на вигляд мов четвірка примар, що змовляються у темряві», — подумала Ніна.

— Тобі мало страшних історій у житті? — пирхнула Тамара, падаючи навзнак на ліжко.

— Це ж така традиція, — боронився Яцек. — Знаєте, усякі розповіді при вогнищі.

— У нас тут не вогнище, а свічка, — уточнила Ніна.

— Нехай він щось розповість, — Тамара тицьнула пальцем у Хуберта. — Він спить із книжками, то напевне знає багацько історій.

— Головним чином я читаю поезію, не прозу, — у голосі хлопця чувся легкий докір. — Але якщо бажаєте, то дещо розповім. Цю історію я придумав для нашого драмгуртка. Вона коротка, але…

— Нумо здогадаюся: вона романтична, похмура й погано закінчується, бо всі наприкінці помирають? — втрутилася Ніна, дивлячись у стелю.

— Так, тобто… А звідки тобі відомо?

Тамара пирхнула:

— Бо вона знає тебе як облупленого.

— Якщо ти така мудра, то, може, сама щось розповіси.

— Авжеж, запросто. Приміром, я знаю історію, в якій…

— …море крові і все закінчується погано, бо всі помирають вже на самому початку? — Ніна всілася та зітхнула. — Перепрошую, я не хотіла бути злостивою.

— Я знаю одну історію, — заявив Яцек, а вся трійця глянула не нього здивовано, бо хлопець досі не виказував ані уяви, ані таланту оповідача.

— Добре, вперед, — Тамара ворухнулася на ліжку, кривлячи губи. — Перепрошую, але це сьогоднішнє тренування було важкувате, в мене аж м’язи болять. Ніно, ти підходила до пані Еви з тим синцем?

— Так, вона мене якоюсь маззю намастила.

— Допомогло?

— Так, — дівчина не мала найменшого наміру говорити про свої синці. — Яцек мав розповісти історію, дамо йому слово.

Хлопець кахикнув, збентежений трьома парами очей, що дивилися на нього.

— Ну, тож, е‑е‑е… спочатку… спочатку була корова…

— Корова — це серйозно, — похитала головою Тамара, і Яцек трохи почервонів.

— Так, корова. Не така звичайна теличка, а дуже цінна тварина нової породи, яку недавно привезли до Польщі. Більше молочна.

— Як шоколад, — Тамара продовжувала коментувати. — Пам’ятаєте ще смак шоколаду?

— Ну, в тому сенсі, що дає більше молока, — із гідністю промовив Яцек.

— Та дай йому договорити, — Ніна підтягнула ноги під підборіддя. Ця корова її заінтригувала.

— Ну, тож корова стояла собі у хліву, а одного дня просто зникла. От так просто: пуф, і немає її.

Яцек замовкнув та обвів всіх невпевненим поглядом. Хуберт нахмурився.

— Це все?

— В принципі, так.

— Якесь безглуздя, — позіхнула Тамара. — Ну, украли. Хіба це страшна історія?

— Власне про те і йдеться, що її ніхто не крав. Власник зачинив її на ніч в хліву, а вранці корови вже не було. Замок на дверях на місці, вікна замкнені зсередини. Але сама корова зникла.

— Ну гаразд, це вже трохи краще, — визнала Тамара. — І яке пояснення?

— Пояснення немає.

— Оце історію ти вигадав! — дорікнув Хуберт, але Яцек заперечно похитав головою.

— Я нічого не вигадав, це сталося насправді. Вчора ввечері такий собі Як Мачьонг зачинив корову в хліву, а сьогодні вранці її вже не було. Пані Коцюба розповіла мені.

— А коли це ти розмовляв із пані Коцюбою? — у голосі Хуберта забриніла нотка підозри.

Ніні здалося, що Яцек почервонів, але з тим же успіхом це могло виявитися світло свічки, що лягло йому на щоку.

— Сьогодні, коли ви тягнули санки з горища. Пішов запитати…

— Чи не залишилося щось попоїсти, — буркнула Тамара. — І навіть із нами не поділився. Бачте, я також умію в ту дедукцію.

— До речі, про їжу: в кишені в мене торбинка карамельок, — розмова повернула в небезпечному напрямку, і Ніна вирішила згладити ситуацію.

— А я ось що пропоную: забудьмо сьогодні про таємничих корів і про найтаємничіші автівки, натомість просто пограймо в карти, — відізвалася Тамара. — Хто за це?

Яцек звів руку одразу, Хуберт — трохи повагавшись. Ніна прилучилася останньою. Вирішила: хай там як, попереду ще досить часу, аби розгадати всі страшні тамниці.

⁸ Гірська рятувальна добровільна служба (польск. Gorskie Ochotnicze Pogotowie Ratunkowe (GOPR)) — організація, створена в 1952 році для проведення рятувальних операцій у гірських районах Татр (а після — й інших гірських масивах Польщі).

⁹ Табернакль — тут: спеціальна ніша із дугоподібним зводом для розміщення статуй або святих реліквій.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ,

де Ніна знову працює детективом, а ще старається вижити в порожньому місті

Трохи ліворуч! — кричала Ніна з вікна палацу, тоді як Яцек старанно трамбував сніг. — Ще трохи навскіс, а потім по колу праворуч!

— Та я ж знаю, яка на вигляд «S»! — крикнув хлопець знизу — якщо судити з голосу, доволі захеканий.

Була десята ранку, і вже півгодини вони дбайливо витоптували в снігу великі літери «SOS». Насамперед на ратушній площі, бо там була найбільша пласка поверхня в місті, а крім того — з другого поверху палацу вони могли перевіряти, як виглядає напис. Спершу вони топтали обоє, потім Яцек дійшов висновку, що буде краще, якщо один з них залишиться внизу, а другий споглядатиме згори. Дівчина охоче погодилася, бо не мала особливого бажання лазити кучугурами, але тепер їй стало шкода Яцека.

— Якщо ти вже втомився, то міняймося! — крикнула.

— Ще ні! Даю собі раду!

То була помилка: навіщо вона згадала про втому? Це, схоже, зачіпало його чоловічу гордість. З іншого боку, йому все одно велося куди краще, ніж це зробила б Ніна. Вона б точно беркицнулася в ті кучугури й звідти вже не вилізла.

Ніна вирішила зачекати, поки хлопець дістанеться до кінця «S», а потім вийде йому на зміну на літері «О» — принаймні на той час, аби він відпочив. «О»  намалювати доволі просто, вистачить просто ходити по колу.

Сьогодні вранці вони сперечалися щодо крапок: Яцек уважав, що треба написати «S.  O. S.», бо «SOS» буде виглядати як складова кулінарного рецепту — надто схоже на «СОУС», на що Ніна відповіла, що сприймати такі украй важливі літери на снігу як рецепт здатен лише повний ідіот, а вона не хоче бути врятованою ідіотом.

Самотність і страх — ось що дратувало обох. Виглядало на те, що невдовзі суперечки вибухатимуть і щодо меншої дурні. Це було сумно і тривожно. Бо Ніна й гадки не мала, як надовго вони затрималися у Вовчих Долах.

— Обережно, ти надто налягаєш праворуч! — крикнула вона, а хлопець заспокійливо покивав їй знизу.

Вперше за ці два дні трохи розпогодилося і зимове небо з сірого стало блакитним — угорі не було видно ані хмаринки. Це пробуджувало надію, що напис на снігу залишиться достатньо довго і хтось його помітить. Можливо. Якщо їм дійсно пощастить.

Яцек вже дістався кінця «S», тож дівчина відвернулася від вікна. Зробила це неохоче, бо позаду неї була бальна зала, та сама, в якій вона позавчора прийшла до тями. На підлозі досі валялися уламки скла, а біля помосту для оркестру стояла дерев’яна скриня. Скриня, що здавалася труною на дві особи. Вона і досі непокоїла Ніну.

Дівчина пішла на вихід, намагаючись уявити собі людей, які колись танцювали в цій залі, — жінок у прекрасних сукнях з фати, що сягали полу, елегантних чоловіків у сюртуках та циліндрах. Масочки на обличчях, поки тривав карнавал, смішечки по кутках, флірти та багацько інтриг.

Але вона все одно думала лише про скриню, про те, хто і навіщо підняв її сходами, і про те, що розбило ту скриню зсередини з такою силою, що залишки передньої стінки її розлетілися по залі.

* * *

Коли напис був готовий, вони скуштували приготований Яцеком гуляш. Запаси їхні вже були старанно поділені: частину виставили за вікно, на мороз, частина лежала у кухонних шафках, а решту склали в акуратні пірамідки під стінами. Ще були кілька мішків гороху та квасолі, картопля, яблука та цибуля, пара банок фаршу, три кільця ковбаси, дві торбочки цукру, олія, смалець та чимало борошна. Яцек дивився на цей скарб із щирим задоволенням.

— Мабуть, цього вистачить, ні? — міркував він.

— Повинно, але…

— Але що?

— Може, не зашкодило б переписати точно, що в нас є. Ми навіть можемо скласти докладне меню десь на два тижні. Або навіть на чотири. Врахуймо, — додала вона швидко, побачивши, як видовжується обличчя Яцека, — що два тижні — це версія оптимістична, а чотири — песимістична. Довше, ніж до кінця березня, зима навряд чи затягнеться. І добре б розуміти, чи вистачить нам до того часу припасів.

— Ми завжди можемо піти до тих квартир, які знаходяться далі: там має бути їжа. Але ти маєш рацію: якщо ми все точно собі розрахуємо то принаймні знатимемо, що в нас є. Я можу розробити докладне меню на кожен день, — очі Яцека блиснули, обличчя повеселішало. — Такий, ну, знаєш, раціоналізований, щоби найкраще використати припаси і щоб нічого не змарнувати.

— Звучить розсудливо. Впораєшся самотужки? А я поки що пошукаю приправ.

— Але ж у нас є сіль та перець.

— Так, але ми можемо мати більше. Наприклад, майоран чи кмин. Про це ми геть забули.

— Добре, — Яцек вже йшов за пером та аркушем поштового паперу, на якому вони писали нотатки. Ніна ж вдягнула кожушок та взула черевики, досі мокрі від ранкового ходіння по снігу.

— Я швидко! — крикнула вглиб квартири.

Вона трохи маніпулювала, коли пропонувала скласти меню. Вочевидь, щось таке могло б придатися, але Ніна хотіла також чимось зайняти Яцека. Хлопець був людиною дії: полюбляв планувати, організовувати та взагалі — діяти, а без конкретних завдань марудився і дратувався. І щоразу більше боявся, бо коли нудився, то починав замислюватися, в яку халепу вони потрапили. Окрім того, Ніні потрібна була хвилинка для себе — зробити дещо таке, що Яцек навряд чи схвалив.

* * *

Вона огляділа кам’яниці, що оточували ратушну площу. Яку обрати? Це не мало особливого значення, тож вона попрямувала до найближчої. В цьому будинку вона вже була, але тоді вони шукали їжу, а не… а не доказів.

Вона відчинила двері, змагаючись із кучугурами, які вставали на дорозі, й увійшла на затемнену сходову кліть. Чудово пам’ятала тутешні помешкання.

На першому поверсі обидві квартири відчинені.

На другому — одна зачинена, друга відкрита.

На третьому — обидві зачинені.

Вона також пам’ятала, що балкони в цій кам’яниці розташовано близько один до одного; так близько, що за бажання можна перелізти з одного на інший. В усякому разі, так здавалося, коли Ніна дивилася на них знизу.

Вона увійшла до відчиненої квартири на другому поверсі, перетнула кімнату і вийшла на балкон. Мала рацію: від балкону зачиненої квартири її відділяв один великий крок.

Вона може там опинитися, якщо лише знайде в собі крихту відваги.

Ніна залізла на поручень і затамувала подих.

Тільки не дивитися вниз.

Спираючись руками в жорсткий холодний мур, вона поволі пересувала руки до ринви, яка йшла стіною на половині дороги поміж одним та іншим балконом. Схопилася за неї — тепер відчувала себе трохи впевненіше, хоча все одно…

…не дивися вниз…

…таки глянула під ноги, і в голові запаморочилося. Висота була не велика, але її вистачило б, аби зламати собі ноги. А розраховувати на опіку лікаря не доводилося. Тільки тепер вона повністю усвідомила, що якби хтось із них двох захворів або ж був поранений, нехай навіть легко, то все могло б скінчитися…

Не думай про це.

Вона зробила крок уперед і стала ногою на поруччя другого балкону. Якусь мить балансувала над прірвою, вчепившись за ринву, а потім сильно відштовхнулася — так, щоб не перекинутися назад. На одну страшну мить їй здалося, що нічого з цього не буде, що вона все одно впаде, зламає ноги, але нарешті вона перехилилася в потрібний бік та зіскочила — власне, мало не впала — на сусідній балкон.

Коли обтрусилася від снігу, замислилася над наступною проблемою: як зайти до помешкання, якщо засклені двері замкнені. Вона б скористалася своєю силою, але небо, як на зло, було чистим та блакитним, тож вона зняла вазон для квітів із рештками давно засохлого бадилля та щосили вдарила у двері.

На склі з’явилося павутиння тріщин. Ніна гепнула вдруге, про всяк випадок прикривши обличчя другою рукою. Шибка тріснула, уламки посипалися на балкон, а дівчина, високо підіймаючи ноги, переступила через уламки, що стирчали з рами, до приміщення.

Дві кімнати, кухня, ванна, тісний передпокій: будова була така сама, як в інших квартирах, але дещо тут відрізнялося. Насамперед помешкання було пусте й голе, його очистили майже від усіх речей: у шафах не було одягу, на кухні бракувало тарілок, склянок, вилок та ложок, і навіть каструлі винесли; залишився лише великий казан, який, здається, використовувався для квашення овочів, тому що був завеликий, аби виносити його з дому.

Ніна присіла на обдерте від постелі ліжко та задивилася на порожню стіну, на якій від знятих картин залишилися лише темні прямокутники.

Що це все означало?

Відповідь була очевидною: той, хто тут мешкав, уже не мав наміру повертатися; крім того, від’їзд був геть швидкий і несподіваний, тож він не встиг подбати про вантажівку для перевезення меблів. Або щось завадило йому це зробити — може, тому, що чимало осіб виїжджало з Вовчих Долів одночасно. Тож він зібрав та спакував усі дрібні речі, а потім… потім пішов, можливо, тягнучи за собою санчата. Або домовився із сусідом, який мав коня та віз.

Пішов, перш ніж замело гірський перевал.

Ніна встала та вийшла з помешкання, цим разом через двері, які без проблем відчинила зсередини. Потім вона зійшла на останній поверх, а звідти драбиною, що вела до люку в стелі, вибралася на дах.

Досі не мала достатньої кількості даних.

Вітер подув сильніше, кидаючи в дівчину крихтами снігу з даху, але надалі не сніжило, небо якимсь дивом залишалося чистим та блакитним, лише трохи темнішим, ніж пів години тому. Треба поспішати, подумала Ніна, притуляючись до димаря.

Обережно відпустила його й акуратно, задом, почала зсуватися по слизькому даху. Під шаром снігу був твердий лід, який болісно впивався Ніні в коліна. Ще два метри, один… Кожушок підкотився, і дівчина тепер їхала черевом по кризі. Її аж трусило від холоду. За мить її ноги натрапили на порожнечу та загойдалися в повітрі. Ніна висіла над балконом, краєчок даху боляче впивався у живіт, потім вона зсунулася ще нижче…

«Невже я починаю набирати…»

…і нижче…

«…вправності?»

Розчепірила пальці і приземлилася на балконі третього поверху. Фу‑ух! Але трохи не пощастило: впала на лівий бік, і старий синець відізвався болем. Дівчина скрикнула.

Мабуть, щодо вправності вона трохи переоцінила себе. Яцек — чудово це розуміла — упорався б тут значно краще.

Але Яцека не було, тож Ніна підвелася в той самий спосіб, що й раніше, чи то розбивши скло на балконних дверях (цього разу це тривало довше, бо довелося скористатися черевиком), дісталася до наступної квартири.

* * *

Яцек сидів біля каміну та, похиливши голову, пильно вивчав щось, що лежало перед ним, приховане за спиною хлопця. Було видно лише краєчок рожевої площини. Щось старанно закреслив на мапі — якщо це, власне, була мапа, — поклав перо поряд із каламарем та знову згорбився. Здавався геть похмурим, коли так сидів: наче його пригнічували всі проблеми світу.

— О! — нахмурився він. — Де ти була?

— Ходила за приправами, я ж казала, — вона витягнула з кишені кмин, якого справді прихопила в одній з порожніх квартир. — І ось трохи сушених грибів на нитці, будуть до супу…

Замахала в повітрі ниткою із нанизаними на ту поморщеними боровиками, але Яцек чомусь був не в настрої.

— Можеш робити, що хочеш, — сказав. — От тільки не треба вішати мені локшину.

— Але ж…

— Поглянь на себе в дзеркало.

Ніна пішла до ванної і мало не скрикнула, побачивши себе у дзеркалі. Волосся розчухране, а поперек обличчя — темно‑сіра смуга. Вона, мабуть, забруднилася, поки лазила дахом, або ж трохи пізніше, коли стрибала на балкон. І навіть цього не помітила — лише знала, що в неї мокрий кожушок та штани.

Вона перевдягнулася, вмилася та повернулася до зали. Яцек демонстративно не звертав на неї уваги.

— Слухай, я шкодую… — почала вона невпевнено.

— Отже, ти рознюхувала.

— Що?

— По квартирах. Пішла туди, аби шукати таємниць, а не якісь там приправи.

— Ну, е‑е… по суті, так. Але ж ти сам казав, що вони тебе не цікавлять.

— Бо і не цікавлять, — стенув плечима хлопець. — Що аж ніяк не значить, що ти повинна мене дурити. Ми пообіцяли, що не станемо приховувати одне від одного важливих речей, пам’ятаєш?

Вона вже хотіла заперечити, мовляв, хіба то важлива річ, але прикусила язика, бо так, це було дійсно важливим, навіть дуже.

— Вибач, — повторила вона про всяк випадок, а потім сіла поряд із хлопцем, який ділив мапу на менші рівні квадрати. — Що ти робиш?

— Дурня, нічого цікавого. Твої таємниці, певне, разів у сто цікавіші.

— Боже, Яцеку, не будь такий. Адже я вибачилася. Без тебе ми б тут загинули, і тобі про це добре відомо. Ти робиш усе, що потрібно, аби ми могли вижити, бо ти в цьому спритний. А я спритна в розгадуванні таємниць. Це також важливо, але не настільки, як, наприклад, пошуки їжі.

Він знову стенув плечима, але видно було, що трохи пом’якшав. Підсунув Ніні розмальовану мапу.

— Я подумав собі, що якщо ми хочемо відшукати відділок міліції, то повинні робити це з розумом. Ну, знаєш, щоб не лазити містом по колу, як загублені вівці, а йти згідно із планом, бо таке щастя, як із бібліотекою, вдруге може не випасти. Тому я поділив Вовчі Доли на квадрати і ми що дня перевірятимемо два з них: я один, а ти інший. Тиждень такої перевірки — і ми натрапимо на відділок.

— Добрий план. Знайдемо там кляте радіо та викличемо допомогу.

Він кивнув. Вони трохи помовчали, дивлячись на палаючий вогонь.

— То що ти знайшла? — Яцек перший перервав тишу.

— Ти насправді хочеш про це послухати?

— Якщо насправді, то не дуже, — зітхнув хлопець. — Ну, знаєш, людина значно менше боїться, коли уявляє собі, що в усьому цьому зникненні немає нічого дивного чи таємничого. Але воно є, еге ж?

— Думаю, що саме так. І я також боюся. Увесь час.

Яцек докинув дрова до каміну, полум’я вистрелило угору.

— То що ти знайшла?

— Так мені уявляється, що в місті є чотири типи квартир. Перші — відчинені, де все упорядковано, все вбрання акуратно складене у шафах, заметена підлога, на шафках ані сліду від пилу, навіть іграшки всі на своїх місцях, ніби… не знаю, ніби хтось готувався до якогось свята або до важливого візиту й тому навів лад. Другий вид приміщень — це відчинені, але не прибрані. Ну, такий, звичайний собі безлад, коли в мийці — немиті тарілки, іграшки на підлозі, а вбрання замість того, аби висіти в шафі, лежить на стільцях. І, нарешті, треті — зачинені: там уже не залишилося нічого, окрім меблів та найважчих предметів, бо хтось виніс звідти усе, що тільки можна було винести.

— Хтось — це власник?

— Напевне ж, власник.

— А четвертий вид?

— Квартири зачинені, але старанно прибрані.

— І що з усього цього виникає?

— Я не впевнена, — дівчина завагалася. — Але в одному з помешкань я знайшла оце.

Присунула до Яцека зім’ятий папірець. Був він невеличкий, формату сторінки зі шкільного зошиту, надрукований кривими сірими літерами. Листівка, до того ж зроблена дещо непрофесійно.

МЕШКАНЦІ ВОВЧИХ ДОЛІВ!

26 ЛЮТОГО О 13.00 ВСЕ ЗМІНИТЬСЯ!!!

ЯКЩО НЕ ХОЧЕТЕ ЗАЛИШИТИСЯ З НАМИ,

ЇДЬТЕ З МІСТА, ДОКИ Є ЧАС.

ОСІБ ІЗ ЗАПРОШЕННЯМИ

ЧЕКАЄМО В ПАЛАЦІ ЩЕРБИЦЬКИХ

25 ЛЮТОГО О 21.00.

ІНШИМ БАЖАЄМО ЩАСЛИВОГО

СВЯТКУВАННЯ В ДОМАХ.

УВАГА: ТРЕБА ПРИХОДИТИ

В СПЕЦІАЛЬНОМУ ОДЯЗІ!!!

Нижче виднівся чорно‑білий малюнок чоловіка у фраку та жінки у довгій сукні з корсетом та турнюром.

— Я вже бачив таку листівку, — признався Яцек. — Коли ми шукали додаткові свічки. Тоді не звернув на неї уваги.

— Припустимо, — Ніна міркувала вголос, — що у Вовчих Долах має щось статися. Двадцять шостого лютого, рівно о тринадцятій годині. І комусь необхідно повідомити про це якнайбільше місцевих жителів, звідси й ці листівки. Тож уявімо собі, що більшість людей знає, що попереду. Частина не бажає брати в цьому участь і завчасно тікає з міста, зачиняючи за собою двері. Частина — бажає й старанно готується: прибирає, святково вдягається й чекає вдома…

— Чекають, відкривши двері?

— А чому ні? У таких малих містечках люди зазвичай залишають двері відчиненими, якщо хтось є всередині.

— Ну добре, тож люди чекають удома. А дехто йде святкувати зі знайомими або на ратушній площі. Ці, напевне, також замкнули за собою.

— Саме так.

— А остання група?

— Це ті, до яких листівки з якихось причин не потрапили. Або ті, хто не звернув на них уваги — може, тому, що не повірив. Вони намагалися жити як зазвичай, і те, що сталося, захопило їх зненацька.

— І що було потім?

— Гадки не маю, — визнала Ніна.

— Може, це пов’язане з комуністами? — задумався Яцек. — Дехто їх дуже не любить.

— Але ж комуністи — по всій Польщі, тож втеча з Вовчих Долів нічого нікому не дала б, — сказала розсудливо Ніна.

— Зараз ми все одно нічого не вигадаємо.

Яцек склав мапу, а потім глянув на великий мідяний будильник, який стояв на каміні. Вони знайшли його в одній із квартир і з того часу виставляли на восьму годину ранку. Проте це не мало сенсу, бо Ніна прокидалася сама, ледь надворі розвидниться.

Годинник показував пів на четверту. Яцек зітхнув.

— Схоже, сьогодні ми не встигнемо пошукати відділок, — сумно сказав він. — Зараз вже смеркне.

Ніна потягнулася по мапу та знову її розклала.

— Можемо обійти найменший квадрат, ось цей, наприклад, — вказала пальцем. — Там є аптека, тож при оказії принесемо трохи ліків.

— Ти хвора?

— Ні, але краще тримати щось під рукою. І, про всяк випадок, підемо разом.

Яцек не запитав, навіщо б їм іти разом, якщо в місті нікого, окрім них, немає. Але не став заперечувати. Може, просто не любив ходити у сутінках на самоті, а може, він — як і Ніна — думав про слід, знайдений поблизу витоптаної стежини.

* * *

В аптеці вони набили кишені аспірином, пластирами, йодом, мазями від синців та шлунковими краплями. Потім Яцек наполіг взяти ще кілька упаковок пеніциліну — як пояснював, «про всяк випадок, якщо хтось із нас захворіє на запалення легенів». Ніна мала сумніви, чи зможе хтось із них за потреби зробити укол, але не сперечалася.

Відділення міліції вони так і не знайшли, тому поверталися в кепському настрої.

— Завтра нам пощастить, — втішала Ніна. А в цьому квадраті шанси й так були мізерні, бо більшість вуличок ми вже обійшли раніше.

— Ага, — Яцек йшов похмурий, думками, схоже, перебуваючи десь далеко.

— А при оказії можемо також пошукати машину чи щось таке, що проїхало б по цьому снігу. Може, трактор?..

Ніна замовкла, бо їй здалося, що вона говорить до повітря, що із сутінками, здавалося, щоразу швидше сірішало.

— Яцек, що з тобою?

Він знизав плечима.

— Це не має сенсу, — сказав. — Усе, що ми робимо. Лазимо по колу, і нічого не відбувається. Тепер знову сидіти вдома увесь вечір, нудитися й чекати невідь‑чого.

— Не невідь чого, а на порятунок. Хтось нас раніше чи пізніше тут знайде.

— Авжеж, але до того часу моя мати геть сказиться від дурних думок. Тобі легко говорити: на тебе ніхто не чекає.

Ніна сповільнила ходу, відчуваючи, як її серце наповнюється холодом. Утім, вони вже увійшли на ринок та бачили палац, накритий пухнастим сніговим капелюхом.

— Я залагоджу ще пару справ, — сказала вона в спину хлопцю, намагаючись, аби її голос звучав дружньо. — Скоро повернуся… десь за чверть години.

Очікувала протестів або принаймні запитань, але Яцек ледь кивнув, навіть не озирнувся. Ніна поспішила до найближчого будинку і лише тоді усвідомила, що їхній єдиний ліхтарик залишився у кишені хлопця, який саме віддалявся. Ну й нічого: якщо вона швидко впорається, то ще встигне засвітло. А вона хотіла лишень зазирнути ще в пару квартир — туди, де було прибрано. Чиї власники мали знати, що станеться у Вовчих Долах.

У першій квартирі вона знайшла те, що вже бачила раніше: у шафах рівнесенько складено одяг, у шухлядах теж порядок, каструлі та тарілки старанно помиті.

У другій вона натрапила на ще одну листівку.

Перед дверима третьої Ніна завагалася: темрява вже загускла і настав час повертатися. Але цікавість перемогла, і Ніна натиснула на клямку. Це було саме те помешкання, де вона провела свою першу ніч. На туалетному столику досі лежала її записка, чий зміст зараз здавався напрочуд наївним — тоді дівчина щиро сподівалася, що рано чи пізно, але хтось до цієї квартири повернеться.

Вона й сама не була впевненою, що саме шукає.

Запалила свічку, яка стояла там, де раніше її залишила — на шафці в передпокої, — і обійшла всю квартиру. Зазирнула до тих шухляд, куди не заглядала раніше, обнишпорила всі шафки, що тоді не встигла обшукати.

Нічого.

Вона вже збиралася здатися, коли увагу її привернув журнал крою та шиття, що лежав на столі в спальні. Вона вже бачила схожі видання в домах різних тіток, знайомих родини і навіть подруг, у яких були старші сестри. Жінки ж мали якось давати собі раду, коли в магазинах продавали лише спідниці з простої тканини і — якщо комусь пощастило — бридкі сірі светри.

Але цей журнал надрукували ще у 1903 році.

Ніна погортала його, хмурячись.

* * *

— Схоже, що двадцять п’ятого лютого в палаці влаштували розкішний бал‑маскарад, — сказав Яцек, коли вони їли перед каміном вечерю, що складалася із залишків хліба, запеченого на смальці та посипаного цукром. — Що в цьому дивного? Просто такий собі веселий карнавал, ні?

— Так, але…

— Але що?

— Сама не знаю… Ця листівка сформульована так, що, по суті, не зрозуміло, той спецодяг повинен бути на балу чи, може, за день, двадцять шостого лютого, о тринадцятій годині. Або ж — і тоді, і тоді.

— А навіщо комусь перевдягатися о першій пополудні?

— Чорт його знає.

— А якщо цю листівку писав хтось, у кого були проблеми з польською?

— І таке можливо.

Вона помила посуд, а потім вони трохи пограли у шахи, але Яцек був явно не в гуморі, тож вони відклали дошку та вклалися спати під виття вітру знадвору. «Знову мете заметіль, тож до ранку загорне і наше SOS, — подумала Ніна. — От і край нашій праці».

Яцек також не спав, неспокійно крутився у нагрітій каміном темряві.

— Ніно? — озвався він через певний час. — Ти справді не віриш у Бога?

Дівчина, яка вже починала потроху провалюватись у сон, миттєво прокинулася. Боже, що це йому стрелило, якщо він порушує такі теми?

— Ні, не вірю.

— Чому?

— Мабуть, із тих самих причин, через які ти не віриш у Зевса, Ра чи Одина.

Хлопець мовчав, а одізвався, коли Ніна була вже впевненою, що він заспокоївся.

— Зевса не існує, а Бог — є, — заявив він.

— Якісь докази?

— Немає доказів, бо на цьому й полягає віра.

— Тоді так само може існувати і Зевс. Або Святий Миколай, феї чи гноми.

— Віра потрібна, — упирався він. — Без неї не було б жодних законів, люди б лише вбивали одне одного та крали.

— Я нікого не вбиваю й не краду, якщо ти це помітив.

— Але могла б це зробити. Якби захотіла.

— Про те, власне, і йдеться, що я не хочу.

— І по‑твоєму, це краще, аніж віра?

— Звісно, що краще, — сказала вона переконано. — От подумай: ти волів би мешкати поряд із кимось, хто хоче тобі нашкодити, але боїться, що чорт штрикне його вилами у дупу, чи з кимось, хто не хоче тебе кривдити, бо це не дає йому втіхи, навіть навпаки? Це зветься емпатія[10], в курсі? — пирхнула Ніна.

— Цікаво, а в тебе до всіх на світі емпатія? Маю на увазі, ти ніколи не думала, щоб помститися комусь, хто тобі нашкодив? Наприклад, скористатися своєю силою?

— Н… ні, — раптом вона осіклася, бо майже забуті синці знову занили. — Утім, думала, авжеж, бо кожен, погодься, іноді розмірковує про такі речі. Але ж це не серйозно. Навіть якщо я на когось злюся, то стримую себе, бо знаю: якби я… — слова «когось вбила» застрягли в горлі, — …якби я скривдила когось, то потім дуже б про це жалкувала.

— А от я не жалкуватиму, — заявив Яцек несподівано твердим голосом. — Якщо я, наприклад, прикінчу Лиса, то мені потім не буде прикро.

— Напевне буде.

— Авжеж, ти ж завжди все знаєш краще. Тобі ніхто ніколи не робив чогось такого, як Лис зробив мені.

Він демонстративно повернувся на інший бік, а Ніна ще якийсь час лежала на спині, вдивляючись у темряву. Раптом відчуття самотності стиснуло її горло, в очах з’явилися сльози, які вона витерла рукавом. Не хотіла розплакатися, принаймні не зараз, коли Яцек ще не заснув.

«Ніхто на тебе не чекає», — сказав він і, мабуть, мав рацію. Мати та батько Ніни знали про неї лише те і стільки, скільки їм переказував Лис. Якщо поручник не сповістить їх, що дівчина не повернулася з канікул (а напевне, він цього не зробить, бо навіщо йому це робити), то батьки й взагалі не хвилюватимуться.

Так, тут Яцек правий, і Ніна, хай як це боляче, мусила це визнати.

Але щодо іншого, коли він сказав, що дівчину ніхто ніколи не скривдив так, як Лис скривдив його, він дуже помилявся.

* * *

Їй снилося, ніби вона піднімається крижаним схилом, а йти дедалі важче, так що вона, аби прискорити рух, чіпляється пораненими пальцями за гостре каміння. Вище й вище, на гору, яка, здається, нескінченна і тягнеться до самого неба. Я не дійду, думає вона, а тоді збирає рештки сил і кричить у весь голос: «Рятуйте!» І тоді з боку схилу із глухим гуркотом сходить лавина — рушає униз, штовхаючи перед собою шматки каміння…

— Ніно, прокинься! Ніно!

Вона розплющила очі, приголомшена страшним сном. Яцек сидів навпочіпки поруч і трусив її за плече. Обличчя його, освітлене каміном, де ледь жевріли дрова, кривилося від страху.

— Нам треба тікати.

— П… про що ти…

— Ноги в руки, бігом!

Вона хотіла запитати, про що йдеться (цього разу в неї мало б вийти, бо вона нарешті прокинулася), але саме тоді вона це почула: глухий стогін перекошеної стелі, а потім… потім тріск, не звичайний, але такий собі ТРІСК — наче верхня частина будинку раптом розпалася навпіл. Ніна підхопилася. Вона не встигла взутися чи накинути пальто, загалом не встигла зробити нічого у цій темряві — просто кинулася на вихід. Вдарилася плечем у стіну, відлетіла та вдарилася в іншу стіну іншим плечем. Яцек, чиє дихання вона постійно відчувала на потилиці, якимсь дивом підхопив її під лікоть та штовхнув кудись уперед. Коли вона намацала ручку дверей, прокрутила ключ та розчинила їх, зі стелі посипався тиньк, хмара пилюки посипалася на голову, вдерлася до очей та рота. Дівчина закашлялася, осліплена. І оглушена, бо одразу за нею із потужним гуркотом гірської лавини впала стіна. Але Ніна вже була надворі, завдяки штурханам Яцека. Впала на сніг, простягнувши перед собою руки. Хлопець впав поряд, спираючись долонею в її спину. Вона затулила вуха та скорчилася. Нічого більше не могла зробити.

Позаду валилося крило палацу.

Гуркіт прокотився, а потім згас, хоча коли Ніна звела голову, то у вухах її досі дзвеніло. Вона незграбно всілася у сніг. Піжама була мокра, пил з волосся сипався їй на обличчя. Вона заблимала, з очей полилися сльози.

— Яцеку? — прошепотіла, а оскільки не почула власного голосу, то повторила в паніці. — Яцеку?!

— Я тут. Не кричи.

Дзвони у вухах поволі стихали, й відповідь хлопця вона почула вже цілком виразно.

— Прокляття…

Судячи зі звуків, Яцек саме підводився та отряхувався від снігу. Ніна ще раз блимнула, витерла мокрі очі рукавом піжами та нарешті почала щось бачити. Нагорі сяяло зорями небо, на диво чисте й прозоре, а тут, перед ними, стирчала стіна. Вірніше, уламок стіни з вихідними дверима. Решта палацового крила впала, наче іграшковий конструктор під ногою необережної дитини. Дівчина затремтіла. Лише зараз вона зрозуміла, що їм пощастило: якби не вцілів саме цей фрагмент стіни, скоріше за все, уламки посипалися б їм на голову.

— Прокляття, прокляття, — повторював Яцек, і коли Ніна вже злякалася, що хлопець шокований й не може сказати нічого іншого, він раптом простогнав. — Боже…

— Ти цілий? — запитала вона.

— Так, здається, що так. А ти?

— Я також.

— Маю ліхтарик, — похвалився Яцек. — В останню мить встигнув його схопити. А в тебе щось є?

— Піжама, — буркнула вона. — На мені. Мокра.

Яцек зітхнув.

— Ходімо, — сказав. — Маємо знайти якесь укриття.

«Це все через сніг», — подумалося Ніні. Раніше хтось чистив від нього дахи, а тепер, коли мешканці зникли, ніхто цим не переймається, а палац, окрім іншого, ще й старий, напевне, його давно не ремонтували…

Хтозна, скільки таких старих будинків у місті? Хто гарантує, що наступне наше укриття, коли ми його знайдемо, теж не завалиться?

Хлопець, схоже, подумав про те саме, бо буркнув:

— Ті кам’яниці на площі ніби цілком надійні…

Ніна не була в тому впевнена (палац пару годин тому також був ніби надійний), але чи мали вони інший вихід? Куди ще можна дістатися по цьому глибокому снігу, босоніж і в самих піжамах?

Яцек схопив Ніну за руку, і вона не запротестувала. Лише озирнулася на мить, аби глянути на зруйнований палац. Одне крило на вигляд було цілим, але друге перетворилося на купу сміття, над якою ще курилося.

Все, що вони встигли зібрати, усі їхні старанно підраховані запаси їжі, ковдри, вбрання, свічки, дрова — все загинуло.

Дівчина відвела погляд.

І тоді вона їх побачила.

Оті дві фігури. Їх було ледь помітно у темряві на тлі темно‑синього неба, в самому кінці вулиці, що упиралася в гірський схил. Одна фігура — людська, висока та худорлява, а інша — то була не людина, а якась звірюка, на вигляд великий собака чи вовк. Вона застигла поряд зі своїм господарем, і її витягнутий писок наче принюхувався до темряви.

¹⁰ Емпатія (англ. empathy) — співпереживання, вміння поставити себе на місце іншої людини.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ,

в якому Ніна стає свідком щоразу дивніших подій та починає непокоїтися

Собака виринув із імли: великий і сірий, зі збитою шерстю, дуже схожий на вовка. Ніна здригнулася. Тварина зупинилася та схилила набік голову.

— Привіт, — виштовхнула Ніна крізь стиснуту горлянку.

Не боялася собак, але цей був винятково велетенський. Якби зустріла його в лісі, напевне вирішила б, що це дійсно вовк, але тут, посеред міста, це мав бути звичайний пес, тільки надто високий.

Якийсь час вони розглядали одне на одного. Сніжна імла глушила вуличні звуки: туркотіння возів бруківкою, звук підборів, що човгали по грязюці тротуарів. Все доходило до Ніни стлумленим, наче у вухах її була вата. Добре чула лише глухе ричання, що доносилося з собачої горлянки. Зелені очі поблискували, немов два ліхтарики, підвішені у клубкуватій імлі на висоті стегна дорослої людини.

Якби він хотів перегризти мені горлянку, то йому не було б потреби навіть високо підстрибувати, подумала дівчина.

— Е‑е‑е… Ти ж не скривдиш мене, еге ж? Адже ти добрий милий песик…

Тварина гарикнула ще раз, а Ніна відчула, як по її спині тече струмочок поту. Що їй тепер робити? Тікати? Ні, це була не найкраща думка: десь вона читала, що якщо людина починає бігти, то у собаки вмикається інстинкт погоні. Кликати на допомогу? Навколо було чимало людей, вона виразно чула звуки суперечки, що доносилися десь з‑за її спини, але, здається, нікого не цікавила чотирнадцятирічна (ну, майже чотирнадцятирічна) дівчина, яка за мить сконає на тротуарі, стікши кров’ю з розірваної горлянки.

Уява Ніни розігналася, підсовуючи все похмуріші картини: люди наступають на червону калюжу, що розтікається під їхніми ногами, та байдуже йдуть далі, в імлу, навіть не помітивши, що поряд із вулицею дівчина‑підліток щодуху б’ється за своє життя. Може, хтось врешті‑решт об неї перечепиться, але тоді вже буде запізно і…

Пес знову гарикнув, а тоді стрибнув.

У Ніни підігнулися ноги. Вона заплющила очі, стискаючи повіки, хотіла ще закрити рукою горлянку. Не встигла. Відчула лише подмух кількадесяти кілограмів м’язів та хутро, що пронеслися поряд, а потім почула знайоме гарчання — вже за спиною.

Вона розплющила очі та розвернулася на все ще м’яких ногах.

Позаду неї в імлі стояла найдивовижніша пара, яку їй досі доводилося бачити. Ксьондз, що був неначе з карикатури: низенький, із великим черевом, яке обтягувала сутана, що її саме зараз рвав пес. Поряд — жінка, на відміну від ксьондза висока та худорлява, у довгій, до землі, чорній сукні та капелюшку з вуаллю. Увесь цей одяг ніби принесло з дев’ятнадцятого століття, а туман, що клубочився навколо, створював враження, що дівчина опинилася десь на сторінках готичного роману.

— Нехай пані заспокоїть свого пса, — стогнав ксьондз, тимчасом як тварина глухо ричала, рвучи полу сутани. — Я не… Ах, най йому грець!

— Мій син мертвий, — говорила жінка, яку Ніна подумки назвала Чорною Дамою. — І його досі не поховали. Треба зробити йому гідний похорон. Християнський.

— Абсолютно… Не погоджуюся… Це якесь… — ксьондз відчайдушно засопів, намагаючись вишарпнути сутану із псячого писка. — …це безумство… Прошу відкликати тварину! — верескнув він раптом, таким вдивовижу тонким голосом, який абсолютно не відповідав поважності його духовного стану.

— Алексе, досить!

Пес неохоче відпустив здобич і трохи відступив, а Ніна лише зараз помітила, що у тварини трохи скошені очі. Мабуть, тому вона й вирішила, що Алекс вирішив кинутися на неї, а не на чоловіка, який стояв у неї за спиною.

— Ходімо додому, — скомандувала Чорна Дама, відтак звернулася ще до ксьондза: — А з вами, пане пробощ, ми побалакаємо завтра.

— Завтра я не маю… — ксьондз замовк, бо жінка вже відвернулася та пішла собі, із собакою, яка гордовито ступала поряд.

Вони пройшли біля Ніни, але не звернули на неї уваги. Потім обидва зникли в кам’яниці, куди п’ятнадцять хвилин тому увійшов Яцек.

Ніна чекала, мерзнучи в імлі й роздумуючи, що вона, власне, побачила. Жінка, безсумнівно, була вдягнена доволі дивно, але справляла враження того, хто добре знає, чого, власне, хоче.

А хотіла вона похорон сина. Християнський похорон. То чому ксьондз відмовляв їй у тому? Бо померлий був самовбивцею? А може, вбивцею? Але таких людей також ховали, хоча й без відповідних церемоній. То про що Чорній Дамі йшлося?

Вона вигадала кілька можливих відповідей, одна фантастичніша за другу. Коли роздумувала про п’яту поспіль (де були вампіри та відчинені поночі могили), хтось ляснув її по плечу. Дівчина аж підстрибнула.

— Гей! — гукнув її Яцек. — Замерзла?

— Ні. Ну, може, трохи. Ти щось з’ясував?

— Багато чого, — похвалився він. — Перше, цей мужик, він зветься Зенон Пєтшицький, знайшов автівку два тижні тому серед лісу.

— Отак просто — у лісі?

— Нібито. Натрапив на неї, коли пішов ставити сільця. Не сказав цього вголос, але я здогадався. Мужик тримає на стіні у квартирі рушницю, а в каструлі готувалося щось, що пахло, як рагу із зайця.

— Може, це був кролик? Я бачила тут у дворах клітки. Зрештою, яка різниця… Кажи, що там із автівкою.

— Ну, тож він знайшов її випадково й суто із цікавості зазирнув всередину. Авто в якійсь глушині — це ж доволі дивно, ні? Начебто спочатку він вирішив, що хтось там заснув або що якась молода пара приїхала сюди на амори. Це значить…

— Я знаю, що це значить.

— Авжеж, — Яцек трохи почервонів. — Двері виявилися відчиненими, а машина — порожньою. Не було там нічого, ну, знаєш, підозрілого, за винятком того спаленого сидіння: ніби хтось вийшов, укинув всередину щось легкозаймисте, а потім причинив дверцята та пішов собі. Гадаєш, хтось хотів спалити ту «Варшаву» і в такий спосіб її позбутися? Якщо так, то трохи прорахувався. Напевне, це був хтось, хто мало знається на фізиці й не знав, що як відрізати доступ повітря, то вогонь швидко згасне, — пояснив із мудрим виразом обличчя.

— І там не було нічого, що говорило про власника? Жодних документів чи чогось подібного?

— Начебто ні, тому Пєтшицький вирішив, що може ту «Варшаву» привласнити. Не міг нею виїхати, бо не мав ключів, тож приїхав зі шваґером трактором та доправив автівку на тросі. Потім поставили її на подвір’ї, вийняли, що змогли, та продали наліво. Так було легше, бо якби захотів продати всю машину, то одразу хтось запитав би про папери.

— І ти йому повірив, коли він сказав, що всередині не було документів?

— А я знаю? — Яцек стенув плечима. — Якщо хтось прагнув позбутися тієї «Варшави», то напевне не залишив би всередині права, чи не так? Нібито там був лише записник.

— Записник? — Ніна одразу зробилася уважною.

— Але без прізвища чи адреси. За змістом також незрозуміло, кому він належав. Так стверджує Пєтшицький.

— Авжеж, — пирхнула Ніна. — І де той записник тепер?

— Пєтшицький віддав його своїй доньці, бо там ще було чимало порожніх сторінок, на яких можна малювати.

— А ти не просив, аби тобі той записник показали?

— Боже, Ніно, я мав удавати любителя автомобілів, а не старих нотатників. Мужик наприкінці й так дивився на мене доволі підозріло.

— Що ж, — зітхнула дівчина. — Щось придумаємо.

Яцек кілька разів тупнув по тротуару.

— Як гадаєш, нам чекати на Тамару та Хуберта чи, краще, підемо собі? Я страшенно змерз і, сказати щиро, зголоднів.

Ніна також починала відчувати голод. Вона глянула на годинника, якого пані Ева позичила їй на час канікул. Була чверть на другу.

— Почекаємо ще трохи, а якщо вони не з’являться за пару хвилин, то підемо.

Вже п’ять днів вони гостювали у Вовчих Долах — за цей час навчилися битися, стріляти з пістолета, відчиняти двері шматком вигнутого дроту та маскуватися, граючи різні ролі (це останнє особливо сподобалося Хубертові). Вільний час вони мали лише ввечері, а це було надто пізно, щоб десь гуляти. Сьогодні вранці, по двох годинах інтенсивного тренування, опікунка вперше звільнила їх аж до обіду. Вони тоді вирішили, що Яцек та Ніна довідаються щось про «Варшаву», а Тамара та Хуберт тим часом оглянуть містечко, якого вони досі не мали нагоди побачити.

«От тільки в такій імлі це все одно не мало сенсу», — подумала Ніна.

— Напевне, вони зараз у якійсь кав’ярні, ласують тістечками, — буркнув Яцек, чиї думки, схоже, йшли тими самими стежинами. — Як вважаєш, візьмуть щось для нас? Я б з’їв безе з малиною…

— Зараз лютий, тож я б не розраховувала на малину.

— Ну, тоді щось інше, наприклад вершкове. Або пташине молоко. Або…

Поки Яцек фантазував, Ніна знову глянула на годинник. Хвилини тягнулися нескінченно довго, вологий, імлистий холод якимсь дивом проникав навіть крізь цупке пальто. Дівчина ворухнула захололими пальцями ніг. Жалкувала, що не вдягнула другі шкарпетки.

Вулицею проїхала повна меблями вантажівка, і Ніна провела її поглядом. Це була вже друга така машина за день, відзначила вона, але не стала над цим задумуватися.

— Ходімо, — сказала, коли вантажівка зникла вглибині вулиці. — Тамара та Хуберт, мабуть, самі повернуться.

* * *

У пансіонаті вони перевдяглися, потім Яцек спустився на кухню, щоб вициганити щось до обіду, а Ніна постукала до кімнати пані Еви.

— Увійдіть.

Опікунка сиділа біля трюмо, старанно фарбуючи нігті. Лак мав кривавий колір, так само як светр, який Ева Вишневська носила до чорної спідниці. Ніна не вперше вже здивувалася, яким чином ця елегантна жінка, що виглядала так, наче все життя провела у кав’ярнях, п’ючи вино та дискутуючи із симпатичними чоловіками, може до всього того ще й чудово битися. Дзюдо, нагадала собі дівчина. Цей стиль звався дзюдо та походив з Японії. Ніна відчувала, що, незважаючи на свої симпатії до екзотичних країн, вона його не полюбить. Дотепер відчувала м’язами кожну хвилину, проведену на тренуваннях, хоча пані Ева всіляко намагалася її щадити — може, через синці, а може, просто вирішила, що з Ніни й так нічого путнього не вийде.

— Тобі щось потрібно?

Жінка відклала лак на трюмо. Ніна помітила перший том «Саги про Форсайтів», що лежав поряд, й подумала, чи не змогла б вона ту книжку позичити на вечір, але потім кахикнула та розповіла історію «Варшави», знайденої на міському подвір’ї. Ева Вишневська слухала уважно. Не зводила брови, не кривилася і жодним своїм лицевим м’язом не дала зрозуміти, цікаво їй все це слухати чи навпаки, дуже нудно. І заговорила, лише коли Ніна закінчила свою історію.

— Не думаю, щоб це була та сама автівка, що належала Константу Ригєлю, — сказала. — Але, вочевидь, я зателеграфую поручнику Лису та попрошу перевірити її реєстраційний номер. Звісно, це може затягнутися, тож не сподівайся на відповідь швидше, аніж за кілька днів.

— І ви повідомите міліції?

— Авжеж. Якщо водій кинув ту машину, а потім десь собі пішов, то треба його пошукати.

— Гм‑м… Дякую.

Ніна опанувала здивування. Вона рішуче не була призвичаєна до дорослих, які б сприймали її настільки поважно; більшість у такій ситуації вважали б дівчину за дитину, яка щось там собі вигадала, бо їй стало нудно.

— Ти ж розумієш, що коли хтось облишив машину, а потім пішов собі в гори, то, скоріше за все, він уже мертвий?

— Т… так.

Раніше вона про це не подумала, але пані Ева, вочевидь, мала рацію: за таких температур ніхто б не витримав у лісі й понад два дні, а тим більше два тижні.

* * *

Тамара та Хуберт увірвалися до їдальні посеред обіду, червоні від морозу, із блискучими очима. Пані Ева послала їм від свого столика суворий погляд, а господиня одразу побігла за двома додатковими тарілками, у яких парував картопляний суп.

— Страшно довго вас не було, — сказав Яцек із ротом, набитим налисником. — Ви оце весь час блукали в цій імлі?

— Ні, — Тамара зняла пальто, сиплючи навколо снігом, та присунула собі стілець.

— Ми сиділи в кав’ярні, — додав Хуберт, також знімаючи з себе верхній одяг. Звільнене з‑під капелюха темне волосся розсипалося по блідому чолі, й у цю мить хлопець більше, ніж зазвичай, нагадував похмурого поета. — Зветься «Веселкове» й винятково мальовниче.

— І в них там чудові безе, — Тамара вишкірила зуби, а Яцек кинув на неї погляд, сповнений страждання.

Коли спізнілі швидко прикінчили суп, Ніна розповіла всі новини, що Яцек узнав про «Варшаву», а потім передала свою розмову з пані Евою.

— Мені здається, ми повинні поговорити з донькою Пєтшицького, — закінчила вона, ганяючи тарілкою останній шматок налисника. — І переконати її, щоб вона показала нам той нотатник. Там може бути щось, що наведе нас на слід водія.

— Ти хочеш знову піти до Пєтшицького? — Яцек мав скептичний вираз обличчя. — І що ти йому скажеш? Вчора нас зацікавив металобрухт на вашому подвір’ї, а тепер хочемо порозмовляти з вашою донькою? Та він нас викине геть, перш ніж ми встигнемо два слова промовити.

— Тому ми спробуємо здибати її десь назовні. Зараз канікули, отож раніше чи пізніше, мала вийде погратися в снігу. А якщо ні, то піде нагодувати кролів або за вугіллям до підвалу. Ми можемо піти туди під вечір, як тільки пані Ева дасть нам вільний час. Тамара могла б порозмовляти з нею — у неї виходить спілкуватися з дітьми.

Ніна глянула на старшу дівчину, але та чомусь скорчила заклопотану міну.

— Агов, Ніно, не ображайся, але на вечір у нас інші плани, — сказала вона, відсунувши порожню тарілку від супу. — Чи то в мене та Хуберта, але ви також можете долучитися.

— Інші плани? — Яцек нахмурився.

— Ми у тій кав’ярні зустріли пару місцевих хлопців, — пояснила Тамара, беручи від пані Коцюби тарілку з налисниками.

— І одну дівчину, — додав Хуберт таким замріяним голосом, що перед очима в Ніни одразу встала крихка блондинка із хвилястим волоссям, трохи старша за Хуберта. Його улюблений тип.

— І одна дівчина, так, — Тамара увіткнула виделку в налисник. — Ми трохи порозмовляли, і вони врешті‑решт запросили нас до себе. Тобто до Янека та Сташека, це брати, одному шістнадцять років, другому — сімнадцять. У них вдома грамофон та диски з американською музикою. Можете долучитися до нас, бо ми вже сказали їм, що нас тут четверо і що проводимо канікули під наглядом тітки.

— Але… — Ніна замовкла.

— Адже пані Ева сказала, що піде до міліції, — відізвався Хуберт. — А це значить, що ми вже не повинні цим займатися. Це завдання для міліції, а не для нас.

— Слухай його, бо мовить мудрі речі, — Тамара відкусила шматок налисника, ковтнула з виразним задоволенням, а тоді глянула на Ніну та Яцека. — То що, припинимо вже бавитися в слідчих та сходимо на справжню вечірку?

Ніна була наче роздерта навпіл: з одного боку, вона хотіла послухати американську музику; з іншого — від самої думки про зустріч із старшими хлопцями (а одному було сімнадцять років, він був майже дорослий!) у неї у шлунку щось стискалося.

Крім того, подумала вона, слідство — це не гра, а дещо дуже серйозне.

— Я йду розмовляти з донькою Пєтшицького, — сказала, розуміючи, що в голосі її чути дурнувату дитячу затятість. — А ви робіть, як самі знаєте.

— Вольному воля, — Тамара стенула плечима. — Яцеку?

— Можеш іти з ними, — сказала Ніна поспішно, бо в хлопця було таке обличчя, немов він от‑от розплачеться. — Я не ображуся на тебе.

— Піду з тобою, — вирішив той героїчно.

Дівчині здалося, що він зробив це лише через схильність до неї, а не тому, що насправді мав бажання продовжувати слідство. На мить вона відчула себе дуже самотньою.

* * *

Ева Вишневська зникла по обіді на півгодини, а коли повернулася, то заявила, що сьогодні урок стрільби скасовано.

— Тому що міліція обшукує ліс, — одразу здогадалася Ніна. — Шукають того водія «Варшави»?

Жінка кивнула.

— Авжеж, а ми не хочемо, аби про наше навчання знали.

— Отже, тепер у нас більше вільного часу? — зрадів Яцек.

— Аж ніяк. Ми підемо у підвал та ще трохи потренуємося.

Ніна подумки застогнала. Схоже, що день обіцяв бути доволі паскудним.

За півтори години їй знову довелося рюмсати на маті від болю та приниження. Тож вона вирішила, що сьогодні не просто паскудний день, ні, це був король усіх паскудних днів, а може, навіть їхній імператор.

Вона сіла поряд із Хубертом, що похмуро втупився у стіну. На маті зараз тренувалися Яцек та Тамара: він підбив їй ноги та перекинув, вона у відповідь схопила його за коліна, кинула на підлогу та почала душити. Обидва сміялися, неначе перекидання, копання та придушення були найкращою розвагою на світі.

Хуберт та Ніна мовчали. Нарешті дівчина наважилася озватися першою.

— Слухай, — сказала тихо, так, щоб не почула пані Ева. — Тобі справді подобається ця боротьба?

Хлопець знизав плечима. Ніна, якій дзюдо геть не подобалося, вже навчилася обмежувати свою активність до абсолютного мінімуму: виходила на мати, лише коли її викликали, й відходила під стіну, ледве тренерка це дозволяла. Хуберт, навпаки, виходив добровільно, коли пані Ева демонструвала якийсь новий прийом, а, отримавши своє, терпляче зводився на ноги і з похмурою, затятою міною просив повторити. А потім ще раз. Було в цьому щось… дивно мазохістське.

— Так собі, — признався він, не дивлячись на Ніну.

— То чому ти на це погоджуєшся?

— А чому погоджуєшся ти?

Вона зітхнула.

— Бо я вже відмовилася від стрільби. Якщо тепер не стану ще й битися, пані Ева напевне відправить мене назад до школи. Але якби ми підійшли до неї обидва та попросили, щоб вона змінила нам це дзюдо на щось інше, то, може, вона б погодилася на це.

— Для мене дзюдо нормальне, — Хуберт нарешті глянув на неї. — Справді. Я хочу бути актором, а їм треба вміти робити різні речі. І вони мусять бути сильними, спортивними.

— Але ж у фільмах бійки несправжні.

— Не зовсім, бо ж каскадери не замінять актора цілком і повністю. Зрозуміло, що він не повинен битися як справжній майстер, але хоча б щось треба вміти, і що більше він уміє, то краще. Крім того, я можу виступати на сцені, а там вже тебе ніхто не замінить.

Ніна подумала про зниклого батька Хуберта, який був актором і якого вона колись обіцяла собі знайти. Обіцянки вона не дотрималася, бо не мала зеленого поняття, як до того взятися, й досі відчувала докори сумління.

Хотіла щось сказати, але пані Ева плесканням в долоні оголосила кінець занять. Хуберт підвівся, відтак подав руку Ніні, допоміг встати. Тамара та Яцек вже підходили до них, як завше, штурхаючи та пхаючи одне одного.

Настав час дозвілля.

* * *

— Холодно тут, — поскаржився Яцек. — Ще й смердить.

І справді — смерділо, але куточок за смітником був єдиним місцем, звідки вони могли непомітно спостерігати за дверима, що вели до кам’яниці Пєтшицьких. Ніна відіпхнула ногою картопляні очистки, обліплені холодною грязюкою.

Сміттєвий бак був присипаний снігом, і там усередині щось шурхотіло і колотилося в металеві стінки: мабуть, бездомний кіт чи дика звіринка, яка в пошуках їжі прибрела з лісу аж сюди. Про всяк випадок Ніна трохи підняла кришку, аби тварина могла вилізти, і з бака потягнув солодкий, гнилий сморід. Тепер смерділо вдвічі дужче, і дівчина скривилася, відвертаючи обличчя.

Думала про Тамару та Хуберта, які зараз слухали платівки, пили гарячий чай та жартували собі з новими приятелями. Що гірше, Яцек, похмурий та нашорошений, у пальті з натягнутим на голову капюшоном, напевне уявляв те саме, що й вона.

Уже звечоріло; з неба злетіли кілька самотніх сніжинок і миттєво розтали на вкритому багнюкою подвір’ї. Гойдалка у дворі поскрипувала, коливаючись під вітром, а зламане авто в сутінках походило на пошматований скелет якогось дивного створіння, що приповзло сюди навмисне, аби померти. Морозу не було — коли вони виходили з пансіонату, термометр показував два градуси вище нуля, — але пронизлива волога в повітрі була просто нестерпна, куди тим морозам.

Ніна тремтіла, обійнявши себе руками. З того часу як вони приїхали до Вовчих Долів, погода коливалася поміж спорадичними опадами снігу та багнюкою під ногами, імлою та мжичкою, тож дівчина мріяла про нормальну зиму із заметами на узбіччях доріг, сніговими бабами та лютим холодом, який склеює ніздрі при кожному вдиху.

Хай навіть прихід такої зими означатиме, що містечко на якийсь час буде відрізане від світу.

— Скажи мені ще раз, яка та донька ззовні, — Ніна відізвалася лише для того, аби перервати тишу, бо мовчанка зробилася важкою, наче камінь.

— Та я ж казав, — буркнув собі хлопець, притупуючи, аби зігрітися. — Шість чи сім років, світле волосся, трохи вилуплені очі. Бридуля, щиро кажучи. Звуть її Кароліною.

Ніна скептично глянула на небо, що ставало все темнішим. З кожною хвилиною шанси зустрітися з дівчинкою танули, бо які батьки випустять шестирічне маля в зимову мряку? З іншого боку, це ж була провінція, а не велике місто, тут всі одне одного знали й навряд чи особливо переймалися безпекою. Правду сказати, розмовляти з дівчинкою в сутінках не було гарною ідеєю: якщо мала перелякається, то потім не захоче «співпрацювати».

Ніна роздумувала про це все, зважала «за» та «проти», коли двері кам’яниці рипнули й на подвір’я вийшов хтось невисокий і тоненький. У руці малої було відро, яким вона намагалася розмахувати, щоб додати собі рішучості.

— Це вона, — просичав Яцек.

Ніна завагалася, бо раптом втратила всю сміливість. Вона не дуже любила дітей, а ті відповідали їй взаємністю. Втім, вона не могла відступити, особливо зараз, після того як Яцек погодився супроводжувати її і майже годину мужньо стояв біля смітника, вдихаючи паскудні запахи.

— Привіт, — сказала дівчина, виходячи з тіні та роблячи найпривітніше обличчя, яке тільки зуміла.

Мала підстрибнула та витріщила на неї круглі очі. Комплектом до них йшов горбатий ніс та капловухість, що дівчинка безуспішно намагалася приховати двома тонкими косичками. Кароліна й справді не була красунею, хоча й бридкою її не можна було назвати. На вигляд… доволі характерна, це, мабуть, влучне слово. Якби Ніна вміла малювати, то охоче б малювала саме такі обличчя.

— Привіт, — дівчинка сильніше замахала порожнім відром. До грудей вона притискала невелику ганчірну ляльку і дивилася дуже пильно. — Хочете найняти кімнату?

— Кімнату? — здивувався Яцек, який за мить долучився до Ніни.

— У нас є вільна кімната, й ми інколи її здаємо, — пояснила Кароліна. — Перш ніж пані Коцюба відкрила пансіонат, у нас постійно були якісь гості, бо в нас дешевше, ніж у палаці. І ми краще годуємо, — додала вона гордовито.

— Вірю, але нам не потрібна кімната, — відізвалася Ніна. — Ми хочемо побачити той нотатник, який ти отримала від тата. Той, для малювання, в якому частина листочків вже списана. Пам’ятаєш?

— Ми лише поглянемо — і одразу віддамо, — запевнив Яцек. — А у твого тата через це не буде ніяких проблем.

Мала не дуже зраділа почутому.

— Тут вже були пани з міліції та розпитували про авто. Казали, що тато погано вчинив, що привіз його з лісу.

Ніна подумки вилаялася: вона спочатку повинна була порозмовляти з Кароліною, а вже потім просити пані Еву про допомогу. Що ж, тепер було запізно.

— І що, вони забрали нотатник? — запитала вона, навіть не намагаючись втішити дівчинку.

Кароліна похитала головою.

— Ні. Тато не сказав про нотатник. Він мій. Я ховаю його під ліжком та малюю в ньому різні речі. У нього шкіряна обкладинка, і він дуже гарний.

— Чудово. А ми могли б його побачити? Це дуже важливо. Пан, який їхав машиною, міг бути нашим знайомим, і ми хочемо дізнатися з того нотатника, чи це насправді він.

Мала про щось гарячково міркувала.

— А якщо я покажу вам нотатника, ви візьмете мене із собою?

— Взяти із собою? — перепитав Яцек, здивовано перезирнувшись із Ніною. — Куди тебе взяти?

— Ну, туди, де ви мешкаєте, — Кароліна уперлася очима у власні черевики, нервово переступаючи з ноги на ногу. — Бо ви ж здалеку, так?

— Тобі тут погано? — запитала Ніна, але дівчинка знову похитала головою.

— Тато тебе б’є? — спробував Яцек.

Ще одне похитування, цього разу рішуче. Вона от‑от розплачеться, подумала Ніна із страхом. Треба сказати їй щось втішне, може, навіть підійти та притулити до себе. Натомість вона стояла як паралізована.

— Чи матуся?

Дівчина хлипнула носом.

— Всі мене люблять.

— Тоді в чому річ? — допитувався Яцек.

Але перш ніж мала встигла відповісти, в темряві щось гуркнуло: відкрилось вікно.

— І що там із вугіллям? — почувся голос згори, який, безсумнівно, належав Пєтшицькому. — Ти нарешті прийдеш чи нам чекати до ранку? Із ким ти там завелась?

— Я маю йти, — сказала Кароліна.

Раптом вона тицьнула в руки Ніні ганчіркову ляльку та побігла до підвальних дверей. Яцек негайно схопив Ніну за руку і потягнув на вулицю.

— Тікаємо, бігом.

Дівчина побігла слідом.

— Як уважаєш, він нас упізнав? — запитав Яцек, коли вони вже були на тротуарі.

— Навряд чи, бо темно вже, — вона глянула на ляльку і, не розуміючи, що з нею робити, заштовхнула до кишені пальта. — Дивна дівчинка. Що вона мала на увазі?

— Напевне, вона посварилася з рідними. Як я був малий, то мама не хотіла купляти мені ковзанів. Це мене так зачепило, що коли до нас приїхала тітка, попросив її забрати мене із собою. Мабуть, і тут щось таке, ні?

Вона непевно кивнула.

— Що тепер?

— І гадки не маю, — зізналася вона.

Увечері життя у Вовчих Долах, схоже, завмирало, бо вулиця, якою йшли Яцек та Ніна, була майже порожня. Кілька цілих ліхтарів та світло з вікон допомагали оминати великі брудні калюжі, але час від часу підлітки вляпувалися у менші, не такі примітні. Ніна відчувала, що черевики її вже геть мокрі, а ще ж в обличчя штрикав крижаний дощ, змішаний із гострими кристаликами снігу.

— Ми можемо повернутися туди, хоча б для того, аби, наприклад, віддати ляльку. Але це лише завтра. Слухай… — вона кліпала очима, струшуючи холодні краплі, що осіли на віях. — А тобі не здається, що у Вовчих Долах відбувається щось… щось дивне?

— Бо хтось знайшов у лісі кинуту машину?

— Не лише. Кароліна поводиться дивно, а сьогодні вранці я бачила жінку в чорній старомодній сукні. Вона вимагала, аби ксьондз поховав її сина, а той називав її вар’яткою. А ще всі ці люди, які виїздять із містечка, і та корова, про яку ти розповідав…

Яцек захихотів:

— Я впевнений, що такого набагато більше. Тобто таких інцидентів. До речі, корова вже знайшлася, десь за пів кілометра від дому. Ніби ніхто її не крав, а вона сама втекла. Із замкненого на засув сараю. І це, мабуть, найдивніше, так? А сьогодні вранці зникла кімната.

— Себто, кімната? — Ніна так здивувалася, що спинилася просто посеред калюжі і не поспішала виходити. Ліхтарі залишилися далеко поза їхніми спинами, тротуар закінчився вже скількись кроків як, і густу мокру темряву тепер розпорошувало лише світло Яцекового ліхтарика. — Яким дивом може зникнути кімната?

— І гадки не маю, але так стверджує пані Анеля Якосьтам, не пам’ятаю прізвища. Двадцять років тому дід зробив їй на горищі додаткову кімнату, і от тепер кімнати немає, саме горище. А розповіла мені про це пані Коцюба. Їй відомо чимало речей, бо вся її родина довгі роки мешкає у Вовчих Долах і пані Коцюба знає тут кожного. І мене любить, еге ж. Я вчуся в неї готувати. Ви всі вважаєте, що я ходжу на кухню лише попоїсти, але…

— Почекай, — Ніна спробувала уникнути розмов про їжу та куховарство. — Якщо зникла всенька кімната, то це значить, що справа дійсно серйозна! Корову, хай як там було, міг хтось випустити якимсь хитрим способом, приміром, щоб досадити господарю, але кімнати отак просто не зникають!

— Ну, аж ніяк, — як на таку заяву Яцек здавався дивно байдужим. — Анеля — самітниця, мало хто в неї буває, а коли приходить, то лише на кухні й сидить. А дід помер уже кілька років тому, і хто тепер підтвердить — була та кімната чи ні? Пані Коцюба вважає, що жінка просто щось поплутала в тій своїй вічній самотності. Але якщо в тебе є потреба в чомусь таємничому, то вранці, коли я пішов розпитувати про авто, знайшов на наших сходах оце.

Він витягнув з кишені папірця та подав Ніні. Дівчина підсвітила знахідку ліхтариком: це була листівка, геть замацана, із виразними слідами чобіт.

— Двадцять шостого лютого, тут нерозбірливо, о якійсь годині… — почала вона вчитуватися в уривки тексту. — Якщо не хочете залишитися, то їдьте з міста… Осіб із запрошеннями ми очікуємо… Щось ще про одяг. Про що тут йдеться?

— І гадки не маю, але таких листівок там чимало.

— І всі так само нерозбірливі?

— Були й гірші, але я вибрав найкращу.

— Чому в такому разі…

Ніна замовкла, бо з протилежного боку наближався віз: було виразно чути, як стукотять копита та цмокає візник. Яцек зійшов з дороги на узбіччя, водночас запхнувши дівчину в кущі. Світло ліхтарика вихопило з темряви сріблясті краплі дощу, який падав тепер густо та скоса. А потім з темряви з’явилася кінська голова та кінські боки, над якими піднімалася пара. Тварина форкнула, чоловік, що правив возом, цмокнув ще раз. З міліцейського кашкета скрапувала вода. Далі на возі сиділи чотири чоловіка, всі у сірих плащах із піднятими комірами. А поміж ними…

Вони везуть труну, подумала Ніна, згадавши найдену в костелі картинку. Але це була не труна: просто загорнуте у брезент тіло.

Підлітки спостерігали, як віз, скриплячи та погойдуючись, проїздить повз них. Жоден не обізвався ані словом. Тільки коли цокання копит потонуло в шумі дощу, Ніна наважилася відкрити рота.

— Отже, його знайшли. Водія «Варшави» маю на увазі.

— Ага, — кивнув Яцек. — Швидко ж вони. Ходімо, треба поспішати, бо зараз саме вечеря. І я готовий закластися, що перш ніж ми скінчимо їсти, пані Коцюба вже все розповість. Вона…

— Знає тут кожного, — закінчила Ніна. — Я чула.

* * *

Хлопець помилився лише на пару хвилин. За вечерею пані Коцюба ще не мала жодних новин, але хвилькою пізніше, коли Ніна та Яцек допомагали збирати посуд зі столу, у вікно постукала невисока жіночка в хустці. Пані Коцюба зняла фартух та вийшла надвір. Жінки трохи поговорили, явно чимось збуджені.

Ніна із значенням глянула на Яцека.

— Я пішла до кімнати, — сказала вона. — А ти спробуй витягнути з неї якусь інформацію, коли повернеться.

— Чому я?

— Бо вона любить тебе, пам’ятаєш?

На другому поверсі вона зачинила за собою двері та впала на ліжко. Хвилини минали в тиші, що переривалася лише брязкотом посуду у кухонній мийці. Тамари та Хуберта не було: обидва вони мали повернутися лише о десятій, тож Ніна вийняла позичену в пані Еви книжку та спробувала читати. Втім, думки весь час поверталися до таємничих випадків у містечку.

Може, Яцек мав рацію і тут немає нічого надто вже дивного? Може, вона лише хоче, щоб щось таке було? Бо тоді вона могла б проводити слідство, відчувати себе важливою та потрібною.

Це була паскудна думка, але Ніна не могла її позбутися.

Змусила себе прочитати ще один розділ, і саме коли долі родини Форсайтів врешті‑решт її захопили, до кімнати без стуку увійшов Яцек.

— І що? — Ніна всілася на ліжку, миттєво забувши про красуню Ірен та її сімейні проблеми.

— Я про все довідався, — гордо заявив він. — Того чоловіка знайшли неподалік від автівки, метрів за двадцять. Там є глибоченький яр, унизу якого плине струмок. Схоже, він впав туди зі скелі та розбився насмерть.

— І?

— І нічого, я лише про це й дізнався.

Дівчина пирхнула.

— І це все? Які саме в нього були поранення? Можливо, хтось його вбив раніше, а потім просто скинув з тієї скелі? Це було вбивство чи суїцид? І, врешті, хто цей чоловік?

— Гадки не маю, — Яцек здавався ображеним. — Якщо хочеш знати такі подробиці, то зійди вниз і сама запитай.

— А щоб ти знав — і запитаю.

Вона взула капці та вже за півхвилини була на кухні, де пані Коцюба саме чистила почорнілий казанок. Коли Ніна встала у дверях, жінка закрутила воду та витерла руки.

— Тобі щось треба? — запитала. — Ще залишився шматок пирога, тому, якщо є бажання…

— Не хочу пирога, — завагалася дівчина.

Тепер вона повинна була б якось заговорити, здобути прихильність господині, наприклад, похвалити її кухню, і лише потім розпитувати про всі подробиці. Не могла ж отак, просто з мосту, цікавитися, які травми були у загиблого.

— Так? — пані Коцюба дивилася на неї лагідно та із заохоченням.

Ніна набрала у груди повітря.

— На обід у вас були пречудові налисники, — заявила. — Просто смачнючі. А крім того, я хотіла оце з’ясувати про чоловіка, якого міліція знайшла в лісі. Вас відомо, які в нього були рани?

— Не розумію, — заблимала жінка, трохи занепокоєна. — Ти кажеш про того чоловіка, із яким стався нещасний випадок?

— Про нього, — енергійно кивнула Ніна. — Ви впевнені, що це був нещасний випадок? Не було жодних слідів, які б вказували на участь третіх осіб?

Господиня витріщалася на неї, наче в дівчини виросли роги.

— Ну, я маю на увазі, — Ніна перла далі, хоча мала вже передчуття, що щось рішуче пішло не так, як треба, — чи не було слідів, які б вказували на те, що хтось міг його вбити, а потім скинути зі скелі. Або просто зіштовхнути. А може це було самогубство? Якщо, наприклад, у нього під нігтями…

— Це через кляті детективи, — сказала пані Коцюба стурбовано, відкладаючи казанок. — Діти читають такі брутальні романи, а потім…

— Я не читаю жодних брутальних романів! Ну, інколи читаю, але це справи не стосується. Мій інтерес є… є чисто професійним!

— Думаю, тобі варто почитати щось гарне, наприклад, якусь книжку Макушиньського[11], це чудовий письменник для молоді.

— Макушиньського я читала у десять років, і «Сатана із сьомого класу» мені навіть подобався. А решта — якась сентиментальна дурня, написана стилем, що мене геть дратує.

Ніна замокла. Пані Коцюба дивилася на неї зі стиснутими устами.

Дівчина зітхнула.

— Перепрошую, — сказала. — Я не хотіла образити вашого улюбленого з дитинства автора. Ну, я й надалі вважаю, що… Та нехай йому. Я насправді перепрошую. І насправді хотіла б…

— Мені здається, тобі вже час.

— Але…

Пані Коцюба демонстративно відвернулася, і Ніна з відчуттям поразки попленталася нагору.

На другому поверсі Яцек відчинив двері та визирнув із хлоп’ячої кімнати.

— І як, узнала щось ще?

— Ні, — буркнула Ніна, не знаючи, злиться на Яцека чи, може, на себе саму.

В очах хлопця блиснуло щось на кшталт сатисфакції. Але, може, це їй лише примарилося.

* * *

«Що з мене за детектив, якщо я навіть не здатна розмовляти з людьми? — думала Ніна, завзято чистячи зуби. Спершу Кароліна, тепер пані Коцюба. Я абсолютно ні на що не спроможна. А якщо поручник Лис…» Якщо Лис врятував Ніні життя через її розумність, пожертвувавши при цьому кимось іншим, а вона тепер виявилася настільки абсолютно непридатною, то хтось даремно помер за неї.

Вона не хотіла про це думати, але як же було не думати?

Інколи намагалася уявити собі цього анонімного когось, хто (можливо) був вбитий замість неї в Інституті Тотенвальд.

Це був хлопець чи дівчина?

Чи Ніна полюбила б його? Або її?

Чи мали вони спільні інтереси?

«Та досить, — суворо наказала сама собі. У Тотенвальді ніхто замість тебе не помер».

Вона відкрутила воду і забралася у ванну. Гаряча купіль трохи поліпшила її настрій. Але гнітила думка, що сьогодні вона нічого не досягла, хоча мала досягти дуже багато.

«Цікаво, — подумала вона, витираючись шорстким рушником, — чи у Шерлока Голмса бували такі чорні дні, перш ніж він став славетним детективом?»

Коли вона надягала через голову нічну сорочку, то почула в коридорі піднесені голоси Тамари та Хуберта, вони чогось дуже веселилися. Ніна усвідомила раптом, що чує сміх старшого хлопця чи не вперше за час їхнього знайомства. Сміявся він дуже приємно: тихо, наче трохи несміливо і з легкою нотою меланхолії.

Вона схопила капці та босоніж побігла до кімнати, де Тамара саме знімала черевики.

— Ви повернулися, — сказала не надто ласкаво. — Як воно було?

— Файно, — Тамара сіла на ліжку, яке тихенько скрипнуло під її вагою. — Спочатку ми танцювали під музику, а потім просто розмовляли. Вони розпитували, що ми тут робимо, — захихотіла вона, ворушачи пальцями ніг у шкарпетках.

— І що ви їм сказали? — насторожилася Ніна.

Якщо Тамара або Хуберт проговорилися про янголів, Інститут та всю їхню групу…

— Спокійно, — старша дівчина позіхнула. — Хуберт їм такого понавигадував! Сказав, що ми проводимо канікули з тіткою, а вранці та вдень не можемо нікуди піти, бо маємо жахливі хвости у школі, тож тітка пильнує, щоби їх підтягували. Здорово закрутив. Я й не знала, що він ладен так брехати. Я мало сама в це не повірила, серйозно. А що у вас? Якісь нові цікаві зустрічі з потворами? Слідства та таємничі смерті?

— Міліція знайшла у лісі тіло водія «Варшави», — сухо відповіла Ніна, ображена легковажним тоном подруги. — Начебто він упав там зі скелі та вбився.

— Супер. Тобто, — схаменулася Тамара, — не супер, що він вбився, а те, що його знайшли. Принаймні цю проблему вирішено. Прокляття, я з ніг валюся. Але все одно було файно. Наступним разом мусиш піти з нами. Побачиш, тобі сподобається.

— Ясна річ.

Тамара пройшла до ванної із рушником на плечі, а Ніна залишилася сама.

Дивилася у вікно, слухаючи плюскіт води з ванної.

«Вона навіть не запитала про нотатник, — подумала Ніна спересердя. Хоча навіщо їй це треба? Адже все це пусте, дурнувата гра у слідство».

Сердита, вона підхопила кинуте на спинку стільця пальто, щоб повісити його на вішак.

З кишені випала лялька.

Ніна підняла її без особливого інтересу, потім наблизилася до вікна, щоб розглядіти краще, і… затамувала подих.

Надворі падав сніг. І не дрібна каша, як до цього часу, але великі, лапаті сніжинки, ніби таке собі янгольське пір’я. Їх ставало чимдалі більше, а тоді закружляв‑задмухав вітер і чорноту за вікном змінила біла заметіль.

У Вовчі Доли прийшла справжня зима.

¹¹ Макушиньский К. (1884–1953), польський письменник, один із найпопулярніших письменників у Польщі між світовими війнами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ,

де Ніна таки розгадує таємницю нічного звіра, але в неї все одно залишається море запитань

Обережно! — просичала Ніна.

— Я завжди обережний, — буркнув Яцек.

Обидва не зводили очей із сірника, якого пожирав крихітний вогник. Той сірник був перший і останній: вони дивом знайшли його у квартирі, яку напередодні очистили від їжі, одягу та інших таких корисних речей.

Хлопець повільно підніс сірника до згорнутого в кульку папірця, що лежав у грубці. Згори на кульку накидали дров: раніше то була дошка для салатів, яку вони покраяли пилкою. Не мали вугілля чи товстішої деревини, але наразі тим годі було перейматися. Коли вогонь розгориться, вони палитимуть книжки — тут знайшлося чимало товстезних та запилених кухарських енциклопедій, які Ніна не мала наміру жаліти. Бо йшлося лише про те, аби перебути ніч до ранку, а тоді вони вже щось зметикують.

Звісно, якщо доживуть до того ранку.

Дівчина схилилася над пічкою та спостерігала, як дрова облизує вогонь.

— Не займеться.

— Все буде гаразд, спокійно, — невпевнено відповів Яцек, — почекай‑но трохи.

Полум’я пригасло. Але за мить — Ніна вже боялася дихнути — таки вистрелило вгору.

— Неси ще паперу. Невже у нас немає жодної свічки?

— На жаль.

Вона видерла чергову сторінку з «Польського кулінарного мистецтва». «Качка в помаранчах», — прочитала у світлі маленького вогника. Хай там що, ніхто вже не скористається тим рецептом. У магазинах помаранчі востаннє продавалися ще до війни.

На мить вона уявила себе на безлюдному острові. Таємничі хащі, просочені ароматом екзотичних квітів, за спиною погрозливо рикають дикі звірі, а в неї, щоб розпалити вогнище, залишається один‑єдиний сірник… Інколи такі фантазії допомагали їй, надихали у скрутну хвилину.

Вона розповіла про острів Яцеку.

— Подумай, то могло б виявитися пригодою нашого життя, еге ж?

Хлопець пирхнув.

— А тут що у нас? Пригода місяця?

— Сподіваюся, вона затягнеться не більше як на квартал, — зітхнула Ніна. — Та найліпше вибратися звідси до початку канікул.

Дерево нарешті розгорілося. Вони зачинили грубку — і на кухні стало зовсім темно. Якщо перед тим Яцека було чітко видно у світлі полум’я, тепер він здавався лише чорною плямою на сірому тлі. Ліхтарика вони не запалювали, бо батарейки ледве дихали.

— До речі, дякую, що ти мене тоді, ну… розбудив.

— Та нема за що, — він висунув руку, щоб поплескати Ніну по плечу, але промазав і ляснув по щоці. — Я подбаю про тебе, не хвилюйся.

«Я й сама здатна про себе подбати», — подумала дівчина, але промовчала, бо якось уже не була в тому впевнена. Якби не Яцек, її, ймовірно, уже не було б на світі.

— Вранці пошаримо в руїнах, може, якісь харчі вдасться врятувати, — сказав хлопець. — А як ні, то є ще чимало квартир, де щось має бути.

— Але найближчі квартири ми вже обчистили, тепер треба шукати десь подалі, — нагадала вона йому. — Аби тільки все там не замерзло і не згнило.

— Не кажи дурниць. Перше, коли воно замерзло, то вже не згниє, та й чимало заморожених речей придатні до вживання. Маємо дякувати, що зараз зима, а не спекотне літо, бо тоді б точно мали клопіт. Є ідея… — Яцек оживився. Тепер, коли життя підкинуло йому конкретне діло, хлопець знову був при доброму гуморі.

— Ну?

— Збудуймо санчата! Я помітив в одному з помешкань лижі, можна з них зробити полозки…

— А ми, часом, не спалили ті лижі в пічці?

— Ми кидали в пічку суціль дерев’яні, але є такі, що мають металеву основу. Спалити їх не спалиш, а от на полозки згодяться. Треба лише склепати до них кошик, куди можна скласти речі. Проїдемо із санками крізь усе містечко, від центра до околиць, і назбираймо дорогою все, що стане в нагоді. А потім знайдемо якийсь зручний будинок у…

— Замість будинку ми можемо пошукати пансіонат. Ми ж і так збиралися це зробити.

Яцек занепокоївся.

— Та це аж на самому краю міста.

— Вовчі Доли — зовсім маленьке містечко, тут все поруч, — уперлася Ніна.

Водночас подумала не дуже весело, що зима дивним чином збільшує відстані. Влітку вони могли б просто ухопити пару бутербродів та гайнути куди очі дивляться. Мандруй хоч дотемна, все одно буде приємна прогулянка, враховуючи, що Карконоші — не такі вже й височенні гори, та й не дуже дикі.

Але однієї добрячої хурделиці вистачило, щоб перетворити їх на смертельну пастку.

— Час лягати, — сказав Яцек. — Якщо хочемо мати сили на ранок, то мусимо поспати.

— Чекай, я спершу дещо розповім. Тільки не ображайся.

— Гайда, — Яцек скористався улюбленим виразом Тамари, — кажи вже.

— Я декого бачила. У темряві, коли палац завалився. Я озирнулась і помітила дві постаті: собаки та людини. Я не жартую.

Хлопець мовчав.

— Яцеку?

— Прокляття, зі мною те саме, — буркнув він. — Думав, що мені повилазило… Ти насправді їх бачила? Худий чоловік та великий пес із нашорошеними вухами, трохи схожий на вовка?

— Ага. Не просто схожий, а один в один.

— Хто це може бути?

— І гадки не маю.

— Як вважаєш, чи він… небезпечний?

— Хіба я знаю? Але ж, якби він хотів зробити нам кривду, то вже б зробив. Вчора ми практично увесь день ходили містом поодинці.

— Сподіваюся, хоч двері ти зачинила?

— Зачинила.

Вони лягли біля пічки на перину, яку Яцек притягнув зі спальні. Було м’яко, але від холоду це не рятувало; помешкання, вихолоджене за кілька морозних днів, нагрівалося надто повільно. Ніна згорнулася у клубок та прикрилася взятим із шафи старим кожухом — ковдр вони не мали, бо перед тим віднесли звідси всі теплі речі до палацу.

— Ти зараз лягай, а я слідкуватиму за пічкою, — сказав Яцек. — Потім поміняємося.

— Котра година?

— Гадки не маю, але щойно потягне на сон, тоді підніму тебе.

— Якщо ти мене не розбудиш, я дуже ображуся, — пробурмотіла вона і, вже засинаючи, почула голос хлопця:

— Раптом та людина із собакою боїться нас так само, як ми боїмося її?

— Можливо, — буркнула вона.

Жоден з них насправді в таке не вірив.

* * *

Вона розбудила Яцека, коли небо за вікном трохи проясніло. Хлопець вставав неохоче, ледве рухався. Ніна так само не почувалася краще. Вони мовчки накинули на піжами випадкові лахи, що їх колись кинули тут без всякої уваги: дівчинка — погризений міллю светр до колін, а Яцек — гумовий дощовик. Ніна ностальгічно згадувала одяг, який вони назбирали у палаці: хай як вони його лаяли, але зараз ті штани, чоботи, светри, сорочки та куртки, більш‑менш в міру допасовані, здавалися великим дивом…

Яцек знайшов скриньку з інструментом, а потім, як і обіцяв, з лиж та кошика для прання утворив вельми непогані санчата. Під кінець просвердлили у загнутих кінцях лиж дві дірки, протягнули в них мотузку — і на тому все, можна було рушати.

Хлопець посвистував, сповнений оптимізму, але дівчина трохи непокоїлася. Все‑бо залежало від снігу: якщо той кришитиметься під ногами, то в них немає шансу, вони просто вгрузнуть у заметах. Але погода, немов бажаючи винагородити їх за втрату цінного майна, виявилася ласкавою, й під ранок вдарив мороз. Тепер снігова поверхня так затверділа, що вони вільно йшли по насту, а саморобні сани хутенько ковзали за ними.

Ось і колишній палац. Дві години вони витратили на видобування з‑під руїн того, що можна було видобути: врятували пару банок із тушковиною, сардини в томатному соусі та велику армійську консерву. Яцек подавав всі знахідки Ніні, а вона складала їх на санчата так, щоб помістити якомога більше. Разом з тим час від часу зиркала на нібито вціліле крило. Вночі так, воно справляло враження цілого, але при денному світлі було помітно, що воно також постраждало: стіни досі трималися, але дах завалився всередину.

Коли Яцек витягав з‑під завалів ковдру та ватяну куртку, вона перепросила та на хвилинку побігла до «цілого» крила палацу. Сама не розуміла, навіщо це робить. Просто мала щось перевірити.

Вибралася на другий поверх та увійшла до бальної зали. Над головою замість зруйнованої стелі нависало сіре зимове небо, а під ногами підлога не підлога, а шматки стелі — цілі гори уламків. Дзеркала вціліли, хоча тепер були більш брудними та потрісканими, ніж коли Ніна бачила їх востаннє. Проте скриня кудись зникла: мабуть, лежала десь тут, розчавлена і присипана шматками стелі.

Вона зазирнула у дзеркало: зображення було трохи змазане, але достатньо виразне, аби вона могла розпізнати в дивній безформній фігурі саму себе.

Коли вона повернулася, Яцек саме витягав з‑під завалів куртку та виявив пару взуття: черевик із калошею був на праву ногу, а валянок — на ліву. Могло бути й гірше, думала дівчина, обтрушуючи куртку від пилу.

— Прикрий очі, — сказала вона, а коли той слухняно заплющив повіки, то швидко перевдяглася на морозі.

Потім Яцек натягнув під своїм плащем кальсони та замінив старі важкі чоботи знайденою парою взуття — на щастя, одного розміру.

Трохи в кращому гуморі, вони рушили у напрямі околиці — туди, де повинен був знаходитися пансіонат «Смерека».

* * *

— Гадаю, вистачить, — буркнув Яцек, кинувши на сани останній мішечок крупи. Стос харчів, одягу та дров вже небезпечно похитувався, хоча Ніна і перев’язала його мотузкою, знайденою в одній із квартир. Крім того, полоззя вже провалилися в сніговий наст на кілька сантиметрів. — Якщо покладемо ще трохи, то не зрушимо з місця.

Вона критично оглянула їхні трофеї. Набрали чимало круп, гороху та квасолі, кільканадцять консервів, трохи полуфабрикатів та пару кілечок обледенілої ковбаси. Але зі свіжих овочів та фруктів — лише зморщені яблука та мішок напівзгнилої цибулі.

— У нас почнеться цинга, — сказала вона сумно. — І випадуть зуби.

— Не мели дурниць, — відтоді як санчата його конструкції пригодилися, Яцек демонстрував незмінно добрий настрій. — У каші теж є вітаміни, а з цієї цибулі можна чимало вибрати. Може, перетворимо її на сік, теж буде нормально. Моряки у довгих рейсах споживали й гірші речі — і нічого, якось виживали.

Ніна хвилину‑другу роздумувала над дилемою, що краще: цинга чи зіпсований шлунок, але зрозуміла тільки, що дуже голодна. З того часу, як вони втратили свій єдиний справний годинник, доводилося оцінювати час на око, а якраз тепер, судячи з позиції сонця на небі, був час обідати.

Вона витягнула з коша яблуко та надкусила. Смакувало жахливо, але Ніна все одно проковтнула шматочок.

— Дивися! — раптом Яцек зупинився настільки різко, що Ніна не встигла загальмувати і врізалася йому в спину.

— Що…

І тоді вона також це побачила. Низький будиночок, втиснутий поміж двома вищими. Поріг замело снігом, так що було видно лише три невисокі сходинки до дверей, на яких висіла табличка з великими друкованими літерами:

ВІДДІЛЕННЯ МІЛІЦІЇ

У ВОВЧИХ ДОЛАХ

— От холера! — вихопилося в хлопця.

«Дійсно, холера», — визнала подумки його слушність Ніна. Відділення виявилося в останньому із зазначених на мапі квадратах, і якби вони шукали його методом Яцека, це розтягнулося б на тиждень.

— Відсунься трохи, — попросила вона і, скориставшись тим, що з неба злітали поодинокі сніжинки, вибила двері. Хлопець не сказав ані слова, хоча така демонстрація сили, безсумнівно, справила на нього враження.

Відділення складалося з однієї захаращеної кімнатки та тісного туалету, завбільшки із сільський сортир. На столі стояв мовчазний телефон, поряд лежав пістолет. Яцек зрадів.

— Може придатися, — сказав, ховаючи зброю в кишеню, перш ніж Ніна встигла запротестувати або хоча б спитати, чи вміє хлопець ним користатися. — А ось і рація!

У шафці за столом стояв радіопередавач, що живився, як сказав із мудрою міною на обличчі Яцек, від ручного електрогенератора.

Хлопець включив передавача мало не з набожною повагою. Замигтів зелений діод, потім почувся стлумлений шум і звучав він наче голоси снігових привидів, що шепочуть тобі з темряви.

— А що коли, окрім нас, на світі вже нікого немає? — прошепотіла Ніна. — Якщо сталося щось страшне, і тепер вся земна куля є гігантською крижаною пустелею, де тільки дві живих істоти — ти і я? І що нам отепер залишається — йти і йти собі крізь замерзлий світ, час від часу підхоплюючи консервні банки та кільця, що падатимуть із санок? Ти можеш собі таке уявити?

Хлопець подивився на Ніну доволі похмуро.

— Інколи ти гірша за Хуберта, — заявив він, а дівчина невість чому визнала це за комплімент.

* * *

Перш ніж посутеніло, вони знайшли великий старий будинок — це виявилася місцева школа — та завернули на Лісову. Але тут удача від них відвернулася.

— Ти впевнений, що добре запам’ятав назву вулиці? — допитувалася Ніна. — Може, це була Смерекова, або Ялинова, або…

— Лісова, точно.

— Але ж там нічого немає.

Роздратований Яцек стенув плечима та сперся на сани. Ранковий гарний настрій хлопця вже випарувався, тепер вони обоє були втомлені, замерзлі та — передусім — страшенно голодні. Відучора не мали в роті нічого, крім кількох яблук, бо спроба скуштувати замерзлу буханку мало не скінчилася для хлопця поламаними зубами. У Ніни паморочилося в голові, а шлунок, стиснутий до розмірів горіха, мабуть, присох їй до хребта.

— Немає сенсу нам лазити по колу із санчатами, — сказав Яцек. — Зробимо так: ти почекай тут, а я пройдуся далі та пошукаю той пансіонат.

Вона кивнула, надто заморена, аби взагалі про щось думати. Тільки коли хлопець зникнув за рогом, їй спало на думку, що вона залишилася посеред вулиці сама‑самісінька, у сутінках, що дедалі густішали. Яцек на відміну від неї був озброєний. А раптом людина із собакою нагодиться саме в цю хвилину…

Вона подумала про слід від санок, що тягнувся Вовчими Долами такий виразний на свіжому снігу. Якби хтось поставив собі за мету їх відшукати, то не мав би з тим жодного клопоту.

Якусь мить вона уявляла собі людину із собакою, яка мовчки йде слідом за ними порожнім містом. І їй навіть здалося, ніби вона чує скрипіння снігу під чоботами, але то був лише скрип віконниці, яку похитував вітер — рип, рип…

Вона повернулася думками до обіду. Могла б відкрити консерви, а потім з’їсти квасольку, розморожуючи її в роті. Далебі, гарна думка. На булку цей метод не подіяв, але із квасолею могло б вийти.

У животі забурчало. Тепер їй було трохи зле й вона не могла вирішити, чи це від голоду, чи, може, від тих гидких яблук.

Ці думки вивітрилися з голови, щойно вона почула за спиною рипіння снігу під ногами — тепер вона нічого не плутала, це точно не був звук, який видавала неприкрита віконниця.

Вона озирнулася із серцем у горлі, намагаючись побачити щось у сірості близької ночі. Ще одне скрипіння, тихе, ледь чутне. Так ходив лише…

— Яцек? Це ти?

— Я, — донісся з темряви голос хлопця.

— Чому ти мене лякаєш? Я думала, що ти прийдеш з іншого боку.

— Знаю, але подвір’ям набагато швидше. Я знайшов пансіонат. Він трохи позаду, тому ми раніше його не бачили. Але це недалеко, ходімо.

* * *

Пансіонат здавався знайомим, як знайомим може здаватися місце, яке ти бачив давно тому, в часи далекого дитинства. Ніна не могла собі згадати нічого конкретного: жодних розмов, які велися в їдальні, жодного образу Тамари чи Хуберта, що надягали у передпокою пальта чи обтрушували черевики від снігу. Але весь час її супроводжувало кляте дежавю. Вона добре пам’ятала, що всі жили на другому поверсі, а не на першому; також знала, де знаходиться ванна, перш ніж туди зазирнула, і легко відгадала, яка кімната з трьох належала їй та Тамарі. Вона відгадала це, хоча всередині не виявилося нічого, що свідчило б про те, що тут ще недавно хтось мешкав. Освітлене ліхтариком приміщення виявилося порожнім, як і кімната хлопців (яка у свою чергу здалася знайомою Яцекові) і одноособова спальня пані Еви.

— Це ж, здається, добре, ні? — відізвався невпевнено Яцек. — У тому сенсі, що вони… ну, знаєш, виїхали звідси, перш ніж щось трапилося.

Ніна кивнула. І покинули нас, подумки додала, а хлопець, судячи з похмурого виразу обличчя, подумав про те саме. Втім, у них не було часу над цим замислюватися. Треба було розпалити вогонь та внести всередину харчі, радіостанцію та генератор (щоб його забрати, їм довелося скинути в сніг гору консервних банок, інакше санчата не витримали б, але обоє не завагалися ані на мить).

Коли вони довели справу до кінця, темрява надворі згустилася і була такою непроникною, наче хтось накинув на місто товсту чорну ковдру, та й навіть небо цієї ночі було геть чорне — жодного сліду зірок, хіба що вузенький півмісяць нагорі. Ніна мимохідь подумала, що якби знайти десь астрономічний календар, тоді можна точно встановити дату. Утім, навіщо? Яке це має значення?

Дівчина повернулася на кухню, де Яцек саме розігрівав квасолю в томатному соусі. Поряд, на розжареній блясі, запікалися сухарики. Вони поїли, припікаючи собі язика. Ніна думала, що після денного голодування вона спроможеться зжерти зо три банки, але вже після половини порції її стиснутий шлунок запротестував характерними судомами.

— Я повинна на хвильку… — пробуркотіла вона, відсунувши тарілку. — Зараз повернуся.

— Якщо ти до туалету, маю для тебе погану новину. Каналізація замерзла, й доведеться йти надвір. Душ також відкладається.

— Ти ж жартуєш, правда? — Ніна глянула на нього з недовірою.

Хлопець стенув плечима.

Вона повернулася за десять хвилин із снігом на черевиках та з невдоволеним обличчям.

— Подумати лише, колись я вважала, що пригоди — це головним чином відкривати нові землі, битися з бандитами та стрибати по вантах із ножем у зубах. А не… — гарне виховання завадило їй закінчити думку, та в Яцека не було жодних гальмів.

— А не виставляти голу дупу на мороз?

Вона скрушно хитнула головою.

По вечері хлопець приніс на кухню радіостанцію та спробував ще раз упіймати сигнал, хоч який. Маніпулював верньєрами, але усі старання були марними: динаміки видавали лише тріски та шуми. Ніні знову подумала про стлумлені голоси духів, ніби ті про щось затято пліткують у крижаній пустелі.

— Вона зіпсована, — нарешті вирішив хлопець. — Завтра розкручу та спробую відремонтувати.

— Ясно, — дівчина насилу викресала з себе трохи ентузіазму.

Вони пішли спати брудні та нещасливі, спочатку старанно зачинивши за собою двері.

* * *

Вранці вони розтопили трохи снігу, щоб почистити зуби, та проковтнули сніданок, що складався із залишків вчорашньої вечері. Потім Яцек взявся лагодити передавач, а Ніна вийшла з пансіону. Сказала, що «йде розглянутися», не уточнюючи, на що конкретно вона мала б розглядатися. Насправді ж вона потребувала хвилинки для себе, а денне світло дозволяло вчорашнім думкам про небезпеку втекти подалі.

Під сонцем сліди на снігу були майже такими само виразними, як вчора. Дівчина була переконана, що вночі все засипле, і тепер трохи непокоїлася: людина із собакою все ще могли їх знайти, якби бажання.

І за мить вона зрозуміла, що хвилюватися запізно: людина із собакою вже їх знайшла.

На снігу виразно пролягали сліди від санчат, а ліворуч, метрів за двадцять, так само чітко виднілися відбитки черевиків. Поряд із черевиками — сліди великих собачих лап. Дівчині перехопило подих, але, їй‑право, чого їй тут боятися? Довкіл неї — великий ясно освітлений простір, і ніхто не зможе несподівано підкрастися.

Знову відчуваючи себе Вінету, який йде по сліду, вона потопала за чужими відбитками, які обходили пансіонат по широкому колу, а потім наближалися до нього з чорного ходу. Людина із собакою підібралася аж до кухонного вікна, й судячи з того, що сліди були тут трохи глибші, стояла там деякий час.

«Він зазирав крізь шибку, — подумала Ніна. Дивився на нас, доки ми спали».

Тривога, що до цього часу лоскотала їй шлунок, відтепер перетворилася на справжній страх.

Вона повернулася до кухні, де Яцек морочився, збирав розладнану рацію.

— Мабуть, я знайшов, як це відремонтувати, — сказав, озираючись. — Треба лише…

— Вони тут були.

— Що? Хто?

— Людина із собакою. Уночі заглядали до нас у вікно. Я бачила сліди.

Хлопець розгубився.

— Ти впевнена? Може, це мої чи твої сліди. Ну, знаєш, коли ми виходили вчора до вітру…

— Може, але за умови, що ти ходив пісяти у супроводі величезного собаки.

Він якийсь час мовчки вдивлявся в неї, а потім підхопився зі стільця.

— Покажи.

Вона відвела його на чорний хід. Яцек постояв там хвильку, щоразу більше хмурячись, а потім озирнувся на дівчину із відчайдушним блиском в очах.

— Слухай, а якщо нам отак просто…

— Піти за ним? — в очах Ніна запалився схожий блиск.

— Ага. Маємо зброю, — він висмикнув пістолета з кишені та помахав ним перед носом у дівчини. — Що він нам вдіє?

— А ти вмієш цим користуватися?

— Аякже. Не пам’ятаю цього, але на сто відсотків впевнений, що вже колись стріляв. Мабуть, нас вчила пані Ева.

Ніна повільно кивнула. Пам’ятала, що дорогою до Вовчих Долів вони балакали про уроки стрільби. Проблема була в тому, що пістолет радше викликав у неї неспокій, ніж відчуття захищеності. А що коли Яцек зопалу пристрелить якусь невинну людину? Або тварину? І чи взагалі вони хочуть у когось стріляти?

— Може, залишимо його вдома? — запропонувала вона, але не дуже переконливо, тож хлопець махнув рукою, ніби відганяючи настирливу муху.

— Я ж кажу, що вмію ним користатися, — сказав. — Ходімо, час дістатися до того типа та запитати його, хто він такий і чого йому, власне, від нас треба.

* * *

Сліди вели їх до центру містечка, спершу головною дорогою (саме тут Яцек та Ніна проходили вчора), а потім заховалися в бокову вуличку, яка дівчині здалася так само дивно знайомою, як і пансіонат. Я тут вже була колись, подумала вона. Точно. Крім того, це якесь дуже важливе місце для неї, бо інші місця, де вона на сто відсотків також бувала раніше, не пробуджували в ній таких емоцій. Такого… неспокою?

Вона крадькома поглянула на Яцека. Хлопець рухався широким впевненим кроком, і на його обличчі неможливо було нічого прочитати.

Сліди вели до чотириповерхової кам’яниці, біля якої незнайомий, напевне, затримався, а потім гайнув у двір, де стояла наполовину занурена у сніг напіврозібрана автівка. При виді авта Яцек раптом втратив рівновагу.

— Ми вже тут були, еге ж?

Ніна кивнула. «Закладаюся на що завгодно, що були».

Сліди вели до під’їзду. Яцек торкнувся пістолета в кишені, немовби це був талісман, відтак увійшов всередину, а дівчина, повагавшись секунду, попрямувала слідом.

Крізь закурені вікна сюди діставалося достатньо сонячного світла, аби вони могли бачити дерев’яні сходи, що вели на другий поверх, ажурні поручні та калюжу крові на старій підлозі.

Хлопець засичав крізь зуби.

— Що він накоїв?.. — прошепотів, а уява Ніни зірвалася із прив’язі.

— Мабуть, вбив когось та приніс сюди; знадвору кров не капала, бо загорнув труп у поліетилен, а коли поклав його на підлогу, то поліетилен розгорнувся й кров вилилася. Або хтось тут на нього чекав, може навіть на дверях, а коли простягнув до нього руки, той пхнув цього хтося ножем. Або…

— Або його вкусив власний собака.

— Ну, і таку версію також не можна виключити, — визнала вона доволі неохоче, бо це була найменш романтична опція.

— Ходімо далі?

Вона кивнула. Яцек про всяк випадок вийняв із кишені пістолет — і цього разу дівчина не протестувала.

На другій сходинці виднілася ще одна пляма крові, вище — наступна, кожна з них розміру із п’ять грошей. На середині сходів вони побачили кривавий відбиток долоні, вище — ще кілька червоних плям. На останній сходинці помітили слід собачої лапи. Тварина, ймовірно, йшла поряд із пораненим — а може, гналася за ним? Ніна не могла тлумачити сліди і вперше пожалкувала, що в дитинстві не читала уважніше книжок про індіанців.

Сліди крові закінчувалися на другому поверсі перед квартирою номер п’ять.

Яцек глибоко зітхнув та натиснув на клямку. Двері відчинилися з легеньким рипінням. Ніна схопила хлопця за лікоть: сама не знала чому, мабуть, щоб додати сміливості йому — чи собі. А потім обоє увійшли до квартири.

У передпокої панував напівморок, але найближчі двері були трохи прочинені, і крізь шпарину сочилася смуга жовтого світла. В ній кружляв‑вирував дрібний пил. Більше тут не рухалося нічого, і Ніна та Яцек на мить навіть припинили дихати. Раптом з‑за дверей донісся роздратований молодий голос:

— Якщо ви вже тут, то, може, увійдете та допоможете мені, замість того, аби стояти там, як пара ідіотів?

* * *

Вона очікувала побачити грізного бандюгана, може, навіть замаскованого або із піратською пов’язкою на оці — але це був звичайний собі чорнявий хлопець, невисокий на зріст. Він мав оливкову шкіру та яскраві зелені очі, що з нею контрастували: все те ніби позичено з якогось іншого обличчя. Сидів, спершись спиною об стінку, важко дихаючи, і марно намагався зупинити кровотечу в боці, прикладаючи до нього наволочку від подушки чи щось таке схоже.

Ніна страх як боялася крові і різко відвернулася, від чого пес, що лежав поряд із хлопцем, звів голову та заричав. Тварина також була не такого велетенського розміру, як вважала дівчина, хоча все одно чималенькою — приблизно як вівчарка або вовк. Уночі все здається завеликим, подумала вона досить недоречно.

— Тихо, Алексе, — сказав хлопець, і пес опустив голову, але не зводив очей із прибульців. — Це наші друзі, і вони допоможуть нам. Ви ж допоможете, справді? — в зелених очах був ніби… виклик? насмішка?

Втім, хоч хлопець і намагався тримати марку, Ніна не мала сумніву, що він таки потребує невідкладної допомоги. Крові було багато, оливкова шкіра стала вже сіруватою, а на чолі у пораненого виступили великі краплі поту.

— Хто ти? І чому за нами слідкуєш? — запитав Яцек.

— Це зараз справді найважливіше?

— Ми хочемо…

— Він має рацію, — поспішно перервала Ніна, під якою почали угинатися ноги. — Спершу ми повинні йому допомогти. Чи то… е‑е‑е… ти повинен, бо я, здається, не дам ради. Перепрошую…

Вона вибігла з кімнати, боячись, що от‑от зомліє. Глибоко дихала, а голову опустила на коліна, намагаючись не думати про калюжу крові, що розтеклася підлогою, аж нарешті запаморочення минуло. З кімнати, на щастя, доносилися звуки, які свідчили про те, що Яцек не сперечався, а швидко взявся перев’язувати рану. Ніна знала, що повинна повернутися та допомогти (хлопець саме роздирав на клапті простирадло, і вона виразно чула потріскування матеріалу), але чомусь не могла зрушити з місця.

«Я безнадійна, — подумала вона, — і це завжди зі мною так, у найгостріші хвилини».

Зрештою вона отямилася. Встала й попрямувала на кухню, напхану усім їстівним: на полицях поряд із торбами цукру та муки — банки солення, а під стінами громадяться коші прив’ялих овочів. Хлопець, схоже, перебував тут так само довго, як і вони мешкали в палаці, але йому бракувало Яцекової здібності до впорядкування.

Ніна машинально відкрутила кран, а коли вода не потекла, схопила банку компоту та влила її вміст до не дуже чистої склянки. Для впевненості додала три ложечки цукру та понесла до кімнати.

Хлопець сидів попід стінкою. Він досі був блідий, але бік його вже був старанно обв’язаний смужками білої матерії. Яцек навіщось зняв йому черевики, і Ніна тепер могла бачити ноги в дірявих шкарпетках, непропорційно великі, якщо порівнювати із щуплявим тілом.

— Випий це, — наказала вона, намагаючись не дивитися на кров, розмазану по підлозі.

— Навіщо?

— Бо цукор вгамовує шок.

— У мене немає шоку, — відповів хлопець, але слухняно випив.

— Чудово, якщо вже ти при пам’яті, то чи не поясниш нам, хто ти такий та що тут робиш. І ще, хто тебе поранив? — Яцек витер закривавлені руки об штани.

— Перенесемо його до кухні, — запропонувала Ніна й одразу поспішно додала. — Він повинен зігрітися, як і ми. І ми можемо розпалити вогонь, слухаючи, що він нам розповідатиме.

— Насправді ж уся річ у тому, аби не дивитися на кров, ага? — дорікнув Яцек, та коли дівчина підійшла до пораненого, побіг їй на допомогу.

Разом вони відтягнули підлітка на кухню і всадовили в потерте крісло. Ніна підпалила вже наготовлений у пічці зграбний стосик паперу, тонких трісок дерева та вугілля, а потім озирнулася на хлопців.

— Ну, тепер кажи, — сказав Яцек. — Що тут відбувається?

— Як тебе звуть? — запитала Ніна майже одночасно.

— Марчін, — буркнув чорноволосий. — Я Марчін Пєтшицький, мені шістнадцять, і я навчаюся у місцевому технікумі, якщо це має для вас значення. Не знаю, що тут відбувається. Три дні тому я прокинувся на підлозі власної квартири…

— Це тут? — упевнилася Ніна.

— Це тут. Зі мною був Алекс, сусідський собака, сусіди часто його нам віддають. Але, крім пса, не виявилося нікого: зникли мої батьки, сестра і всі з кам’яниці. Все місто. Тільки потім я побачив вас.

— І чому ти відразу до нас не підійшов? — цього разу відізвався Яцек.

Марчін стенув плечима.

— Бо я не уявляв, що ви за одні. І хотів впевнитися, чи все це, — він повів рукою навколо, — не ваших рук справа.

— Наших? — обурився Яцек. — Як ми могли таке вчинити?

— І гадки не маю. Але ж ви не тутешні, так? Я ніколи раніше не бачив вас у Вовчих Долах, а це невеличке місто, тут усі одне одного знають.

— Ми приїхали на канікули, — пояснила Ніна, а Яцек одразу додав:

— Ми пам’ятаємо сам приїзд, ввечері одинадцятого лютого. А потім — лише як прокидаємося в палаці, який стоїть на ратушній площі.

Марчін кивнув.

— Мої останні спомини — це Кароліна, яка комизиться, аби я пограв із нею в лудо[12]. Було це по вечері, бо мама мила посуд, а тато слухав радіо, але більше нічого не пам’ятаю.

— Це твій собака дряпав у двері, де я спала? Ну, знаєш, у першу ніч, одразу по тому, як всі ми прийшли до тями?

— Авжеж, це був Алекс. Він тебе налякав?

«Так», — подумала Ніна.

— Ні, — відповіла. — Я з самого початку знала, що це звичайний пес.

— А ця рана? — з підозрою в голосі сказав Яцек, вказуючи на перев’язаний бік. — Що з тобою сталося?

— Двері на сходах зачинилися, тож я вирішив, що увійду у вікно. Вибив шибку і майже проліз був усередину, коли настромився на уламок, що стирчав із рами. Дурнувато, еге ж? — він усміхнувся, але очі залишалися холодними та настороженими.

— Чому тоді сліди крові обривалися на середині сходів і не вели ні в які двері на першому поверсі? — не повірила вона.

— Бо там, на сходах, мені стало погано і я впав. Раніше притискав до рани куртку, й кров не скрапувала. Хочете спитати ще щось, чи це вже кінець допиту?

— А Алекс? Ти увійшов у вікно, але пес, думаю, ні?

— Ніно, — знервувався Яцек, — ти насправді хочеш грати в міліцію?

— Собаці я відчинив сам, — пояснив Марчін, спокійно дивлячись дівчині в очі. — Перш ніж упав.

— Ми зараз повернемося, — Ніна кивнула Яцеку, а коли вони опинилися в передпокої, запитала. — Ти йому віриш?

— Історія доволі правдоподібна, ні?

— А та рана? Хіба таку рану спричинить шматок скла?

— А чи я знаюся на ранах? Була глибокою та вузькою, тож, здається, все співпадає.

Вона зітхнула.

— Ти поганий патоморфолог, знаєш?

— Я взагалі не якийсь там патощось, якщо ти не помітила. Я твій приятель, мені чотирнадцять і маю намір у майбутньому стати інженером.

— Ходімо, оглянемо ту куртку та помешкання.

Куртка лежала в кімнаті, де вони знайшли Марчіна: відкинута в куток, закривавлена, із виразним розрізом від лівої пахви аж до живота. Дівчина поспішно відклала її та вийшла, а Яцек без слова пішов слідом.

Вони вийшли надвір, аби глянути на вікна першого поверху. Три скла виявилися цілими, але четверте, останнє в ряду, було розбите, і з рами дійсно стирчали уламки — довгі та гострі як кинджали.

Ніна підійшла ближче. Кучугура під вікном така заввишки, що залізти з неї на підвіконня — то було дійсно раз плюнути. А на одному з гострих уламків, на самому кінчику, виднівся невеличкий червоний слід.

— Все співпадає, — сказав Яцек. — Що тебе, власне, непокоїть?

— Сама не знаю, — неохоче визнала вона. — Але тут коїться щось надто дивне, тому треба все старанно перевіряти, як вважаєш?

— Добре, от ми і перевірили. Повертаємося?

Вона не мала іншого виходу, як лише погодитися.

Марчін терпляче чекав у кріслі. Пічка вже встигла розігрітися, й кухнею розносилося приємне тепло із запахом дерева.

Ніна кахикнула.

— Ми вирішили, що ти не брешеш, — заявила вона.

Марчін глянув на неї насмішкувато.

— Дуже ласкаво з вашого боку. Як мені вам віддячити? Може, вас чимось пригостити? А, ні, чекайте, це вам доведеться приготувати мені якусь їжу. Бо в мене проблема: не можу звестися з крісла.

Вона розтулила рота й одразу ж стулила. Не мала й гадки, що думати про цього хлопця. З одного боку, Марчін, безсумнівно, поводився нахабно, але вони також із ним не панькалися, тоді як він і справді потребував допомоги.

Яцек перший оголосив те, що давно слід було оголосити.

— Ми повинні перенести сюди наші речі та замешкати разом. У нас чимало припасів, тож ми можемо поділитися, а втрьох нам буде легше, ну, знаєте…

«Вижити, — закінчила вона подумки. — Утрьох нам легше вижити».

* * *

Запаси знову повантажили на санчата і з пансіонату залишилося винести лише радіостанцію, яка, випатрана, громадилася на кухонному столі. Яцек усівся все збирати‑з’єднувати назад, а Ніна рушила на другий поверх. Хотіла вдруге, тепер при денному світлі, оглянути ті їхні номери. Сподівалася… вона й сама не знала, на що розраховує. Знайти загублені нотатки, які все пояснять? Якийсь доказ чи слід, що допоможе знайти Тамару і Хуберта?

Це було наївно, але вона мала спробувати.

У кімнаті пані Еви вона не знайшла нічого — та була повністю прибрана, навіть ліжко перестелили. У кімнаті хлопців — все навпаки: під однією з подушок знайшлася пара коротких кальсонів (завузькі на Яцека, швидше за все, належали Хуберту), а ковдра була геть пожмакана, наче хлопця швидко стягнули з ліжка. Ніна уявила собі наступну сцену: пані Ева швидко, але методично пакується, не забуває прибратися у кімнаті й навіть застеляє ліжко. Тим часом Хуберт нервово вкидає до валізок речі свої та Яцека, навіть забувши про кальсони, а потім вилітає в коридор, де опікунка заспокоює його: мовляв, не біжи так, у нас ще купа часу.

Ніна перейшла до кімнати, де мешкала разом із Тамарою — тут загубленого одягу не знайшлося, але й ліжка, вочевидь, також ніхто не застеляв. Старша дівчина також кудись поспішала або ж, що більш правдоподібно, як завжди не звертала уваги на безлад. Ніна могла б закластися, що, коли Тамара вийшла до коридору з валізками в руках, вона все ще кепкувала з можливої небезпеки.

«Де ви, най вам чорт, є?» — запитала себе подумки Ніна, відчуваючи раптом гострий укол журби.

Вона всілася на ліжко; мабуть, воно належало Тамарі, бо сама Ніна любила спати біля вікна, а старша дівчина, навпаки, завжди обирала місце поближче до дверей. Якусь мить вона уявляла собі подругу в цій кімнаті: як вона витирає рушником волосся, як грає у карти за столиком або риється‑шукає пару чистих шкарпеток у шухляді. Вона уявляла собі все це напрочуд яскраво, ніби воно й насправді відбувалися, але ж то була лише фантазія, ніяк не спогади.

Ніна зітхнула й саме тоді побачила краєчок брудної матерії, що стирчав з‑під другого ліжка — її ліжка. Вона встала навколішки, простягнувши руку. Очікувала на чергові загублені труси, але під ліжком лежала лялька. На перший погляд звичайна ганчіркова, але в пам’яті Ніни з’явився блідий, немов привид, спомин.

З цією лялькою щось не те.

Вона витягнула іграшку та уважно оглянула. У ляльки була сукня в горошок, м’які ганчірки‑ручки та ніжки, нитяне волосся та оченята‑ґудзики. І ще уста з червоної вовни, зашиті товстою чорною ниткою, нервовим швом.

¹² Дитяча іспанська стратегічна настільна гра, більш відома у своєму німецькому комерційному варіанті, розробленому Й. Шмідтом у 1908 році; у цій грі, згідно із правилами, гравці намагаються перевести, кидаючи гральні кубики, свої фішки з одного краю поля на інший, у їхній «дім».

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ,

де Ніна та інші нарешті розуміють, що вони — одна команда

Тамара тицьнула пальцем у ганчіркову ляльку, яка з осудом глянула на неї ґудзиковими очима.

— Навіщо зашивати ляльці рота? — запитала.

— І гадки не маю, — Ніна нервово роззирнулася, хоча й знала, що їдальня порожня: Януш Клімша пропустив сніданок, а пані Ева вже поїла та пішла собі, залишивши на столі тарілку, заплямовану томатним соусом.

— Думаю, це якийсь дивний жарт, — заявив Хуберт, хоча не уточнив, що в цьому такого смішного.

— А чому ти не сказала нам про цю ляльку раніше? — мало не одночасно з ним запитав Яцек.

Ніна мовчала, замислившись над відповіддю. Три дні тому вона запхнула ляльку до шафи, нікому її не показавши. Зробила це, ображена легковажним тоном Тамари, а потім… Потім якось не знайшлося приводу: в усіх були інші справи й ніхто не переймався таємницями Вовчих Долів. Та й сама Ніна намагалася про них забути, принаймні тимчасово, і дуже добре, що після занять із пані Евою в неї рідко залишалося достатньо сил, аби думати хоча б про щось. Лише сьогодні вранці Тамара випадково знайшла ляльку, і раптом усі нею зацікавилися.

— Не знаю, так вже сталося, — сказала вона нарешті, бо нічого кращого не спало на думку.

Тамара відкрила рота, але Яцек пхнув її в бік.

— Увага! — він кивнув за вікно.

Дівчата озирнулися. Надворі пані Ева розмовляла з молодим чоловіком у міліцейському мундирі. Він говорив — вона уважно слухала, злегка хмурячись. Потім запитала про щось, а міліціонер зам’явся і довго думав, що відповісти.

Четвірка підлітків дивилася на ту сцену з явним інтересом. Чоловік закінчив говорити, коротко попрощався одним кивком та пішов собі, але не в бік центру, а до заднього входу в пансіонат.

Ніна одразу ж подумала про дві речі.

По‑перше, вона вже не може ігнорувати таємниці. Намагалася про них забути, щосили намагалася, але знайдена сьогодні вранці лялька нагадувала, що це не вдасться.

По‑друге, за останні п’ять хвилин вона не чула звуків того, як пані Коцюба порпається за завісою, а це означало…

— Чекайте.

Дівчина підхопилася зі стільця, побігла на кухню і, довго не роздумуючи, пірнула під стіл. Там лежало чимало залізяччя: якісь миски, відра, частини праски й навіть маленька ванночка. Ніна сховалася за нею. Колись вона зневажала усі ці стеження‑підслуховування, але той час давно минув. Врешті‑решт, детективи в книжках робили й гірші речі.

Вона затамувала подих. За мить почувся стукіт у шибку: спершу тихий, потім трохи голосніший.

— Йду! — крикнула пані Коцюба від ванної кімнати, хоча чоловік за дверима навряд чи її почув.

За мить вона з’явилася, витираючи руки об фартух. Відчинила двері.

Наступні двадцять хвилин були для Ніни справжнім іспитом на витримку. Господиня та молодий міліціонер на ім’я Ярек розмовляли спершу про здоров’я якоїсь Скуби, потім перейшли до Антощака, який нібито знову б’є дружину й треба буде зачинити його на якийсь час в буцегарні, щоб набрався розуму, а насамкінець — про старого Березу, що продав корову майже задарма. Тобто говорили про все, от тільки не про найголовнішу, на її думку, подію останніх днів у житті містечка.

Аж ось нарешті перейшли до теми знайденого в лісі тіла — саме у той момент, коли в Ніни вже затерпли ноги й вона почала замислюватися, чи можна якось змінити позу.

— Бідолашний, — схлипнула пані Коцюба. — Така смерть, така жахлива смерть. Він, кажуть, зі скелі впав?

— Упав, — підтвердив міліціонер. — Хіба що хтось його зіпхнув, але капітан каже, що це малоймовірно.

— Нещодавно сюди приходила дівчина, яка тут живе, і дуже про того чоловіка розпитувала. Така дивна дитина… — Ніна здригнулася. — Цікавилася, чи не міг хтось його спершу вбити, а потім кинути тіло до урвища.

— Це пусте, пані. У мертвого зламані ребра та тазова кістка. А ще — розтрощений череп, і, як каже доктор Шишко, саме це стало причиною смерті. Щоб так ударити, треба мати несамовиту силу, тож якщо вбивця не якийсь громило, то про вбивство не йдеться. Як уважає капітан, жертва впала випадково, якщо не стрибнула сама.

— А що то за бідолаха, хто він був? Може, якби дати його фото у газеті, хтось би його впізнав? Бо це ж чужа людина, еге ж?

— Чужа, так, а щодо фото… Зізнаюся: сьогодні капітан телефоном отримав із Варшави розпорядження, щоб якомога швидше завершити слідство. Тільки нікому про це не кажіть, бо це інформація для обмежених кіл.

— Не скажу, — пообіцяла пані Коцюба, а потім знову зітхнула. — Такий кінець… Я сподіваюся, що цього нещасного хоч поховають по‑християнськи.

— Але єдине, що дивує…

— Що саме?

— Справа ось у чім. Поряд із тілом ми знайшли кілька витягнутих із води каменів: наче хтось хотів зробити тому бідолашному могилу, але передумав або просто не зміг, бо те каміння надто важке. Хоча все це могло там лежати аж з того літа — приміром, місцева дітлашня хотіла собі дамбу зробити. Назносили валунів, а потім їх щось відволікло.

— А чи немає в тій смерті чогось такого… підозрілого?

— Ні, пані Коцюба. Цей чоловік їхав сюди, а зупинився посеред лісу, бо у автівці сталася пожежа — випадково чи ні, ніхто не знає, — потім подався в гори. Може, шукав допомоги, але помилився шляхом, а може, він був вар’ят, якому примарилося, що найкращим буде стрибнути у вирву. Щоправда, капітан уважає, що це самогубство, але в папери ми, радше, впишемо, що то нещасний випадок, бо, як відомо, у родичів (сподіваюся, знайдеться хтось у нього) завжди особливий погляд на такі справи.

— Це добре, — зітхнула господиня. — Прими, Боже, душу цього нещасного. Я вже боялася, що там насправді якась підозріла справа. Та дівчина… Не повіриш, які вона мені запитання ставила. Дивна дитина, дуже дивна. Я аж замислююся, чи не повинна тітка показати її лікареві…

Цього разу Ніна здригнулася надто сильно, мало не підстрибнувши, та зачепила металеву ванну. Ванна звучно стукнула об миску, миска об іншу миску. Дівчина завмерла, але було пізно.

— Ти чув? — пані Коцюба нашорошила вуха. — Щось у нас під столом.

— Напевне щури, — легковажно відповів Ярек.

— У мене на кухні ніколи не було щурів, — обурилася господиня, а відтак нахилилася та витягнула з‑під столу червону від сорому Ніну.

— Я так і знала, що це ти! Чекай‑но, ось порозмовляю із твоєю тіткою…

* * *

Пані Ева дивилася на Ніну приблизно так, як науковець споглядав би невідомий науці вид фауни.

— Ти можеш мені пояснити, що робила під столом на кухні пані Коцюби? — запитала, недбало запалюючи цигарку.

З‑за вікна доносилися голоси Яцека, Тамари та Хуберта, які кидалися сніжками. Ніна багато віддала б, щоб бути зараз там із ними замість знаходитися в цій зануреній у напівморок кімнаті, де пахло димом від цигарки та квітковими парфумами. Згадка про приниження, яке вона відчула, коли господиня притягнула її перед обличчя пані Еви, все ще палила її живим вогнем. Вона тягнула мене за вухо, думала Ніна, ой леле, тягнула за вухо, наче я була неґречною семиліткою.

— Я підслуховувала, — пояснила вона з усією гідністю, на яку її вистачило в такій ситуації. — Я побачила, що той міліціонер йде до задніх дверей, та здогадалася…

— Знаю, що ти підслуховувала. Я питаю, навіщо ти це робила?

— Щоб довідатися деталі про смерть того чоловіка з лісу. Якби ви мене не перебили, я б це пояснила.

— І про що цікаве ти довідалася? — Ева Вишневська затягнулася цигаркою. — Нумо здогадаюся: що в цій смерті не було нічого підозрілого?

Ніна неохоче кивнула.

— Поручник Лис запевняв мене, що ти начебто дуже розумна.

— Ну, я успадкувала…

— Зараз я розмовляю, Ніно. І я хочу запитати, чи в отій твоїй розумній голові вкладається, що деякі речі дорослі роблять краще за дітей. Наприклад, до таких речей належить проводження слідства. Оце ти розумієш?

Дівчина мовчала. З‑за вікон донісся дикий вереск Тамари, яка, судячи зі звуків, саме натирала снігом Хуберта.

— Ніно?

— Якщо взяти до уваги загальну кількість, то вочевидь…

— Я не питаю тебе про загальну кількість. Відповідай: так чи ні.

— Є питання, на які неможливо відповісти ось так просто.

— А ти спробуй. Отже, так чи ні?

«Це несправедливо, — подумала Ніна, яка до цього моменту була вневнена, що опікунка сприймає її як дорослу. — Це просто несправедливо».

— Так.

— Чудово. Тепер друге запитання: чи ти маєш намір і далі цікавитися цією смертю? Чи, може, візьмешся нарешті до того, чим належить зайнятися?

— Ні. І так, — відповіла вона слухняно, бо тепер це не мало значення.

— Добре, — пані Ева із задоволенням кивнула. — У такому разі я спробую вдовольнити твою цікавість. Чоловік, чиє тіло знайшли в лісі, це товариш Константи Ригєль. Я отримала сьогодні вранці депешу від поручника Лиса: зійшлися реєстраційні номери машини, а тому, боюся, нам доведеться визнати, що наш співробітник мертвий.

— Виходить, цей таємничий дзвінок із Варшави — ваших рук справа? І тепер міліція отак просто закриє справу?

— Немає жодних причин цього не робити, Ніно.

— Але якщо це був не нещасний випадок…

— Це майже точно був нещасний випадок. Я не знала товариша Ригєля особисто, але начебто останніми роками він почав поводитися дивно. Що ж, це була стара самотня людина, без сім’ї та приятелів. Якщо в такій ситуації він вирішив покінчити із собою, то хто ми такі, щоб його оцінювати? Товариш Ригєль був віруючим, тож нехай у нього принаймні буде християнський похорон.

— Але ж тоді його поховають у безіменній могилі.

— Авжеж, — у голосі пані Еви було чути легке роздратування. — Я не можу отак просто піти до міліції та сказати, ким був цей чоловік, бо це породить забагато проблем. Ми не хочемо привертати до себе увагу, пам’ятаєш?

Ніна кивнула. Пам’ятала і те, що група Червоних Каптурків діяла неофіційно, і навіть не всі в СБ про неї знали.

— Зрештою, неважливо, — продовжила жінка. — Ми зараз підемо до підвалу, й цим разом я хочу бачити, як ти тренуєшся. А по обіді ми продовжимо вправлятися у стрільбі. Ти не мусиш цього робити, якщо не бажаєш, але я б хотіла, щоб ти весь час була неподалік. Можеш взяти книжку і читати, якщо є бажання.

* * *

Ніна очікувала, що день цей буде геть жахливим, але, як не дивно, було не настільки погано. У першій половині дня їй на тренуванні вдалося захиститися від обманного нападу Яцека, і пані Ева навіть похвалила її коротким кивком. Це не було чимось особливим, але Ніна вперше сходила з мати якщо не пишаючись собою, то принаймні без відчуття приниження.

Пізніше, коли вони стріляли в лісі, опікунка спочатку й справді уперлася, аби Ніна сиділа поряд, але швидко схаменулася та дозволила дівчині відійти за умови, що та кожні чверть години заглядатиме до них сюди, на поляну. Тож Ніна натішилася, блукачи між мертвими смереками: спершу тренувала силу (з перемінним успіхом), а потім уявляла, що вона така собі невинна панна, що заблукала серед лісу, тікаючи від чорнобородого вуйка‑розбійника (це виходило доволі непогано). В результаті, коли вони раніше, ніж зазвичай, поверталися до пансіонату, настрій у дівчини вже покращився.

* * *

Близько четвертої Тамара та Хуберт перевдягнулися, бо знову відправлялися на зустріч зі своїми новими знайомими; дівчина навіть надягнула сукню, що в її випадку означало верх елегантності. Цікаво, чи є там хлопець, який їй подобається, думала Ніна: вона сиділа на ліжку та спостерігала, як подруга своєю чергою критично розглядає себе у дзеркалі. Нарешті Тамара мальовничо розчухрала коротке сіре волосся та зітхнула.

— Краще не буде, — заявила. — То як, ви з нами?

— Чому ні? — Ніна намагалася здаватися байдужою, хоча шлунок її наповнила дивна суміш страху та піднесення.

— То чого чекаєш? Одягайся.

Вона зіскочила з ліжка та відчинила шафу, але перш ніж встигла обрати щось із одягу (сіра вовняна сукня не здавалася особливо гарною, але кращої в неї все одно не було), двері відчинилися та увійшла пані Ева.

— Я хотіла нагадати вам, що ви маєте повернутися о десятій, — сказала вона Тамарі, а тоді перевела погляд на Ніну, яка завмерла перед відчиненою шафою, і нахмурилася. — Окрім тебе. Якщо ти збираєшся з ними, то нічого не вийде. Яцек може піти, але ти залишишся.

Дівчина вирішила не погіршувати справу й не протестувати. Знала, що це все одно нічого не дасть.

* * *

Вона була переконана, що проведе вечір закінчуючи другий том «Саги про Форсайтів», та ледве всілася за книжку, як у кімнаті з’явилася пані Ева. Була вдягнена в елегантне коричневе пальто, фетровий капелюх та шкіряні рукавички.

— Я йду попрощатися з товаришем Ригєлем, — сказала сухо. — Якщо хочеш, можеш мене супроводжувати за умови, що похорон не розбудить твоїх фантазій.

— Похорон? — Ніна відклала книжку.

— Буде дуже скромна церемонія, — пояснила опікунка. — Слідство закрите, немає сенсу продовжувати справу.

«Поховання замість імпрези з американськими платівками? — похмуро подумала Ніна. — Чому б ні?»

* * *

Це було найпохмуріше поховання з усіх, де їй доводилося бувати. Утомлений ксьондз, вочевидь, уже блукав думками навколо вечері, говорив про померлого загальні фрази: мовляв, грішив, але каявся, говорив, що кожне, навіть наймізерніше, буття не сховається від Божої уваги, бо той бачить і кохає всіх. «Наче сам померлий не має значення», — думала Ніна.

Вона зиркнула на пані Еву, сподіваючись, що жінка ось‑ось зараз встане та скаже про померлого пару добрих слів. Але та мовчала. Тож Ніна відвернулася до вівтаря і, відчуваючи себе трохи лицеміркою, а трохи тою, хто поводиться шляхетно, прочитала разом із ксьондзом молитву. Ригєль вірив у Бога, і якщо потребував християнського поховання, то дівчина готова була прикластися до будь‑яких ритуалів. Особливо взявши до уваги, що на прощання, окрім неї, з’явилося лише троє людей. З пані Евою було все зрозуміло, але ще двоє сиділи позаду в тіні, і коли ксьондз запросив усіх попрощатися з померлим, вони встали зі своїх місць і наблизилися до вівтаря.

Ніна здригнулася, коли побачила Чорну Даму, яка квапливо пройшла нефом і нахилилася над труною. А за мить здивувалася ще більше, бо за жінкою йшов Януш Клімша в елегантних штанях та старомодному картатому піджаку. Чоловік нахмурився. Потім нахилився, як це робила раніше Чорна Дама, але не щоб попрощатися з померлим. Він… дивився на те, що було в труні, виразно здивований. Це тривало доволі довго, аж ксьондз звернув увагу на нетипову сцену.

— Чекай тут, — прошепотіла пані Ева, а потім встала та пішла до труни.

Дівчина завагалася, але цікавість виявилася сильнішою, ніж небажання споглядати на труп, і Ніна, вдаючи, що не почула, пішла за опікункою.

Холод законсервував тіло, а найгірші рани були приховані одягом та капелюхом. Обличчя якимсь дивом виявилося майже не пораненим. Було це звичайне, щокате обличчя старого чоловіка із залисинами, сивим волоссям та глибокими зморшками навколо рота. В ньому не було нічого особливого — за винятком… іграшки у його складених на грудях долонях. Ганчірковий песик із ґудзиковими очима та писком, зашитим товстою ниткою.

За спиною Ніни почувся стукіт підборів: це жінка в чорному поспішно виходила з костьолу.

Ксьондз нарешті зійшов з вівтаря та зазирнув до труни. Одразу почервонів, а потім, бурмотячи щось про вар’яток та профанацію, витяг іграшку з рук померлого. Подальша церемонія обійшлася без дивних подій. Пані Ева, Ніна та Януш Клімша проводили труну до цвинтаря та почекали, доки помічник грабаря опустить її у могилу. Була майже п’ята, але швидко смерклося, тому Ніна ледве розрізняла снігові замети на надгробках, що стояли навколо. Ксьондз поспішно промовив «Спочивай вічно!», але слова його заглушило виття вітру, що рвав голе гілля дерев; потім ксьондз покропив могилу та втік до тепла та світла.

Пані Ева ще постояла над могилою зі складеними руками, хоча Ніна сумнівалася, щоб жінка молилася, бо ж співробітники СБ не вірили в Бога. Клімша чекав трохи позаду, ніби соромився власної присутності, і підійшов, лише коли ксьондз щез за брамою цвинтаря.

— Прошу вибачити, що турбую вас за такої сумної нагоди, — сказав тихо, — але може, пані погодиться, щоб я провів вас до пансіонату? Сутеніє, та й мороз такий, що людина й пса надвір не вижене…

Ніна вже хотіла запитати, яким чином товариство чоловіка могло б допомогти при холоді, але обачливо стулила рота. Пані Ева без ентузіазму дозволила, знизавши плечима, а сама рушила до виходу. Тіні гілля, що його розгойдував вітер, стелилися в них під ногами, свіжий сніг золотавився у світлі запаленого біля брами ліхтаря.

— Я не хотів, щоб ви подумали про мене щось погане, — продовжував Клімша. — Я тут не з пустої цікавості. Пані Коцюба сказала, що сьогодні ховають якогось невідомого чоловіка, й мені стало шкода бідолахи. Я ж теж сам на світі; коли помру, мої похорони, напевне, будуть майже такі саме. Тому я й хотів супроводжувати його в цій останній дорозі.

— Це дуже шляхетно з вашого боку, — тон Еви Вишневської не давав можливості продовжувати бесіду, а Ніна поспішно запевнила чоловіка, що й не подумала про нього нічого поганого.

* * *

О пів на восьму вона зійшла на вечерю. Їдальня була порожньою, і дівчина відчула себе дивно, коли сіла за столик та почала підскубувати краєчок хліба з маслом на самоті. А коли за п’ять хвилин поряд присіла пані Ева, то Ніна відчула себе ще гірше. Поки опікунка їла свою порцію яєчні, Ніна з похмурою міною гріла долоні об склянку. Навіть тепло щойнозавареного чаю не могло вигнати з її кісток цвинтарного холоду та спомини про дивну іграшку на грудях померлого.

— Якщо хочеш щось сказати, то кажи, — пані Ева відсунула тарілку. — Не треба так багатозначно мовчати.

— Я не мовчу багатозначно, — обурилася Ніна, одночасно усвідомивши собі, що, мабуть, вона таки багатозначно мовчала. — Ви насправді вважаєте, що у Вовчих Долах не відбувається нічого дивного?

— Ти маєш на увазі ту іграшку?

Дівчина завагалася.

— Не тільки це. Наприклад, ті інциденти із тваринами чи кімнатами, що з’являються та щезають, якщо ви про те чули…

— Чула, авжеж. Я також знаю, що сьогодні вранці восьмирічна дівчинка на ім’я Зося вийшла з дому та загубилися серед лісу, що трохи дивно, оскільки їй треба було пройти десь чверть кілометру шляхом, який вона чудово знала. Вона йшла до господарства тітки по яйця та клянеться, що ані на мить не зійшла зі стежки. Просто ліс у певний момент змінився. Так вона говорила, коли її знайшли.

— Але вона ціла, правда? З нею нічого не сталося?

— Це залежить від визначення слова «ціла», — сказала сухо пані Ева. — Дівчинка провела кілька годин на морозі й тепер лежить у ліжку. Якщо їй пощастить, то уникне запалення легенів.

— А ви, напевне, зараз скажете, що всі ці історії — випадкові.

— Не маю наміру нічого такого говорити, — жінка зітхнула. — Я не стверджувала, що в місті не відбувається нічого дивного. Ба більше, якщо ти збираєшся порозпитувати людей про іграшки із зашитими ротами чи про корів, що тікають із зачинених хлівів, то я не матиму нічого проти. Не дивися на мене так. Авжеж, я дозволяю тобі вести слідство у справі дивних подій, які можуть бути пов’язаними з магією. Бо для цього ми вас і найняли. Але я не хочу, щоби ти лізла в міліцейські справи. Розумієш?

— Здається, — буркнула Ніна, відриваючи нарешті руки від склянки. Чай, зрештою, вже охолов. — А якщо одне пов’язане з іншим?

— А ти впевнена, що пов’язане?

Дівчина мовчала, вагаючись поміж недовірою до опікунки та бажанням розповісти про доньку Пєтшицького.

— Не знаю, — сказала, підозрюючи, що в ній знову прокидається дурнувата впертість. — Може виявитися, що так.

— Ну, тоді й будемо про це думати, а наразі хай кожен подбає про своє. Завтра маєте вільний день: останнім часом ви важко працювали, тож треба трохи відпочити. Якщо дуже кортить, можете побігати містом та порозпитувати людей. Може, комусь щось відомо про всі ці інциденти.

— І про жінку в чорному, — додала Ніна, а пані Ева кивнула.

— Тільки не дуже на це сподівайся. Радше за все ця жінка — місцева божевільна, а дивні випадки можуть мати просте пояснення.

— Наприклад яке?

Опікунка стенула плечима.

— Жодна з нас не чула цих розповідей з перших рук, завжди це були плітки, які хтось комусь переповідав своїми словами. А такі плітки завжди ростуть, і наприкінець історія не має нічого спільного з тим, що було на початку. Може, Ян Мачьонг напився, забув зачинити двері хліву, тому корова втекла. Може, пані Анелі щось примарилося з тією кімнатою на горищі, а Зося, як буває в дітей, без дозволу побігла гратися в лісі, а потім боялася покарання і набрехала батькам. Кожна із цих версій значно правдоподібніша, ніж дії чарів.

— Дякую, — відповіла Ніна. — Я неодмінно візьму це до уваги.

* * *

Увечері, коли трійця повернулася до пансіонату, вони всі зібралися у кімнаті дівчин.

— Як вечірка? — поцікавилася Ніна в Яцека, який зручно вмостився на ліжку Тамари, вийняв із кишені канапку та увігнав у неї зуби.

— Нормально, — відповів він. — Знаєш, вони трохи задирають носа, бо доросліші за нас, але в принципі нормальні.

— Нічим не пригостили? — вона із цікавістю дивилася, як хлопець поглинає хліб із ковбасою.

— Пригостили, — відповів він із повним ротом. — Пиріг із ревенем, дуже смачний. Але людині ж треба з’їсти і щось нормальне, ні?

Так чи інакше, Яцек не здавався особливо щасливим, тож настрій дівчини трохи поліпшився. А коли за мить розповіла про похорон, Чорну Даму та іграшку, це справило на всіх таке сильне враження, що спомин про вранішнє приниження де й подівся.

— Щось у цьому може бути, — визнав Хуберт, коли вона закінчила розповідати. — Хоча, з іншого боку, пані Ева має рацію: в таких історіях люди роздмухують з мухи слона. А я готовий закладатися, що в кожному малому містечку є принаймні одна вар’ятка.

У кімнаті запала тиша, бо всі, схоже, подумали про мати Хуберта. І лише за мить відізвалася Тамара:

— А мені здається, варто перевірити. Навіть якщо ці оповідки — повна дурня, то ми принаймні добряче розважимося. А завтра все одно немає чого робити.

— Ви хіба не зустрічаєтеся з Янеком та Сташеком?

— Їм заборонили — начебто тому, що вони чіплялися до якогось хлопця.

— А до Ізи завтра завітає стара тітка, — додав Хуберт із виразним жалем.

— Що означає, — Тамара радісно вишкірилася, — що ми в цей час можемо трохи походити містом та порозпитувати. Хто за?

Усі підняли руки, потім обговорювали стратегію, а наостанок грали в карти та дуріли, розповідаючи одне одному страшні історії. Ми справжня команда, подумала Ніна, коли вже лежала в ліжку. Слухаючи вітер, що бився у вікно, вона цього вечора засипала цілком щасливою.

* * *

Після сніданку Яцек рушив у бік кухні — сьогодні він домовився про урок приготування налисників, а при нагоді мав намір розпитати пані Коцюбу про жінку в чорному і про нові таємничі випадки.

Інші пішли до центру міста і там розділилися: Тамара помандрувала до костелу, Хуберт увійшов до кав’яреньки, що на ратушній площі, а Ніна, трохи повагавшись, пішла до палацу. Вона зупинилася перед центральним входом і почала розглядати фасад: почасти тому, що він і насправді їй подобався, а почасти — аби відтягнути ту мить, коли їй доведеться розпитувати людей. У таких ситуаціях вона заздрила Тамарі та Хуберту: хлопець мав акторський талант, а дівчина — достатньо нахабства, через що вони давали собі раду набагато краще, ніж Ніна.

Вона зітхнула та вже збиралася повертати, коли двері несподівано відчинилися й звідти вийшов чоловік, схожий на лісового розбійника: із густою чорною бородою та похмурим поглядом. Він мав на собі штани з витягненими колінами та поплямований фарбою светр.

— І що воно так дивиться? — глянув він недоброзичливо. — Увійти всередину не можна, зараз ми все там готуємо. До двадцять шостого.

— Я лише… лише дивлюся. Це дуже красивий зразок бароко.

Чоловік окинув дівчину ще одним недоброзичливим поглядом.

— А воно що, розуміється в бароко?

— Розуміюся, — відповіла Ніна.

Вона почала доводити, що таки розуміється. У міру того, як дівчина говорила, чорнобородий подобрішав, але продовжував казати про неї дивно, ніби про мале дитинча.

— Воно вчиться, це похвально, — сказав він, коли вона закінчила.

Ніна відчула легке хвилювання. Тепер, коли вона завоювала прихильність «розбійника», настав час скористатися ситуацією та почати його розпитувати.

— А що тут буде двадцять шостого? — згадала вона собі знайдені Яцеком листівки. — Якісь урочистості?

— Урочистості, так. А воно нічого не знає? Приїждже?

— Ага, ми приїхали на канікули і збираємо усілякі місцеві цікавинки. Таке завдання у школі, тому я хотіла б запитати… Я пару разів бачила в містечку жінку, вдягнену у чорне, в такому дуже древньому стилі.

— Ах, пані Гелена, — у бороді розквітла широка усмішка. — Її всі тут знають. Воно знає, що та колись була власницею цього палацу?

— Не знає, — Ніна ледве повірила у власне щастя. — Чи то — не знаю, — виправилася вона, бо стиль бороданя виявився заразливим.

— До війни тут мешкали Щербицькі, а вона з дому саме Щербицьких. Більшість родини виїхали за кордон, до Франції, мабуть, у нас тут лише наймолодша донька залишилася, із синком, тоді ще малим. Вона навіть намагалася, щоб цей палац залишили їй, але куди там, сказали: повинен бути державним — і край. Вже тоді вона була дивакуватою: від старих часів їй дісталася велика скриня із вбранням, і вона його носила, робота чи субота, однаково: влітку мережива, взимку — хутро. І хлопця свого вдягала по‑князівському. Інші діти з нього кепкували, а йому не перешкоджало. Така тиха дитина була, але мила, уважна. У Віктора був єдиний приятель, такий чорноволосий, із зеленими очима, не пам’ятаю імені. Були наче папужки‑нерозлучники, завжди разом. Часто приходили до палацу, Віктор водив того, іншого, немов був тут паном. Цей хлопець любив минуле й навчив свого приятеля, щоб і той це минуле полюбив. А потім їхня дружба скінчилася.

— А коли Віктор помер? — прошепотіла Ніна, але бородань махнув рукою.

— Ніхто не помер. Хлопцеві ведеться непогано, от тільки в матері його клепки геть повипадали, — чоловік виконав характерний жест біля скроні. — Вона вважає, що її сина підмінили.

— Не розумію.

— Ну, що він пішов до лісу, а повернувся звідти геть інший. Це не моя дитина, сказала мати, і спершу вигнала хлопця з дому, а потім почала мучити ксьондза: мовляв, якщо вже це не її Віктор, а хтось новий, треба поховати того, старого. Ну, але щось я розбалакався, — бородань глянув на годинник. — А ти ну ж бо повертайся, бо батьки будуть непокоїтися.

Ніна не встигла пояснити, що приїхала сюди не з родичами, бо чоловік уже повернувся до палацу та причинив за собою двері.

Потім вона порозмовляла зі старенькою, що годувала біля ратуші голубів, далі підійшла до чоловіка на лавці в парку та до жінки на ігровому майданчику — вона приглядала за групою дітлашні, які ліпили тут снігову бабу. І хоча вона скористалася своєю чарівністю «ґречної дівчинки»(назаразі це був її єдиний козир), з тих розмов не було жодної користі. Мила старенька хотіла розмовляти лише про своїх онуків, чоловік на лавці явно був із похмілля та у відповідь на всі питання тільки мугикав, а жінка на майданчику порадила Ніні відійти і зайнятися власними справами. І все ж дівчина поверталася до пансіонату з відчуттям тріумфу. Хай там як, сьогодні вона взнала чимало.

* * *

— Точно, жінка в чорному — це Гелена Міхайло, дочка колишніх власників замку, — підтвердила Тамара, коли вони чекали на обід. — Здається, третя донька в черзі. Все одно. У будь‑якому разі, вона геть здуріла. Стверджує, що її син — зовсім не її син.

— Неправда, — втрутився Яцек. — Пані Коцюба сказала, що ця Міхайло має рацію. Віктор і насправді змінився так, що його неможливо упізнати.

— Він зараз такий бридкий, що має ховати обличчя під каптуром, — утрутився Хуберт. — Чого дивуєтеся? Я лише повторюю те, що кажуть люди.

— А знаєте, що в усьому цьому найдивовижніше? — Яцек обвів інших тріумфальним поглядом. — Гелена Міхайло — сусідка Пєтшицького. Ну, пам’ятаєте, той мужик, який знайшов машину в лісі. Вони живуть в одному під’їзді: Пєтшицький на другому, а Міхайло на першому поверсі. І Віктор дружив із сином Пєтшицьких.

— Це схоже на правду, — Ніна пригадала собі, як жінка в чорному входила до кам’яниці, де мешкали Пєтшицькі. — Тепер можна пояснити, звідки іграшка на похоронах.

— І звідки ж? — недовірливо спитала Тамара.

— Мабуть, Міхайло вирішила, що якщо вона не може поховати сина, то поховає хоча б його улюблену іграшку, й тому поклала до труни плюшевого песика. Знаєте, такий символічний жест. А раніше вона віддала ляльку Віктора доньці Пєтшицького. Люди часто віддають іграшки, коли в них виростають діти.

— Невже Віктор грався ляльками, коли був малий?

— А чому ні?

— І зашивав їм рота? Навіщо?

— Цього ми поки що не знаємо, — визнала Ніна. — Але я б хотіла поговорити з Віктором або із тим його найкращим приятелем. Хтось знає, як його звуть?

— Марчін, — сказав Яцек, інформований краще за інших. — Але, кажуть, він тепер рідко буває вдома. Постійно десь лазить.

— А Віктор і взагалі не мешкає вдома…

— …бо мати його виставила, коли він змінився. Сказала, що не хоче мешкати під одним дахом із чужою людиною.

Підлітки перезирнулися, і Ніна відчула, як в їдальні зростає напруга. Атмосфера стала дещо зловісною, та коли пані Коцюба внесла запашну юшку, всі швидко заспокоїлися.

— Отже, треба підвести підсумок: підміна Віктора — це перший із дивних інцидентів, що трапилися в місті, — заявив Хуберт, коли господиня повернулася на кухню.

Тамара з недовірою звела брови.

— А що, хіба тут ще щось трапилося? — спитала вона.

За столом дружно кивнули.

— Розкажіть, хто чув про щось дивне? — запросила Ніна, і посипалися оповідки, що лише час від часу переривалися дмуханням на гарячий суп та сьорбанням.

Дивного вистачало: хтось загубив трактор, у когось на пару годин зникла свіжовирита криниця. Одинадцятирічний Щепан зламав ногу і присягався, що дерево, на якому він сидів, просто розвіялося як дим. Пара дітей натрапили в лісі на стару хату, якої там не мало б бути, гралися там пів дня, а коли родичі намагалися ту хату знайти, то її вже не було. Чимало людей втрачали здатність орієнтуватися та губилися, йдучи прямою, добре відомою дорогою.

І що найдивніше — ніхто, окрім, може, пані Коцюби, не хотів про це говорити. Підлітки чули різні плітки, та коли намагалися розпитати детальніше, пліткарі раптом наче води до рота набирали. Ніби знали, звідки ці інциденти бралися. Або принаймні підозрювали.

Пані Коцюба принесла друге, тож вони знову припинили розмовляти та взялися за м’ясо в гірчичному соусі.

— Спробуємо позначити всі події на мапі, раптом це щось нам дасть, — вирішив Яцек, а пані Ева від сусіднього столика послала їм погляд, який однаково добре міг бути як веселим, так і сповненим визнання (Ніна воліла б вірити, що справа в іншому).

В їдальні була ще одна особа: Януш Клімша, який увійшов посеред обіду, а потім, як завжди, усівся в кутку і, розгорнувши величезну газету, затулив нею собі обличчя. На столику, поряд з тарілкою супу лежала добре знайома тека.

Ніна вважала, що орнітолог не звертає на них уваги, але вона помилялася. Після обіду, щойно вона поїла і вже зібралася нести тарілку на кухню, Клімша вигулькнув із своєї схованки та підійшов до дівчини.

— Вибачте, але я випадково почув вашу розмову, — сказав він. — Я не помиляюся, вважаючи, що вас цікавить пані Гелена Міхайло?

— Так, цікавить.

— А чи буде безтактним з мого боку запитати, чому така увага до тієї пані?

Ніна стенула плечима:

— Вона доволі дивна.

— Авжеж, — Клімша погодився. — Молодь цікавиться всім, що не вкладається у звичні уявлення, це ясно. Ви ведете розслідування, хіба ні? Я й сам так розважався, коли був вашого віку. Хотів навіть, щоб мама купила мені картатого картуза та велику лупу, але, на жаль… Але тобі не дуже цікаві мої дитячі пригоди.

Дівчина мовчала. Думала, що орнітолог зараз піде собі, але чоловік уперто стирчав у їдальні.

— Чи буде нав’язливим запитати, що саме вам вдалося довідатися? Я хотів би послухати та трохи позгадувати молоді роки. Такий собі каприз старої людини.

Ніна завагалася. Клімша був для неї чужим і не викликав жодної довіри, але ж вони не мали приводу приховувати від нього результати слідства. Особливо маючи на увазі, що кожен, хто хоч трохи пожив у містечку, міг довідатися про те саме. Звісно, вона переказувала розмову в загальних рисах, а Клімша в цей час поважно кивав головою.

— Дуже цікаво, — повторював. — Справді, дуже цікаво.

— …тож якщо випадково довідаєтеся, де можна знайти Віктора або Марчіна, прошу нам повідомити, — вона вирішила, що не зашкодить спробувати, хоча й сумнівалася, що старий міг би для чогось їм придатися.

— Скажу, авжеж. Я бачив раз чи два цих молодих людей, тому обов’язково повідомлю, коли когось із них зустріну.

* * *

Справжньої мапи вони не знайшли, тому Яцек випросив у господині кілька аркушів паперу та кольорові олівці, після чого самотужки накреслив орієнтовний план міста. Червоними крапками він позначив місця дивних інцидентів — принаймні тих, про які було відомо, де вони сталися. Коли все було готово, вони довго стояли мовчки — в усіх ніби мову відібрало.

Червоні крапки оточували містечко, утворюючи майже ідеальне коло.

— Всі ці дивні речі завжди відбуваються на окраїнах і ніколи в центрі, — сказала Тамара. — Неначе… Сама не знаю.

— Неначе вони створюють навколо Вовчих Долів кордон, — сказала Ніна.

— Кордон із таємничих подій? — Яцек був сповнений сумнівів. — Який це має сенс?

— І гадки не маю, — Тамара стенула плечима. — Але ми можемо пройтися перевірити. Що ви скажете на те, аби прогулятися трохи, кожен своєю ділянкою? Може, на щось натрапимо.

— Гарна ідея, — визнав Хуберт.

Яцек хоч і був налаштований скептично, але також погодився. «Мабуть, щоб не здаватися боягузом», — подумала Ніна, якій забракло сміливості запротестувати, хоча вже тоді вона підозрювала, що ця ідея аж ніяк не розумна, а, навпаки, дещо дурнувата.

* * *

Вона спинилася посеред ґрунтової дороги, із лісом з одного боку та старезною халабудою з іншого. Навколо не було ані живої душі, лише десь вдалечині гавкав собака, а подихи щоразу холоднішого вітру підхоплювали зі стежини сніжинки.

Чому, най йому грець, вона дала себе на це вмовити?

По‑перше, вони не повинні були розділятися.

По‑друге, вони не знали території та легко могли заблукати.

А по‑третє, як, чорт забирай, вони мали помітити тут якісь зміни, якщо ніхто з них раніше не бував на околицях Вовчих Долів? За винятком місцини коло пансіонату, вочевидь, але там, наскільки знала Ніна, поки що не трапилося нічого таємничого.

Вона переступила з ноги на ногу, відчуваючи, як вони мерзнуть. Ще один подих вітру вдарив її в спину, несучи легенький запах гною — безсумнівний знак, що тут вже не місто, а сільська місцевість.

Вона підозріло скосила очі на халупу: раптом це один із тих самих об’єктів, що таємничо з’являються, а тоді зникають. Але хата здавалася… звичайною. Так, типова сільська халупа, із кривим забором та похилим дахом.

Скрипнули двері і на порозі виникла зігнута навпіл бабця, маленька й на перший погляд така старезна, наче недавно вона відзначила свій сотий день народження. Старенька роззирнулася, а потім повільно почовгала до туалету з вирізаним на дверях сердечком.

А Ніна пішла собі далі, утішаючись думкою, що навіть коли хтось із іншої трійці вляпається у халепу, то якось собі зарадить. Вони вже так багато натерпілися, що пристосовані до життя більше, ніж звичайний підліток. Яцек, незважаючи на усі свої божевільні ідеї, у кризових ситуаціях діяв цілком раціонально, Тамара була останньою людиною, про яку можна було непокоїтися, а Хуберт… Хуберт, як і Ніна, мав силу, а хмари, що тягнулися з заходу, обіцяли близький снігопад.

Вже почало смеркатися і далекі дерева потроху розмивалися в темряві, коли вона почула за спиною звук кроків. Зупинилася, і змагаючись із ірраціональним бажанням сховатися в лісі, озирнулася.

Стежкою біг‑поспішав Януш Клімша: окуляри його сиділи косо, а на ногах були елегантні черевики, які геть не підходили для сільських кучугур.

— Але ж ти й прудка, — промовив він, важко дихаючи. — Я дізнався, де Марчін Пєтшицький. Хутчіше, треба поспішати, якщо хочемо його наздогнати.

* * *

— Після обіду я пішов шукати Марчіна, як і обіцяв, і побачив його, коли він входив до лісу. А твій приятель, отой товстунчик…

— Яцек, — сказала вона машинально.

— …я зустрів його недалеко від дороги на Леґніцу, і він сказав мені, де тебе знайти.

Дівчину це дещо здивувало. Авжеж, Клімша обіцяв допомогти, але вона б у житті не припустила, що старий орнітолог сприйме цю обіцянку так серйозно, що відшукає Марчіна, а потім одразу побіжить до Ніни. Навіщо йому все це? З іншого боку — а чому б ні? Може, він просто нудиться, ото й усе. Вона придушила підозри та, відчуваючи в потилиці заспокійливе пульсування сили, пішла за чоловіком, не звертаючи уваги на снігопад.

Клімша вів її сільською дорогою, повертаючи у щоразу безлюдніші райони, аж нарешті затримався перед темною стіною лісу.

— Це тут, — заявив, показуючи на стежину, що зникала між деревами. — Я далі не піду, такі кучугури не на мої старі кістки. Але тобі слід поспішати.

Він усміхнувся, вибачаючись, але здавався при цьому… знервованим? Чи навіть наляканим. Так, Клімша точно чогось боявся. Ніна нічого не розуміла, а її підозри, що тут щось не так, перетворилися на впевненість.

Може, це пастка? Може, в лісі її очікує щось страшне?

— Прошу… — простогнав Клімша. — Треба поспішати.

Сніг досі падав м’якими білими клаптями, які сипалися з неба в тиші, наче попіл.

— Це важливо, — ще раз прошепотів старий. В голосі його було таке благання, що Ніна розвернулася та попрямувала до лісу. Туди, де за деревами блищало‑полискувало замерзле озеро.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ,

де Ніна надто багато розпитує, так що їй уже і не відповідають

Праворуч міст, ліворуч міст,

А низом плине Вісла…

— Вдалося! — крикнув Яцек, хапаючи Ніну за талію, та закрутив її в танці. То був танок перемоги.

Радіостанція хрипіла, у динаміку тріскотіло, але вони таки почули звідти людський голос.

— Прогноз погоди… Очікуються подальші снігові опади на півдні Польщі…

Обличчя у хлопця трохи витягнулося. Ніна впала в крісло поряд із Марчіном, який уже з пів години скептично спостерігав за їхніми спробами запустити радіо.

— Ви й справді вважаєте, що завдяки цьому можна зв’язатися з кимсь назовні? — запитав він, і Яцек гаряче кивнув.

— Авжеж, треба лише впіймати відповідну частоту.

На плиті кипів картопляний суп, а в теплій кухні відчувався густий запах копченої ковбаси. Щоправда, сметани та майорану не було, але в таких умовах ніхто і не думав нарікати кухарю. Навіть Марчін, коли довідався, що буде на обід, буркнув: «Дякую», — а потім попросив, мовляв, не забудьте віддати залишки собаці.

Яцек із запалом маніпулював верньєрами рації. Ніна вийшла та за мить повернулася, тримаючи в руках обидві ляльки: одну — ганчіркову, із зашитим ротом, а іншу — з порцеляни, у цієї шов на губах був намальований чорною тушшю.

Вона підійшла до Марчіна.

— Хочу запитати, що тобі про це відомо?

Хлопець трохи здригнувся, побачивши іграшки, але відразу себе опанував. Утім, можливо, Ніні просто так видалося.

— Про що саме?

— Про цю ляльку, — вона підняла ганчіркову. — Я знайшла її у пансіонаті, де ми жили, до того… до того, як втратили пам’ять. А цю, — вона показала порцелянову, — тут. Можеш мені сказати, в чому справа, чому їм зашили роти?

— Гадки не маю, — Марчін трохи скривився. — Це іграшки моєї сестри.

— Ти не будеш заперечувати, якщо я піду на перший поверх та ще раз перевірю помешкання, в якому ти настромився на скло?

— Але ж ти вже його бачила.

— Ззовні, не зсередини.

— Ти й надалі мені не віриш, так?

Він глянув на неї. Досі був блідий, але, як на думку Ніни, виглядав уже трохи краще. У будь‑якому разі, міг сам пройти кілька кроків і навіть сходити на подвір’я до вітру (дівчина сприйняла це із великим полегшенням, бо воліла не уявляти собі, що було б, якби пораненому довелося користуватися нічним горщиком).

— Ні, — буркнула вона. — Просто… Скажімо так, що я підозріла від природи.

— Мабуть, друзів у тебе геть небагато, га? За винятком того товстунчика, — він понизив голос та кивнув у бік Яцека.

Ніна аж почервоніла.

— Він нормальний.

— Я не кажу, що ненормальний. Кажу, що він товстий.

— Я так розумію, що всі твої друзі худорляві та гарні? — пирхнула дівчина. — Бо ти підбираєш їх згідно з естетичними критеріями?

Обличчям Марчіна промайнув біль.

— Був у мене один друг, — сказав він. — Якщо вже хочеш знати. Мешкав на другому поверсі, у квартирі, яку ти так сильно хочеш побачити.

— А тепер він уже не твій друг?

Той стенув плечима.

— Останнім часом він знайшов собі ліпших приятелів. І я не хочу про це розмовляти, зрозуміло?

«Але ж не я почала цю розмову», — подумала Ніна, та вчасно прикусила язика.

* * *

Квартира номер два на першому поверсі була з тих, що кинули відкритими та неприбраними. Але саме тут чомусь панував повний розгардіяш, такого Ніна досі не бачила. У мийці стояли стоси брудних тарілок та каструль, постіль на ліжку була геть брудною і зім’ятою, а на стільцях висіли стародавні вбрання: нижні сорочки, корсети, сукні з бантами та довгі, до колін, панталони. Колись вони напевне були дорогими та елегантними, але добрі часи минули: нижні сорочки давно пожовкли, на панталонах виднілися затяжки, а плаття подекуди так витерлися, що дерев’яні спинки просвічували крізь тканину.

Ніна похитала головою. Хто, най йому грець, тут мешкав? Якась божевільна аристократка?

А потім вона відчинила двері останньої кімнати та переполохалася.

Кімната була мов поле бою: в кутку лежав перекинутий столик, точніше, те, що він нього залишилося, коли його розтрощили об стіну. На місці удару зяяла чорна діра, а на підлозі лежали поскидані з підвіконня квіти й уламки кришталевої вази. І — аякже! — розбите вікно з гострим уламком скла, тим самим, на якому виднівся червоний слід.

Під вікном, поряд із засохлими плямами крові, лежав невеличкий чорний предмет, який, здавалося, поглинав світло. Ніна нахилилася, щоб підібрати його. Це було вузьке чорне перо, і від тієї чорноти в неї забило памороки. Вона ніби дивилася у бездонну криницю або у беззоряні глибини космосу.

За спиною почулося гарчання. Дівчина озирнулася. На порозі, настовбурчивши шерсть, стояв Алекс. Пес дивився на вікно, а з горла його рвався низький, монотонний звук, мов працюючий мотор.

— Песику, все гаразд. Немає чого боятися, — сказала вона невпевнено.

Алекс трохи косив оком, а Ніні все ще здавалося, що гарчить він на неї.

— Що тут сталося? Скажеш мені? — вона обережно простягнула руку й торкнулася шерсті.

Тварина тремтіла, але вже почала заспокоюватися, гарчала не так голосно.

— Все добре, — лагідно бурмотіла дівчина. Принаймні сподівалася, що це звучить заспокійливо. — Хай там що було, зараз його вже немає.

Вона погладила собаку, обережно проводячи долонею вздовж його боку. Раз, потім другий. За третім, коли вона торкнулася вразливого місця за вухом, вона відчула вологу, а коли піднесла долоню до очей, то побачила на пальцях кров.

* * *

— Алекс поранений, — сказала вона, коли затягнула Яцека до кімнати: не тієї, де вони знайшли Марчіна, а до іншої, де згромадили припаси, що не помістилися в кухні. — Вважаєш, що він також скалічився, проходячи крізь вікно?

— Але ж ти уперта. Хіба це рана, просто звичайна подряпина! Може, він пролазив десь під огорожею та напоровся на колючий дріт або щось таке.

— Або ж Марчін бреше. Піди униз та глянь на ту кімнату із вибитим склом. Там… — якусь мить вона шукала потрібне слово, — …там наче хтось вів смертельний двобій. І що ти скажеш про оце? — вона сунула руку в кишеню штанів. — Це не звичайне пташине перо. Його точно загубив якийсь янгол.

Хлопець зиркнув на перо, але не взяв його в руки.

— Чому ти просто не запитаєш Марчіна про те, що там сталося?

Вона знизала плечима.

— Бо мені набридло слухати брехню. Мені здається…

Але перш ніж Яцек встиг взнати думку Ніни, з кухні почувся слабкий крик:

— Гей, чи когось ще цікавить радіо? Бо хтось нарешті відізвався.

* * *

— Це прикордонні війська, повідомте своє місцезнаходження. Це прикордонні війська…

— Ми у Вовчих Долах! — крикнув Яцек.

— Неподалік від ратуші, — додала Ніна, розуміючи, що це не надто чітка позиція.

— Це прикордонні війська…

— Вулиця Рицарська! Центр міста! Потрібна допомога! — Яцек аж репетував у мікрофон. — Ми тут самі й не можемо вийти з міста!

— І в нас один поранений, — додала Ніна.

— Прийняв, один поранений… Потрібна допомога… — голос зник, поглинутий серією трісків та шумів.

Ніна кинула на Яцека невпевнений погляд.

— Вважаєш, вони нас зрозуміли? І знайдуть нас?

— Сподіваюся, — буркнув хлопець, витираючи лоба. — Прокляття, здається, нам вдалося. Вони точно за нами прийдуть.

Очі Ніни блиснули, але дівчина одразу стиснула губи.

— Якщо погода не зіпсується знову.

Яцек сердито глянув на неї.

Вони з’їли вечерю, нагодували пса, а потім просто чекали.

Отак і минув увесь наступний день — в очікуванні. Вони то грали у карти, то раз за разом бігали на балкон, щоб видивлятися військову техніку. Ніна в уяві навіть чула звуки мотору. Але насправді довкола була повна тиша: ані гуркоту всюдихода, ані шереху автівки, що наближалася. І обличчя Яцека видовжувалося з кожною хвилиною все сильніше.

Коли підступила темрява, хлопець узявся готувати вечерю, а Ніна сіла за рацію й упіймала станцію, що транслювала іноземну музику. Тож вони поїли кашу зі шкварками під звуки джазу, а тарілки мили під щось, що звалося регтаймом. Потім вони нагріли води у великому казані та помилися у холодній ванній.

Марчін майже весь час сидів у кріслі біля пічки. Відкликався рідко, а коли Ніна та Яцек поверталися з балкону, то кожного разу вітав їх скептичним поглядом.

— Ти що, не хочеш, аби нас звідси забрали? — запитала в якийсь момент Ніна, але хлопець лише відвернувся та пробуркотів щось, що прозвучало як «мені байдуже».

Після десятої вони вирішили лягти спати: Марчін — на кухні, на матраці, а Ніна та Яцек — у сусідній спальні, яка трохи нагрівалася крізь стіну. В іншій кімнаті на підлозі досі видніла пляма крові, а до третьої вони навіть не намагалися увійти.

— Як уважаєш, уранці вони по нас приїдуть? — запитав Яцек.

Ніна відповіла, що так, завтра вже — стовідсотково.

* * *

Серед ночі вона прокинулася від того, що хтось трусив її за плече. Розплющила очі, цього разу в повній свідомості, очікуючи, що дах знову валиться їм на голову.

— Що?..

— Це Марчін, — прошепотів Яцек. — Я бачив, як він кудись виходить.

Ніна швидко звелася з матрацу. Вдягалися у жовтому світлі ліхтарика, який кидав на стіну рухливі тіні.

— Швидше, — сичав хлопець: як завжди виявився спритнішим. — Бо загубимо його.

Вона натягнула чоботи на босі ноги, і вони кинулися з приміщення. Ніч була ясною, зорі сріблили свіжий сніг, перетворюючи звичайну вулицю на іскристий чумацький шлях. На цьому фоні темна фігура Марчіна була чудово видна: хлопець ішов потроху й важко, але впевнено, як людина, яка чудово розуміє свою ціль.

«До костелу, — подумалося Ніні. — Він іде до костелу, на зустріч із янголом». У самій піжамі, бо вона ясно бачила штани під курткою. Чи він з глузду з’їхав?

Марчін зупинився та нахилився; якусь мить дівчині здавалося, що хлопець впаде, але той пішов далі, хоча тепер ще повільніше і з іще більшими проблемами.

— Не дасть ради, — прошепотів Яцек, який, схоже, думав про те саме. — Що станемо робити, як він зомліє?

Вона не відповіла, бо Марчін уже був неподалік від костелу і на вежі, вона бачила це виразно, стояв янгол, який в місячному світлі здавався мармуровою статуєю. На ньому були білі вільні шати, а в руці він тримав щось, схоже меч, але — Ніна чудово це розуміла — мечем це зовсім не було.

А потім, розкривши крила, янгол злетів на землю, так, наче все своє янгольське життя він тільки це й робив: велично сходив із костельних веж. Ніна затамувала подих. Янгол підійшов до Марчіна, а хлопець похилив голову: може, через пошану, а може, тому, що був геть знесилений.

Вони якусь хвильку розмовляли, але Ніна та Яцек із того місця, де вони стояли, не почули ані слова. Лише бачили, що Марчін хилиться сильніше та сильніше, наче те, що він чує, пригнічує його дедалі більше. Нарешті янгол додав щось, підвівшись на пальці (Ніна майже почула його високий голос), а потім розвернувся та пішов собі.

Марчін повернувся додому. Діставався не менш як за пів години, але таки дістався. Впав лише на сходах, мало не на тому ж місці, де була вже засохла пляма крові.

* * *

— І що тепер? — нервово запитала Ніна, коли вони вже сяк‑так привели хлопця до тями, допомогли зійти на другий поверх та вклали на матрац в теплій кухні.

У світлі зимового світанку, що вповзав у вікна, обличчя Марчіна набуло хворобливого сірого кольору. Дівчина відчувала докори сумління, що вони не підійшли до нього раніше, коли він чимчикував крізь снігові замети. Чому вона про це не подумала? Бо їм подобалося крастися за хворим? Чи Марчін здавався їм у ту мить не ровесником, який потребував допомоги, а таємничим злодієм, за ким можна лише спостерігати здаля?

— Не знаю, в чому річ, — прошепотів Яцек. — Я заглянув під пов’язку: рана на вигляд нормальна, вона не відкрилася й не почала гноїтися. Але в нього, схоже, гарячка.

Ніна торкнулася чола хлопця. У того й справді була гарячка.

— Він перед тим втратив багато крові, — сказала вона. — Й перемерз, ну, і зараз, і раніше, мабуть, також.

— Коли лазив за нами ночами, — буркнув Яцек. — Авжеж.

Марчін лежав на матраці з заплющеними очима, ледь дихаючи. Ніна не була впевнена, чи чує їх хлопець і чи він узагалі при тямі.

— Йому потрібен аспірин, — сказала вона.

— Може, тут щось знайдеться? — Яцек безпорадно роззирнувся по заваленій речами кухні.

Ніна кивнула: якщо вони здогадалися взяти в аптеці трохи ліків, то, може, і Марчін зробив так само. Хай там як, у кожній хаті завжди є якісь пігулки.

Вони взялися за пошуки. Спочатку на кухні, потім по всій квартирі: Яцек узяв на себе закривавлену кімнату, а Ніна зайнялася спальнею. Заглянула у велику довоєнну шафу, але там були лише акуратні стоси холодних простирадл, скатерок та рушників. У шухляді — старанно складена білизна, а поряд, у відповідних відділеннях, — майки, светри та штани: все випране, випрасуване та із запахом кульок від молі.

— Ти щось знайшов? — крикнула Яцеку.

— Поки що ні! — відповів той.

Але ж була ще одна кімната, в дальньому кінці коридору, куди вони раніше не заглядали. Може, ліки знайдуться там.

Ніна підійшла, натиснула клямку й завмерла так, стоячи із дурнуватим виразом на обличчі, бо двері виявилися замкнені на ключ.

Навіщо, най йому грець, зачиняти кімнату у власній квартирі?

— Є! — тимчасом крикнув Яцек. — Були поряд із листівками.

— Якими листівками? Тими, які ми бачили раніше?

— Ага. От тільки тут їх геть багато. Повна шухляда.

— Принеси одну.

— Ти безнадійна, ти в курсі? Якщо кров так тобі заважає, то могла б помити підлогу.

Зрештою Яцек виринув з кімнати і тицьнув у руку Ніни шматок паперу і пачку аспірину. Дівчина сховала знайому листівку до кишені і побігла до кухні.

* * *

Опівдні Марчін усе ще був у гарячці та напівпритомний. Ніна та Яцек час від часу давали йому воду, але, крім цього, мало чим могли зарадити. Радіо й дотепер видавало лише тріск та шум, крізь які ледве пробивалися уривки популярних пісень та повідомлення про погоду. Наближалася завірюха, але небо все ще було обридливо блакитне. Вони без апетиту з’їли другий сніданок, а потім сумно всілися біля пічки.

— Вони точно встигнуть до завірюхи, — сказав Яцек п’ятий чи який уже раз. — От побачиш. Крім того, ще не відомо, чи сніг буде. Прогнози часто помиляються.

Ніна механічно хитала головою.

— Уважаєш, що янгол міг би нам допомогти? — запитав він. До цього вони також уже поверталися кілька разів, так і не дійшовши розумних висновків. — Із Марчіном він розмовляв, а це значить…

— Що він налаштований приязно? Я б так не стверджувала. Можу закладатися, що це саме він увійшов крізь вікно та атакував Марчіна.

— Мечем?

— Це не меч, а…

Поранений ворухнувся та застогнав, а вони двоє глянули на нього стурбовано.

— Хай там що, виходу в нас немає, — Яцек стишив голос. — Якщо за нами не приїдуть…

Він урвав себе, знову занурившись у похмуре мовчання. Ніхто з них не хотів думати, що буде, якщо армія не з’явиться.

— Хочеться знати, що тут відбувається, — пробурмотіла Ніна. — Дуже кортить, їй‑право.

Марчін застогнав знову, цього разу у повний голос. Дівчина присіла біля матрацу та приставила до губ хлопця кружку з водою.

— Вибач, що ми не допомогли тобі раніше, — сказала тихо. — Але ти також не був відвертий із нами. Чому не сказав правди — хто тебе поранив? Про що ти розмовляв із янголом і ким він взагалі є? Це ж він наробив, так? Маю на увазі, що зникли мешканці міста? Лише в янголів є магія, аби зробити щось подібне. Чому у твоїй квартирі одна кімната зачинена? І чому в шухляді — купа тих клятих листівок? Це ти їх друкував та роздавав?

Ні, вона не сподівалася, що хворий відповість хоч на якесь запитання. Марчін блимнув на неї зеленими скляними очима раз, другий. Нарешті в його затьмареному погляді щось проясніло, і він її ніби впізнав.

— Це ти, — сказав він. — Ти заради мене пішла на озеро, хіба забула?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ,

де Ніна демонструє сміливість, а потім шукає митця

Насправді озеро було не озером — лише ставком, що розтягнувся на краю міста за ялиновим гаєм. Береги тут заросли бурим очеретом, що схилявся над крижаною поверхнею сірими тростинами, вкритими памороззю. А в центрі ставку стояла компанія підлітків: найстарший, здається, був уже повнолітнім, наймолодший мав ще ходити до школи. А між ними… між ними на колінах був ще один підліток, чорнявий та худий, роздягнений до майки. Із його розбитого носа юшила кров. Ніна різко зупинилася, а потім, слухаючись голосу розуму, сховалася за дерево.

Чорнявий витер кров та підвів голову. Вітер відносив його слова разом зі снігом. Ніна зрозуміла тільки, що він сказав щось надто нахабне з точки зору інших підлітків, бо найстарший люто копнув його в обличчя. Дівчина ледь стримала крик; вона аж присіла під деревом.

Хлопець упав навкарачки. Ніна не бачила його лиця, закритого волоссям, зате дуже чітко розрізняла червону пляму, що розпливалася на снігу.

Ще один підліток розмахнувся та вдарив ногою чорнявого в бік, перекинувши його на лід, а наступний…

— Припиніть! — зойкнула Ніна тонким голосом, перш ніж зрозуміла, що вона, власне, робить. — Припиніть!

Усі розвернулися в її бік, дезорієнтовані, і Ніна вийшла з‑за дерев. Тільки зараз вона зрозуміла, що їх шестеро, а вона — сама‑одна. Шістка дорослих хлопців проти дівчини, що нижче їх на голову і навіть не здатна нормально падати на тренуваннях із дзюдо.

Вона обережно вийшла на замерзлий ставок. Лід під ногами видавався міцним, але Ніна знала, що видимість може бути оманливою. Вітер здмухував із криги окремі сніжинки, а ті своєю чергою змішувалися в повітрі зі снігом, що сипався згори, із сіро‑синьої хмари. Небо на очах чорніло, і дівчина відчувала в собі силу. Вона чула, як та пульсує в її венах і це додавало упевненості, хоча розум і підказував, що користуватися магією на льоду — дуже погана ідея.

— А ти хто така? — здивувався один із хлопців, високий і худий, із прищами на обличчі.

— Невже його дівчина? — зареготав найстарший.

Під носом він намагався виростити щось схоже на вуса, але наразі ті складалися з кількох блідих і ледве помітних волосяних купок. Виглядали вони досить потішно, хоча хлопець, мабуть, вважав, що то додає йому серйозності. — Марчін, у тебе є наречена?

— Я не його наречена, — відповіла вона пискляво.

Адреналін, який виштовхнув її на лід, починав відходити, а його місце займав страх, що зараз стискав її шлунок. Серце стукотіло в ребра, долоні були мокрими від поту. Вона сподівалася, що вони не помітять, як сильно вона тремтить.

— Тоді забирайся геть, — не дуже доброзичливо порекомендував товстий хлопець років десь п’ятнадцяти.

— Точно‑точно, — підтвердив ніби‑вусатий. — Не втручайся не у свої справи.

— Коли лупцюють беззбройну жертву, кожна порядна людина повинна втрутитися, — цим разом голос Ніни прозвучав трохи впевненіше.

— Слухай, мала, — почав примирливо не надто високий, але широкий у плечах хлопець, який здавався ровесником товстуна. — Ти гадки не маєш, про що йдеться, тож дай нам спокій.

— Щоб ви могли й надалі його бити?

— Бо він заслужив, — буркнув наймолодший, приблизно віку Ніни. — Мій кузен упав через нього з дерева.

— А Зося досі лежить із запаленням легенів і невідомо коли встане…

— Дядько втратив чимало грошви на тій корові, бо коли він її нарешті знайшов, у неї була зламана нога…

— У тітки мізки зсунулися, коли вона не могла потрапити додому…

Ніби‑вусатий кахикнув.

— Твоя тітка занадто часто заглядає в келишок, тому в неї в голові все мішається. Але решта — свята правда. Це все його провина, — він тицьнув носком чобота в хлопця на колінах, який досі не відізвався ані словом.

Волосся в того було мокре, обличчя — заюшене кров’ю, але в яскраво‑зелених очах, що контрастували з оливковою шкірою, блищав виклик. Він дивився просто на Ніну, а вона поспішно відвела погляд. Не була впевнена, чи зможе йому допомогти.

— Ясно. А ви хто? Свята Інквізиція, що переслідує відьом? Може, ще й на хресті його спалите?

— Ну, на хресті — ні, — флегматично відповів високий та худий, — але морду йому наб’ємо солідно. Може, це навчить його розуму.

— Ні.

— Що ні?

— Не наб’єте.

Вона щиро сподівалася, що це не звучить смішно, або слабко, або ж просто так, наче вона налякана. Бо вона й була такою. Сніг досі сипався, але це зовсім не допомагало. Якщо вона атакує противників своєю силою, то лід лусне і всі опиняться в крижаній воді далеко від берега. Вони ризикують померти від переохолодження, перш ніж вилізуть зі ставка. Вона чула про такі випадки. Цікаво, наскільки тут глибоко? Потім вона знову зосередилася на майже‑вусані, який здавався головним у всій цій компанії.

— Чого це? — юнак дивився на неї зверхньо. — Ти скривдиш нас? Така малявка?

— У неї магічна сила, — хлопець на колінах вперше відкрив рота. — Отож бережіться.

Ніна навіть не здивувалася, звідки чорнявий знає про це, бо отаман сплюнув на лід та глянув на неї вороже.

— І що, перетвориш нас на жаб? Та досить брехати.

— Вона здатна робити так, що дерева вибухають, — упирався чорнявий.

Майже‑вусань глянув на Ніну, схиливши набік голову.

— Умієш?

— Так.

— Доведи.

Вона подумала, що це її останній шанс. Перший та останній одночасно. Іншого не буде, бо сніг падав усе рідше, а сила у венах Ніни кружляла чимдалі повільніше. За хвилину вона геть захляне, і тоді дівчині доведеться розраховувати лише на своє поверхове знайомство із дзюдо.

Вона озирнулася на найближчий берег. Ризикувала, бо на мить залишила спину відкритою для нападу, але не мала іншого виходу.

Отже, перед очима лежало двадцять метрів порожньої білої криги, а далі — ялинки. Ніна обрала одне з дерев та зосередила на ньому всю свою силу, одночасно молячись, аби потужний струмінь не зачепив кригу. А потім пхнула з усіх сил, скільки в неї знайшлося.

Ялина тріснула, гілля посипалося на сніг, на землю зіскочила‑закрутилася перестрашена білка. Ніна подумки вибачилася перед тваринкою, а потім повернулася до хлопців. Магія зникла, дівчина знову беззбройна. А отаман втопив у неї погляд, якого вона не могла розібрати. Хай там що, намагалася тримати фасон: підборіддя догори, очі не відводити. Десь обабіч промайнуло налякане обличчя товстуна, а інший хлопець (здається, худий та високий) відступив подалі, тільки Ніна стояла як вкопана. Не тому, що була надто відважною, а просто не уявляла, що вона ще тут може вдіяти. Нарешті майже‑вусань сунув руки до кишень штанів та розвернувся.

— Добре, валимо звідси, — сказав ніби неохоче. — Вона якась божевільна. А тебе ми ще дістанемо, не сумнівайся, — наостанок він знову копнув чорноволосого чоботом.

Решта групи пішла слідом. Дівчина почекала, доки вони дістануться берега та зникнуть між деревами. Тільки потім наважилася зрушити з місця.

— Можеш встати? — запитала вона чорнявого.

Той кивнув, а Ніна знову здивувалася контрасту між його оливковою шкірою та смарагдовими очима. Подала хлопцеві руку й допомогла йому звестися.

— Маєш що вдягнути?

Той знизав плечима.

— Куртка десь на березі. Не знаю точно, де саме.

Ніна роззирнулася. Темрява наближалася дедалі швидше, накопичуючись під деревами та кущами. Навіть якщо куртка десь неподалік, зараз обмаль шансів її знайти.

— Надягни оце, — вона зняла пальто та подала його хлопцеві. — У мене теплий светр, я не змерзну. Куртку відшукаєш завтра, як розвидниться.

— Це дівчаче пальто. В нього ґудзики не на той бік, ще й талія є.

— Якби це залежало від мене, я б тут ще додала мережені манжети та квіточки, гаптовані на кишенях. І було б рожевим. Але не хвилюйся, якщо ти його вдягнеш, то я мовчатиму до могили. Твоя таємниця помре зі мною разом. Витри обличчя.

Вона подала йому хусточку, не дуже чисту: донедавна вона протирала нею перо, але хлопець не нарікав. Стер кров та нарешті одягнув пальто.

— Я Ніна, — машинально представилася дівчина.

— Марчін, — він не дивився їй у вічі, мабуть, соромився, наче це була його вина: те, що банда підлітків здерла з нього куртку та побила. — Ти могла мені і не допомагати. Я сам можу дати собі раду.

— Авжеж, я ж бачила, як ти сам давав собі раду. Ще п’ять хвилин — і всі втекли б від тебе із вересками.

Він нарешті глянув на неї, а в його очах блиснула образа.

— Якщо тобі здається, що ти маєш право насміхатися лише тому, що мені допомогла…

— Перепрошую, — Ніна зітхнула. О боже, який же цей хлопець вразливий. Хоча, з іншого боку, чого тут дивуватися. — Я більше не буду.

Вони зійшли з льоду, а до дівчини тільки тепер дійшло, наскільки вона раніше боялася. Ноги в неї були як з масла, і вона раптом відчула, що повинна десь присісти — і негайно, зараз же, бо не зробить більше ані одного кроку.

— Чекай, — видавила вона, після чого, опершись спиною об стовбур дерева, сповзла на сніг. Ноги її трусилися, а за мить це тремтіння огорнуло все тіло.

— Ти добре себе почуваєш?

— Так. Хоча ні. Не знаю. Дай мені хвилинку.

Хлопець присів поряд. Десь знайшов патик та малював у заметі складні кругові візерунки.

— А з тобою все гаразд?

Він знову знизав плечима.

— Я звик, що отримую по пиці, — сказав це так, ніби трохи цим гордився.

— Вони вже били тебе раніше?

— З початку школи. Що з того? Це банда кретинів, у них лише кулаки міцні.

— Ти повинен…

— Що я повинен? Сказати батькам або вчителям? Вони плювати на таке хотіли. Завжди є слабші та сильніші, ні? Але скоро все зміниться, от побачиш.

— Звідки ти знаєш, що я маю магічну силу? — встаючи, вона поставила запитання, яке мучило її вже кілька хвилин.

Вони пішли крізь ліс.

— Пан Клімша мені сказав.

— Ти його знаєш?

— Авжеж знаю.

«А Клімша говорив, що бачив тебе “раз чи два”», — подумалося Ніні.

— Слухай, — почала вона невпевнено, поки вони минали лінію дерев, а тоді вийшли на порожній путівець. До перших будівель було ще неблизько, а темрява навколо дедалі густішала. — Може, поясниш, що тут, власне, відбувається? Усі ці дивні події…

— Ти також уважаєш, що це моя провина?

— Ні, чому б це. От тільки…

— Ти вважаєш, що я скидаю з дерев малих дітей? І випускаю корів із зачинених сараїв? — Марчін відсторонився від неї і пішов тепер зсутулений, руки в кишенях.

Ніна почервоніла.

— Нічого такого я не казала! Хотіла лише запитати, чи ти, може, чув якісь плітки або про щось знаєш…

— Я нічого не знаю і нічого не чув, зрозуміла?

— Зрозуміла, — дівчина здалася.

Марчін усе ще був роздратований, а розмова про місцеві таємниці, схоже, додатково погіршила його настрій. Тож вона спробувала зайти з іншого боку.

— А твій приятель, Віктор?

Він йшов усе швидше, так що Ніна ледве за ним встигала.

— Звідки ти знаєш про Віктора?

— Я знаю різні речі.

Хлопець пирхнув.

— Пан Клімша казав мені, що ти любиш гратися в детектива й совати носа не в свої справи.

— Авжеж, бо він сам підглядав за мною, коли я тренувалася на галявині, — тепер вона була вже впевненою, що в перший день саме Клімша стежив за нею в лісі. Інакше — звідки знаття, що у неї є сила? — Це не… Прокляття, Марчін, ти що, не можеш просто пояснити, що тут відбувається?

Він зупинився й глянув на Ніну доволі вороже. З його носа знову полилася кров. Він витер її рукавом пальта — дівчина вже збиралася протестувати, але закрила рота.

— А що спільного зі всім цим має Віктор?

— Це його перетворення, про яке всі говорять, було першим із дивних епізодів, що тут сталися. Тому я хотіла б із ним поговорити. Я можу закластися, що він щось знає.

— Віктор уже не товаришує зі мною, — буркнув Марчін. — Вважає, що це неналежне. Так і сказав: неналежне, наче він якийсь клятий аристократ, а я — сільський парубок. Ніби прізвище Щербицький досі має якесь значення. Ми були разом усю молодшу школу, я та він, самі проти всього світу, а тепер у нього кращі приятелі. Ті самі, що були на озері, які раніше нас обох лупцювали. Він уважає, що насправді це непогані хлопці, досить просто показати їм вірний шлях. А я його, Віктора, не потребую й повинен знайти собі дівчину. Це він також мені сказав.

Він хлипнув носом, а потім отер обличчя рукавом, через що, як підозрювала Ніна, на пальті залишилися вже не тільки кров, але й шмарклі.

— Мені прикро, — сказала вона, бо нічого іншого не зуміла придумати. — Мені насправді дуже прикро.

— Авжеж, — Марчін не здавався переконаним. — А якщо є бажання поговорити з Віктором, то зараз він мешкає в хаті по той бік міста. Неподалік від старого млина побачиш зелений паркан. Це була хата діда Віктора з боку батька. Забавно, ні? Такий ніби аристократ, а його дід — звичайний селюк. Тільки май на увазі, що Віктор не любить чужих відтоді, як змінився.

— Це правда, що він повинен носити каптур, бо страшенно бридкий?

— Одна дівчина зомліла, щойно його побачила, — Ніна скоріше відчула, ніж побачила, що Марчін вискалив зуби у темряві. — Тож не кажи потім, що я тебе не попередив.

Вони опинилися між першими будинками міста та попрямували в бік ратушної площі.

— Я тебе проведу, — сказала вона машинально, а оскільки хлопець, здається, мав намір протестувати, то швидко додала. — Хочу отримати назад своє пальто, а не маю наміру опікуватися тобою чи чогось такого.

— Батько мене приб’є, як побачить, що я повертаюся додому без куртки, — пробурмотів Марчін.

— Знайдеш завтра, — втішила його Ніна. — А до носа приклади щось холодне: кажуть, це допомагає.

Вони дійшли під кам’яницю, де мешкали Пєтшицькі, й зупинилися перед входом на подвір’я.

Марчін подав Ніні пальто.

— Я хотіла запитати ще дещо, — сказала вона. — Твоя сестра отримала від батька записник, частково заповнений. Ти не міг би знайти його для мене? Я лише гляну, а потім віддам.

— Це для твого дурнуватого розслідування?

— Так, — вона вирішила не уточнювати, що, як на неї, це розслідування аж ніяк не дурнувате.

Хлопець неохоче кивнув.

— Подивлюся, що можна зробити.

— І запитай, чи все в неї гаразд, бо коли ми тоді балакали, вона поводилася трохи дивно. Питала, чи я її звідси заберу, і подарувала ляльку із зашитим ротом.

— Кароліна — дивна дитина, — Марчін стенув плечима втретє і, схоже, найменш переконливо за сьогодні.

— Значить, із нею не відбувається нічого поганого?

— А що б мало із нею відбуватися? Ми ж одна велика та щаслива родина.

— Добре, не хочеш казати, то не кажи. Але якби щось, то…

— Врятуєш нас усіх, як урятувала сьогодні мене? Скільки, власне, тобі років?

— Чотирнадцять, а що? — Ніна трохи розлютилася.

— А мені шістнадцять, — прозвучало це так, ніби він говорив: «І про життя я знаю куди більше, ніж ти».

— Іди вже, бо змерзнеш. А якщо станеш мене шукати, то я живу в «Смереці».

Вона розвернулася та зробила кілька кроків, коли почула за спиною тихий голос:

— Зажди хвилинку.

Вона зупинилася. Марчін досі стовбичив біля входу на подвір’я, він охопив плечі худими руками і тремтів від холоду. Вуличний ліхтар мигнув раз, другий, а потім загорівся жовтуватим світлом, яке вихопило з темряви підпухлий ніс хлопця та його розквашені губи.

— Клімша казав, що ти начебто любиш старі речі.

— Старі речі? — Ніна на мить уявила собі гору зношеного одягу й лише за мить зрозуміла, що хлопець має на думці. — А, ти про пам’ятки історії? Авжеж, люблю.

— І минуле, і все, що з ним пов’язане?

— Так, — обережно сказала вона. Направду, не все в минулому подобалося їй однаково, але вона вирішила, що зараз це не дуже доречно — заводитися про кріпаків чи релігійні війни.

— У такому разі, дещо для тебе маю. Приходь до палацу Щербицьких двадцять п’ятого рівно о дев’ятій.

— На вечірку, що там відбудеться?

— Ага.

— А мене пропустять?

— Коли скажеш, що я дозволив, то пропустять. І можеш взяти із собою одну особу.

— А три можна?

— Лише одну.

— Нас четверо…

— Я сказав: одну, — уперся він.

Вона подумала, що, схоже, не існує жодної причини, через яку вони не могли б прийти вчотирьох, а Марчін упирається, лише щоб зберегти відчуття гідності. Що ж, вона не буде сперечатися: зрозуміло, що хлопець у такий спосіб хоче їй віддячити.

— Прийду.

— Тобі буде потрібен відповідний одяг, але щось підберемо на місці.

— Одяг? Наче на бал‑маскарад? — Ніна подумала була що, може, йдеться про карнавал. А на двадцять п’яте лютого приходиться Масний Четвер[13].

— Щось таке, — Марчін таємничо посміхнувся. — Тобі сподобається, от побачиш.

* * *

Вона повернулася до костелу, де умовилася зустрітися їхня трійця. З освітленого храму виходили люди у святковому одязі, звук дзвонів нісся в зимовому повітрі далеко. Дівчина глянула на костельний годинник: було пів на сьому.

— Бу! — хтось торкнувся її руки та відразу засміявся, зіпсувавши ефект.

— Тамара, ти? — озирнулася Ніна. — А де хлопці? Ти їх бачила?

— Обоє пішли до пансіонату, бо Яцек голодний, а в Хуберта мокрі черевики. Ходімо?

— Чекай, — вона швидко прикинула час. Вечеря аж за годину, тому, якщо вони все зроблять швидко, то можуть встигнути. — Я знаю, де мешкає Віктор, то можемо туди відправитися й поговорити з ним.

— Зараз?

— Завтра не буде часу, а в тебе є ліхтарик, еге ж? Крім того, у хлопця начебто такий вигляд, що люди зомлівають, як його бачать, тож я воліла б не йти туди по самоті. І ще, він мешкає на околиці, у якійсь старій хаті…

— Треба було одразу пояснити, що ти ганяєшся за якоюсь потворою на безлюдді та в темряві, — Тамара широко посміхнулася, а потім з розмаху пацнула Ніну по спині. — Тоді це чудова пригода…

* * *

— Отже, ти знайшла щось дивне? — запитала Ніна, коли вони вже рухались у бік старого млина (принаймні в тому напрямку, що їм показали перехожі).

— Якийсь вар’ят ганявся за мною в лісі, — весело заявила Тамара. — Старий, у лахміттях, трохи смердів. Хотів, щоб я пішла на день народження.

— Боже, — Ніна пирхнула від емоцій. — Зробив тобі щось?

— Та ні, що ти. Я копнула його так, як нам показувала пані Ева, та здиміла. Він не мав шансів мене наздогнати. Якийсь місцевий дивак, у нього на цьому пунктик, бо перед війною на день народження в нього втопилася наречена. Так сказала одна жінка, з якою я потім розмовляла.

— Немов із Діккенса, — прокоментувала Ніна, але Тамара не виказала зацікавленості класичною англійською літературою.

— У будь‑якому разі мужик, кажуть, навіть не надто небезпечний, просто може дратувати. Більше нічого цікавого зі мною так і не сталося.

— А Хуберт та Яцек?

— Хуберт вліз у якусь баюру та промочив черевики. Яцек… це дивна історія, але краще нехай він сам тобі це розповість. А що в тебе?

Вона розповіла про зустріч на ставку та про розмову з Марчіном. Тамара слухала, а очі її ставали дедалі більшими.

— Я не підозрювала, що ти така відважна, — підсумувала вона, коли Ніна закінчила говорити.

— Яка там відвага! Якби не падав сніг, я б ніколи в житті не вийшла б на те озеро. Вірніше, на ставок, бо це ставок, а не озеро.

— А як на мене, то відважна, — упиралася Тамара, і Ніна вирішила не сперечатися.

Вони саме знайшли млин, а по тому почали шукати будинок із зеленим парканом. По обидва боки дороги росли колючі кущі, на яких залишилися поодинокі листочки, скручені, як кокони метеликів. За ними тягнулися засніжені поля; по одному брів худющй лис, і, крім нього, навколо не було живої душі. Дівчина не могла не дивуватися, яким дивом місто — мале, бо було воно невеличке, — так швидко та різко перетворюється на пустку. Досить виглянути на околиці, ген за останні будинки, й людина одразу почувається, як у дикому селі на початку століття. Усі хати видаються такими, наче кращі їхні часи вже давно минули: похилені до землі, із дахами, порослими мохом, із кривими тинами. Як їм, дівчатам, знайти поміж ними ту, що належала діду Віктора?

Ніна почула за спиною сапання та різко озирнулася, але це лише сільська дворняга зацікавилася чужинцями й тепер чимчикувала слідом, блимаючи у темряві жовтими очицяма. Потім псина кудись зникла, а вони знову залишилися наодинці.

— Може, розпитаємо про дорогу? — запропонувала Ніна, а Тамара невпевнено роззирнулася навколо.

— І кого ж нам розпитувати?

Але їм пощастило, бо за мить із хати вийшла присадкувата жінка. У руці тримала сокиру, а біля її ніг бігав невеличкий собака, може, той самий, який ішов за дівчатами, а може, інший, дуже на того схожий.

— Ми шукаємо будинок із зеленим парканом! — крикнула Тамара, сміливіша як завжди. — Чи не знаєте, як його знайти?

Жінка зупинилася. Сокира в її руці ще мить коливалася, а потім стала нерухомою, завмер також і пес, тільки поблискуючи жовтими очима.

— Ви про будинок старого Міхала?

— Так, — Ніна зрозуміла, що й гадки не має, як звали діда Віктора.

Жінка мовчала. Вони вже думали, зараз та розвернеться та зачиниться в хаті.

— За рогом є капличка, а за капличкою — будинок, — сказала нарешті сухо, а потім пішла собі, а жовтоокий цуцик попрощався з дівчатами кількома дзявканнями та побіг за господинею.

Тепер вони дуже швидко зорієнтувалися: спершу побачили капличку з дерев’яним Ісусом Милостивим, чиє життя хтось намагався підсолодити букетом пластикових квітів, а потім — будинок, більший за інші, але такий саме старий. Тамара посвітила на паркан: у світлі ліхтарика той був якийсь сіро‑жовтий, але Ніна здогадувалася, що під сонцем він насправді зеленого кольору.

Вони штовхнули хвіртку та увійшли до саду. Колись це мало бути велике та багате господарство: Ніна могла собі уявити робітників, що управлялися тут, скрипіння возів, що над’їжджали, та гавкіт собак, які кидалися людям попід ноги. Велике багате хазяйство, власність гордовитої людини, чий син насмілився піднести очі на панну з палацу та здобути її руку. Історія наче з роману. А потім панна з палацу стала місцевою божевільною, а її син оселився в дідовому будинку, з якого тепер сиплеться труха.

— Дивись, — Тамара стиснула плече Ніни.

У вікні замигтів вогник, і одночасно вони побачили, як усередині майнула згорблена постать у накинутому на голову каптурі, неначе навіть у самотності свого будинку Віктор не міг витримати вигляду власного обличчя.

Ніна підійшла до дверей та постукала: раз, а потім ще раз. У будинку панували тиша та темрява; дівчина уявила хлопця, який згасив свічку та сидів зараз, скрутившись під стіною. Якими ж треба бути батьками, щоб так ставитися до власної дитини? Викинути з дому, приректи на життя в халупі та на те, щоб ховатися від усього світу?

Щоправда, будинок, хоча й старий, був далекий від халупи, а шістнадцятирічний малий — це вже зовсім не дитина, але розпалена уява Ніни не давала зупинити себе отак просто й підсовувала все похмуріші картини хлопцевого життя: гнилий буряк на вечерю, потворна, гнітюча самотність і лютневий вітер, що разом зі снігом протискується в шпарини у віконницях. А Гелена Міхайло ще й воліла його поховати, бо син не був такий, до якого вона звикла за всі роки.

— Ми прийшли порозмовляти, — гукнула вона крізь замкнені двері. — Ми не хочемо скривдити тебе. Ми не…

— …натовп зі смолоскипами, — додала ввічливим тоном Тамара, яка, може, й мала слабке поняття про класичну літературу, але принаймні бачила старі горори.

— Ми не натовп зі смолоскипами, — підтвердила Ніна. — Ми насправді хочемо лише поговорити. Відчини, прошу.

У будинку панувала тиша. Жодного скрипіння, відголосу дихання чи шелесту, який видає тіло, що рухається. Нічого, що свідчило б про те, що всередині взагалі хтось є. Якби вона не бачила постать раніше, то вирішила б, що вдома просто нікого немає.

— Це надаремно, — буркнула розчарована Тамара. — Він нас боїться.

Ніна витягнула з кишені пальта огризок олівця та зім’ятий папірець зі списком книжок, які хотіла взяти в місцевій бібліотеці (але досі не встигла туди зазирнути, бо завжди бракувало часу). На зворотному боці вона швидко написала кілька речень:

Ми НАСПРАВДІ (це слово вона підкреслила кілька разів) хочемо лише порозмовляти з тобою про те, що відбувається в місті. І спробуємо тобі допомогти. Приходь до нас завтра до пансіонату «Смерека», можна в сутінках, якщо не хочеш, аби хтось тебе впізнав. Будемо чекати.

Ніна та Тамара

Усунула аркуш у щілину під дверима й тільки зараз, у слабкому світлі ліхтарика, помітила на потрісканих дверях напис, хоч і затертий, але доволі помітний.

«ПОТВОРА», — накреслив хтось крейдою, а хтось інший (швидше за все, сам Віктор) напис стер.

Тамара за спиною Ніни тихо вилаялася та провела ліхтариком по фронтону будинку. На одній із шиб була коса тріщина, в іншій — діра, напевне, вибита каменюкою.

— Хлопцю непросто ведеться, ага?

Ніна не відповіла, бо що вона могла тут сказати?

* * *

Після вечері вони традиційно зібралися в спальні дівчат. Світло саме згасло (все це через снігопад, пояснила пані Коцюба, взимку часто трапляються аварії) й на столику тепер стояла свічка. Полум’я мигтіло, в шибки билися сніжинки, а кімнатою розходився теплий запах топленого воску. Атмосфера якраз годиться, щоб розповідати страшні історії, подумала Ніна, зручніше вмощуючись на ліжку.

Спершу дівчата коротко переповіли все, що сталося з ними за кілька останніх годин, а потім почав звітувати Яцек. Його історія, як завжди, була доволі лаконічною, але Ніна без проблем усе собі уявила.

Яцеку випало досліджувати частину дороги на виїзді з міста. Хлопець крутився там деякий час, але нічого цікавого не відбувалося, тож він вирішив повернутися до пансіонату та випросити в пані Коцюби шматок горіхового тістечка.

І саме тоді він заблукав.

— Як це — заблукав? — Ніна нахмурилася. — А як же всі оті твої гарцерські вміння, тебе навіть нагороджували, та й… взагалі.

— Дивно, так? Я завернув за одне дерево і раптом… Ліс ніби абсолютно змінився, а я не міг впізнати, де я є. Трохи запанікував і пішов куди очі дивляться, а потім побачив дивну сцену…

— Так‑так? — підігнала його Ніна.

Тим часом Хуберт і Тамара, які вже чули цю оповідку, обговорювали якогось Кароля, який змагався із прищами, намазуючи їх зубною пастою.

— Там була така галявина, й на ній сидів чоловік, трохи підстаркуватий, із янголом. Янгол… Не знаю, як це описати. Тримав того чолов’ягу за голову й начебто читав тому в думках, бо той стогнав: «Ти не мусиш, падлюка, знати всього».

— Назвав янгола падлюкою?

— Здається. Хоча, може, випадково вилаявся. У будь‑якому разі янгол відпустив чоловіка та сказав йому: «Ти не можеш поїхати з міста, приходь, як будеш готовий».

— І що далі?

— Нічого, я пішов собі та спробував повернутися на дорогу. Цього разу ліс здавався якимсь більш нормальним, і вже не було проблем.

— Тебе помітили?

Яцек замислився.

— Мабуть, ні. Гадаєш, що цей янгол може виявитися небезпечним?

— Хтозна, — Ніна зітхнула. — Але вважаю, що саме час пошукати якогось митця.

* * *

— Митець? — пані Коцюба недовірливо поглянула на них. — А навіщо вам митець?

— Ми дуже зацікавилися тутешнім мистецтвом, — пояснила Ніна.

Могла б сказати господині, що те, що відбувається в місті, можна пояснити лише янгольською магією, а янголи нічого не створюють власноруч, а лише чаклують на основі людських фантазій. Простіше кажучи, якщо людина намалює або опише потвору, то янголи можуть її матеріалізувати, себто потвора стане справжньою. У Маркотах вони скористалися картинами матері Хуберта, а в Тотенвальді — книжкою одного маловідомого казкаря. Вона могла б сказати про все це, але який в тому був сенс?

Хуберт додав щось про шкільне завдання, й господиня трохи заспокоїлася. Та й зацікавленість митцями мала здаватися їй безневинним заняттям, на відміну від ігри в детективів. За десять хвилин вони мали повний список прізвищ — лише одинадцять, бо, як сказала пані Коцюба, «тут люди важко працюють, а не вигадують фанаберії».

Вони перевірили ці прізвища за наступні чотири дні, присвячуючи цьому ледве не кожну вільну хвилинку.

Ніна мала зайнятися чотирма особами: Яном Диленгом, Марією Стшехою, а ще Катажиною та Ганною Лісак.

Ян Диленг вирізав із дерева фігурки — людські та Богоматері, чий вираз обличчя свідчив радше про проблеми зі шлунком, ніж про міркування над долею світу. Дівчина уважно придивилася до них, але фігурки здавалися чесними: жодна не справляла враження здатної вкрасти кімнату чи випустити корову.

Катажина та Ганна були сестри: старша малювала на тарілках квітки, а молодша — тваринок. Ніна провела в їхньому будинку геть кошмарні пів години, хлібаючи пересолоджений чай та вголос захоплюючись порцеляновими маками, волошками та незабудками. Пізніше прийшла Ганна з новими тарілками: качечки, кролики та овечки. Зо три хвилини Ніна вдивлялася в качок, що вели до ставку громадку пухнастих та жовтих діток, а потім допила чай і накивала п’ятами.

Марії Стшехи вона не застала: жінка поїхала провідати доньку, яка мешкала неподалік у селі. Але судячи з того, що її мистецька діяльність полягала в гаптуванні скатерок, Ніна не мала щодо неї великих надій.

Розчарована мала розслідувачка купила в магазині торбочку леденців та смоктала їх, поволі йдучи містом. Дорогою вона побачила ще два завантажені по вінця вози, що виїжджали з містечка. З одним з візниць вона навіть намагалася поговорити, але чоловік тільки кинув на неї порожній погляд та ляснув коня батогом.

Двадцять шосте лютого наближалося великими кроками, а вони й надалі й гадки не мали про те, що діється у Вовчих Долах.

Вона увійшла до костелу та сіла на лавку, аби дати відпочити ногам, які аж гули від ходіння містом. У кам’яних стінах було холодно, але принаймні тихо, тож вона могла спокійно поміркувати.

«Може, Тамара, Яцек або Хуберт на щось натраплять», — утішала вона себе.

Костельний служник у чорному вбранні виник у дверях за вівтарем, а потім, ступаючи з повагою та гідністю, дочалапав до столика, що стояв за останньою лавкою, залишив на ньому стос папірців та повернув назад — туди ж, звідки з’явився. Вже на виході Ніна машинально глянула на столик: там лежало щось схоже на місцеву газету, яка складалася з двох листків паперу, надрукованих чорними, трохи розмитими літерами. Вона взяла один екземпляр. Здебільшого це були парафіяльні та інші дрібні оголошення, плюс стаття, яка заохочувала до добровільних пожертв на католицьку місію в Африці, і на додаток репортаж про відкриття нового дитячого майданчика, на диво короткий та безживний, наче автор наперед вирішив, що гойдалки та каруселі — це якась нікчемна забавка.

Вона вже збиралася відкласти газету, коли її наче щось штрикнуло.

— Прошу, зачекайте! — крикнула вона услід костельному, який уже встиг пройти половину нефу. — Часом не знаєте, хто друкує цю газету?

* * *

«Отже, друкарня», — думала Ніна, крокуючи містом. Друкарня означає кілька речей. По‑перше, газетка могла час від часу розміщувати короткі оповідання або малюнки місцевих митців. По‑друге, хтось міг друкувати там невеличкими накладами книжки чи плакати… Та що завгодно, аби лише воно якимось чином пов’язувалося б із мистецькою діяльністю.

Вона знайшла будинок дев’ять на вулиці Ткачів та увійшла на подвір’я. Здалека вже чула звук працюючого верстата з‑за дверей, на яких було наклеєно плакат із великим червоним написом: «Ворог не спить. Допоможи подолати розтрати!» Вона постукала і, коли двері трохи прочинилися, побачила крізь щілину знайоме око, але дещо підпухле.

— Це ти, — сказав Марчін.

— Це я, — визнала вона. — А ти що тут робиш?

Очікувала, що хлопець знизає плечима (цей рух у її думках пасував до Марчіна), але він лише скривився.

— Допомагаю бабці, а що?

— Я можу увійти?

Він неохоче відкрив двері навстіж та посунувся. Ніна увійшла до тісного приміщення, де відчувався запах диму від цигарок та свіжонадрукованих сторінок. Під стіною працював прес, над яким нависала дебела жіночка. Вона озирнулася, коли Ніна причинила двері, та зміряла гостю оцінюючим поглядом. Здавалася надто молодою як для бабці підлітка — мабуть, п’ятдесят років ще немає, вороново‑чорне волосся та не дуже вродлива з лиця. Лише очі були гарні: кольору зеленого скла, як і в її онука.

— Доброго дня, я хотіла… — Ніна замовкла невпевнено, але їй нічого не залишалося, як намагатися говорити далі. — Я хотіла запитати, чи ви, бува, не друкуєте якихось місцевих митців?

Жінка нахмурила товсті чорні брови, одночасно пересунувши цигарку з одного кутика рота в інший.

— Ми друкуємо газету, для якої пишуть різні люди, — сказала недовірливо. — А інколи — путівники та плакати.

Ніна ще раз спробувала пояснити, що саме вона мала на увазі, і обличчя жінки зрештою прояснилося від розуміння.

— Ідеться про тих, що клепають усілякі‑різні вироби?

— Так. Точніше, страшні штуки, — кивнула дівчина.

Бабця Марчіна почала перегортати купу замовлень, що лежали на столику під стіною. На підлогу впало кілька окремих листків, Ніна машинально підняла їх та прочитала:

МЕШКАНЦІ ВОВЧИХ ДОЛІВ!

26 ЛЮТОГО О 13.00 ГОДИНІ

ВСЕ ЗМІНИТЬСЯ!!!

ЯКЩО ТИ НЕ ХОЧЕШ ЗАЛИШИТИСЯ З НАМИ,

ТО ГЕТЬ ІЗ МІСТА, ПОКИ Є ЧАС.

НА ОСІБ ІЗ ЗАПРОШЕННЯМИ

МИ ОЧІКУЄМО В ПАЛАЦІ ЩЕРБИЦЬКИХ

25 ЛЮТОГО О 21:00.

ІНШИМ БАЖАЄМО ХОРОШИХ

СВЯТ УДОМА.

ПАМ’ЯТАЙТЕ, ПОТРІБНО ВДЯГНУТИ

СПЕЦІАЛЬНИЙ ОДЯГ!!!

Вона відклала листівку, саме коли бабця Мачіна витягнула з‑під купи паперів старий номер газети.

— Від липня, — сказала. — Там є вірш Бартека Ґората.

Ніна глянула на перші два рядки…

Як батько Сталін гляне згори —

Радісно стане у нас на дворі…

…і нервово заблимала.

— Ну як, досить страшне?

— Так, — визнала дівчина. — Хоча й не зовсім те, що мені треба.

— Ґорат також робить непогані фото, а Янка Козуба інколи малює нам карикатури для плакатів або для газети. Але там жодної політики, — одразу попередила жінка. — Такі собі невинні жартики. Усе чесно проходить цензуру, й ми ніколи не мали жодних проблем. Це порядна друкарня, із довгою традицією. Чи не остання приватна в країні, бо нам псують життя, як тільки можуть. Папір — старий, ще з довоєнних припасів. Не знаю, як жити, коли він скінчиться, бо нового напевне не отримаємо. Мій батько був друкарем і дідусь також, а тепер… Та що там казати.

Ніна глянула на кілька малюнків. Карикатури, по правді, були цілком непогані: тут товстий ксьондз із великим червоним носом, там — худий чолов’яга зі злодійкуватим виразом обличчям. Але все це абсолютно не з тієї опери: де кімнати та корови, що зникають, де оманливий ліс і де той янгол, що читає думки?

— А власне, навіщо тобі все це?

І тільки за мить Ніна зрозуміла, що це запитання адресоване їй. Почала розповідати щось про школу та про завдання на канікули, але Марчін милосердно перервав:

— У неї таке хобі, бабцю. Ну, знаєте: всюди отих митців шукає. Дивачка, але мила.

Ніна й гадки не мала, бути їй вдячною чи, навпаки, образитися. Але вдячність здалася їй цілком розумною стратегією.

— Ти знайшов куртку? — запитала, коли Марчін проводив її до дверей.

— Так.

— Це добре. Слухай, а ті листівки… Що станеться двадцять шостого лютого о тринадцятій годині?

— А ти залишайся — і побачиш.

— Не можу, ми виїжджаємо вранці, бо маємо проїхати всю Польщу.

— Ну, тоді нічого не довідаєшся.

— Не можеш мені просто сказати?

— Ні. Приходь до палацу днем раніше, як я тобі казав. Може, тобі сподобається настільки, що не захочеш виїхати.

Вона завагалася, вже з долонею на клямці.

— Це не є чимось… небезпечним?

Марчін нахмурився.

— Я ж казав, що не зробив нікому жодної кривди.

— Та нормально, вибач, — Ніна дуже не хотіла, щоб він вирішив, що вона схожа на тих хлопців, які його побили.

— Це буде сюрприз. Найкращий у твоєму житті, — Марчін просяяв, і, коли зачиняв двері за дівчиною, його спухле і вкрите синцями обличчя все ще всміхалося.

* * *

Коли Ніна повернулася до пансіонату, троє її товаришів сиділи в кімнаті дівчат та грали в «тисячу». Ніні вистачило одного погляду на їхні похмурі обличчя, щоб зрозуміти: сьогодні нікому з них не вдалося знайти підходящого митця.

— Мені трапилися самі лише невдахи, — ображено заявив Яцек, коли Ніна зайняла місце поблизу від Тамари та потягнулася за гарячим чаєм (Хуберт якимось дивом передбачив, що дівчина скоро повернеться, і приніс додаткову чашку). — Один уже п’ять років малює одну й ту саму картину — пейзаж із оленем — і стверджує, що туристи нічого іншого не купують. А інший білить вапном паркани та стіни — і це взагалі важко назвати мистецтвом…

— Тамара?

— Сто, — заявила дівчина, кладучи на стіл даму чирву, після чого глянула на Ніну. — Про того пияка та жінку з порцеляновими квітами я вже розповідала. А сьогодні бачилася із хлопцем, який написав сценарій для шкільної вистави. Про Боже Різдво, — додала злостиво, бо в очах Ніни вже заблищала надія.

— У мене також лише малювання тарілок, — додав Хуберт. — Знову. І один чувак, що час від часу реставрує картини в костелі.

Ніна кивнула. Мешканці Вовчих Долів, схоже, були дуже релігійні та ще любили прикрашений кухонний посуд. Це мало про що їй говорило.

— Зіграй із нами, — запропонувала Тамара. — Ми можемо почати знову.

— Не треба. Я почитаю собі…

Ніна встала з ліжка, бо їй на думку саме дещо спало. Відчайдушна ідея, але дівчина наразі була саме у відчайдушному положенні.

— Зараз повернуся.

Вона вибігла в коридор та спустилася на перший поверх.

Януш Клімша зазвичай ходить містом із великою шкіряною текою. Може, це нічого не значить — приміром, він тягає там газети, або другий сніданок, або ще щось.

Але там також можуть бути і малюнки: тека цілком підходить за розміром.

І чому вона не подумала про це раніше? Вони зустрілися в костелі, а за мить дівчина знайшла під лавкою замальовку — і чому вона одразу не співставила одне з другим?

Вона постукала і коли почула: «Прошу», — натиснула клямку. Сьогодні вона не мала наміру гратися в гречність і від самого порогу запитала:

— Я дуже вибачаюся, але ви, часом, не митець?

¹³ Останній четвер перед Великим постом; пончики належать до традиційної їжі цього свята в Польщі.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ,

де Ніна прочиняє секретну кімнату

Вона йшла порожньою вулицею. Попереду усюди лежав білий‑пребілий сніг, такий чистий і рівний, який міг бути лише тут, у вимерлому місті. Агов, люди, де ви? В небі клубочилися хмари, для контрасту майже чорні, обіцяючи нову хуртовину.

Вона знала, що має поспішати, тож ішла широким кроком у бік аптеки. Їм були потрібні ліки для Марчіна: щось таки сильніше за аспірин. Підліток від учора мав гарячку, від якої не допомагали ні звичайні пігулки, ні холодні компреси. І з кожною годиною ставало чимраз гірше.

Яцек про всяк випадок залишився у квартирі: раптом Марчінові стане зовсім зле. Перед тим вони встигли посваритися з цього приводу, бо жоден не мав бажання стирчати в помешканні із хворим хлопцем, зрештою домовилися тягнути сірники — і Ніна виграла. Тепер мала легке відчуття провини: все життя її вчили, що дівчата повинні сидіти вдома та приглядати за страждальцями, а хлопці створені для далеких та небезпечних мандрівок. От тільки це не мало сенсу: ані Ніна, ані Яцек не надто зналися в лікарській справі, а мандрівка до аптеки не вимагала жодних особливих вмінь: вистачало просто пари здорових ніг.

Упоравшись із докорами сумління, вона повернула на вулицю, де, як пам’ятала, була аптека. Уже бачила вивіску та двері… Чого вони широко відчинені? Їй зробилося трохи не по собі. Вона пришвидшила кроки, вбігла всередину та завмерла.

Усередину нанесло чимало снігу: вся підлога та ляда були заслані білим пухом. Посеред цього лежала перекинута полиця, а навколо, під снігом — ліки, розбиті ампули, розсипані таблетки та розм’яклі від вологи картонні упаковки. Спочатку вона подумала, що тут розважалася якась тварина, але слідів лап не видно. Тож, схоже, полицю просто перекинуло вітром. Бо Ніна та Яцек, коли були тут останнім разом, не зачинили двері.

Вона нахилилася та вигребла з‑під снігу упаковку якихось ліків. Вийняла зсередини інструкцію — мокру, із розмазаним текстом. Наступна була не в кращому стані. На п’ятій вона спромоглася розібрати слово «гарячка», але не мала й гадки, чи це ліки проти гарячки, чи, може, гарячка — один із побічних наслідків.

Вона встала. Де у Вовчих Долах є друга аптека? Ніби вона бачила характерний зелений хрест недалеко від парку… Якщо поспішить, то може встигнути.

Направду треба було дуже поспішати, бо до міста наближалася буря: увесь білий, тихий світ, вже й так нерухомий, тепер завмер в очікуванні перших ударів вітру. На небі розповзалася величезна чорна хмара. Походила вона на страшного вовчиська зі скандинавських міфів, який націлився на розжарену до червоного сонячну кулю. Ніна навіть пригадала його ім’я — Фенрір (так звали гігантського сина Локі). Наприкінці часів вовк на ім’я Фенрір пожере сонце — і світу кінець.

Вона вже бігла в бік іншої аптеки — не спринтом, щоб не втомитися надто швидко, але втримуючи рівний, хороший темп. Їй пощастило, що під кількасантиметровим шаром снігу була таки справжня тверда замерзла поверхня, тож дівчина могла бігти в міру вільно.

Коли знайшла іншу аптеку, увірвалася туди, захекана, й обшукала полиці, поки тьма зовсім не огорнула сонце. Два препарати більш‑менш підходили, тож вона запхнула упаковки до кишені, розумно вирішивши, що час на уважне прочитання інструкцій знайде потім. Вийшла й вже збиралася знову бігти, коли щось привернуло її увагу.

Навколо дещо змінилося, і то була не якась дрібниця, але велика неймовірна зміна. І як вона раніше того не помітила? Мабуть, через те, що поспішала, думала лише про аптеку.

Вуличка тягнулася ще кільканадцять метрів, а потім… потім край. Далі будинків не було: там, де нещодавно стояли гарні кам’яниці вісімнадцятого століття, тепер лежав білий порожній простір. Решта міста просто розчинилася в повітрі, наче її ніколи і не існувало.

Ніна підійшла туди, відчуваючи, як колотиться у горлі серце. Не мала часу, але підійшла. Стояла на краю міста, відчуваючи на обличчі перший подмух вітру, а потім нахилилася та відгорнула сніг долонею.

Під тонким шаром холодного білого снігу лежав чорний прошарок попелу. Він був ще теплий.

* * *

— Це була просто пожежа, — упирався Яцек, коли вони сиділи біля пічки, слухаючи, як монотонно завиває вітер надворі.

Щоразу, коли дмухало у вікно, Ніна здригалася. Повернулася вона з півтори години тому, але й досі відчувала в кістках крижаний холод. Завірюха наздогнала її, коли дівчина завертала на Рицарську вулицю. Останні двадцять метрів до будинку довелося йти майже наосліп, змагаючись зі снігом, який заліплював очі, та вітром, що обморожував вуха.

— Сам зметикуй, яка пожежа, звідки? Зараз зима, всюди сніг, а окрім нас, у місті нема нікого, хто міг би розвести вогонь. Крім того, звичайна пожежа нездатна перетворити увесь будинок на купку попелу.

— У такому разі що це було?

— Не знаю, — вона похитала головою. — Але я починаю боятися. По‑справжньому.

— А раніше ти, значить, придурювалася?

Вона не відповіла. Марчін, що лежав на матраці біля пічки, дихав наче трохи легше, хоча, можливо, так лише здавалося. Може, вона лише хотіла, щоб хлопцеві стало краще, бо обидва вони — і Ніна, і Яцек — не знали, як переживуть смерть приятеля.

Думка про смерть навернулася так природно, що дівчина аж здригнулася. «Він і справді міг померти, — подумала вона, дивлячись на бліде, спітніле обличчя хлопця. — І зараз може».

— Ти точно щось наплутала, — впирався Яцек, ставлячи на пічку чайник. Принаймні води з розтопленого снігу не бракувало. — Може, там ніколи й не було жодних будинків.

— Може, — погодилася вона заради загального спокою.

Яцек зварив трохи каші, яку вони з’їли зі смальцем та шматочком прив’ялої моркви. Ніна не була впевненою, це пізній обід чи, може, рання вечеря. Через заметіль сонця за вікном не було видно, а стрілки кухонного годинника зупинилися на шостій двадцять — один Бог відає, ранку чи вечора. Марчінові, схоже, не спало на думку завести годинник, як і виставити деякі припаси за вікно, де вони могли б замерзнути. Сьогодні вранці вона нагодувала Алекса шматочками м’яса, що вже починало смердіти, а дві буханки запліснявілого хліба кинули до смітника. До того ж учора, переконані, що вони не затримаються тут надовго, вони з’їли запас сухої ковбаси та гуляш із банки. Тепер їм залишилися лише каша, квасоля, смалець та трохи старих овочів.

Марчін спав, рівно дихаючи. Ніна обережно торкнулася його лоба: хлопець досі був гарячий, але, здається, не так сильно, як раніше.

— Я ввімкну радіо, — казав Яцек. — Принаймні довідаємося, яка зараз година.

Вона кивнула. Може, впіймають якусь станцію та послухають музику. Або довідаються погоду, або… «Та хоча б щось», — подумала Ніна, що скучила за людськими голосами, які б не належали Яцеку та Марчіну.

Радіо спочатку традиційно певний час шуміло та тріщало, перш ніж із динаміків почувся фрагмент промови якогось політика.

— …створення базових умов… З’їзд Польської Об’єднаної робітничої партії…

— Нумо щось інше, — буркнула Ніна, чий відчай не був настільки великим, аби слухати такі речі.

Вони спіймали шматочок фортепіанного концерту (Ніні сподобалося, але Яцек крутив носом, мовляв, нудятина), а потім фрагмент аудіокнижки, на жаль, у динаміках шуміло так, що вони чули ледве кожне друге речення.

А потім із жахливого тріску виплив знайомий голос:

— …ви там? Ніна Марчак та Яцек……прийом… Це поручник Даніель Лис, це поручник…

Вони підхопилися зі стільців та припали до рації.

— Ми тут! — крикнув Яцек, але через нерви не до мікрофону, а до динаміка. — Ви нас чуєте? Ало? Чи ви нас чуєте?..

— Чую, не треба так кричати. Ніна з тобою?

— Так, — відповіла дівчина. Серце її калатало так, ніби готувалося вистрибнути з грудей, а голос Лиса ще ніколи не здавався їй настільки милим. — Ви приїдете по нас?

— Ми намагалися продратися крізь той сніг, але всюдиходи зав’язли в кучугурах…

— Тоді як ви маєте намір нас витягати звідси? — Яцек швидко перейшов від ентузіазму до явної ворожості. — Нам тут сидіти до весни?

— Вочевидь, що ні. Знайдемо якийсь спосіб. Можемо приїхати по вас, нехай тільки розпогодиться. Ви ж протримаєтеся трохи?

— А Тамара та Хуберт? Де вони?

— У безпеці, із нами. Що там взагалі сталося?

— Не знаю, ми нічого не пам’ятаємо.

— Як це не пам’ятаєте?

— А отак.

Вона поспішно переповіла про своє пробудження в бальній залі, а потім — про зустріч із Яцеком. У динаміках тріщало все сильніше, голос Лиса з кожною хвилиною ставав усе менш виразним. Ніні було далеко до експерта, але навіть вона розуміла, що зв’язок будь‑якої миті може обірватися.

— І тут є один хлопець, місцевий. Марчін Пєтшицький. І ми бачили янгола, він, здається, напав на того хлопця! Тепер він поранений і має гарячку. Тобто Марчін, не янгол, янгол мешкає на костельній вежі… І зник шматок міста, наче хтось його випалив до голої землі, всі будинки… У нас ще є їжа, тож можемо трохи пересидіти, але я не знаю, як довго… Ми боїмося і… Марчін, здається, бреше, у нього є листівки, і тут є така дивна зачинена кімната…

Ніна замовкла, задихаючись. Це був не дуже точний рапорт, але лише на стільки її й стало.

По той бік панувала тиша, переривана тріском та шумом. Якби дівчина заплющила очі, то могла б собі уявити сотні людей, що ув’язнені в колодязі, і як вони кричать та дряпають нігтями по кам’яній стіні, на дні, так глибоко, що їхні голоси доносяться на поверхню вже стлумленими та ледве чутними. Саме так воно й звучало.

— Отими випаленими до голої землі будинками я б точно не переймався, — додав Яцек. — Ніні могло щось примаритися, вона сама…

— Тікайте звідти, — раптом сказав Лис, коли вона вже втратила надію, що той обізветься. — Хай не зараз, але біжіть, щойно розпогодиться. Прихопіть трохи їжі та заховайтеся в безпечне місце. Зачиніться та нікому не відчиняйте.

— Ми не можемо взяти із собою Марчіна. Він поранений, я ж казала…

— Залиште його та тікайте, тільки‑но зможете. Ти зрозуміла?

— Тож ви знаєте, що тут відбувається? Невже Хуберт та Тамара щось накопали? Якщо так, тоді ми…

— Ти все зрозуміла? — це вже було не запитання, тільки тінь запитання, навіть тінь тіні. Було так тихо та ледь чутно, що Ніна не почула, а скоріше здогадалася, що той каже.

— Так, — підтвердила вона. — Але…

Зв’язок обірвався. Нічого такого драматичного, просто шум та тріск так погучнішали, що за ними вже нічого не можна було розчути. Хлопець продовжував волати в мікрофон, домагаючись відповіді, про що тут йдеться, але Ніна вже знала, що поручник Даніель Лис їх не чує.

Нарешті Яцек здався, вимкнув рацію та повернувся до дівчини.

— Відбився, — сказав він із переконанням. — Не розумію, чому ми маємо…

Він спинився на півслові, бо Ніна вже дивилася не на нього, а на матрац біля пічки. На матраці сидів Марчін, був він абсолютно притомний і дивився на підлітків своїми зеленими очима. Голодними очима.

— Ви залишили мені щось поїсти?

* * *

Яцек дав йому трохи каші, а Ніна підсунула чашку з водою. Хлопець випив, трохи пожував, не надто й багато, але як на хворого нормально, тому дівчина вирішила, що Марчіну, схоже, покращало, про його здоров’я можна більше не турбуватися. Втім, до таємничого підлітка все одно було чимало запитань, і ці запитання не давали їй спокою.

— Як почуваєшся? — запитала вона для порядку.

— Непогано, — він відсунув тарілку та машинально погладив собаку, який підійшов, ледве хлопець прокинувся. — Що сталося? Я втратив свідомість?

— А ти не пам’ятаєш?

— А що я повинен пам’ятати?

— Ти вийшов з будинку посеред ночі й зустрівся з янголом, — нагадав йому Яцек. — А потім зомлів і занурився в гарячку. Це завдяки нам ти живий, — додав він не без гордощів. — Добре, що Ніна роздобула ліки…

— А хто він, той янгол? — перервала дівчина. — І чого ти від нього хотів?

— Отже, ви знову мене в чомусь підозрюєте? — скривився хлопець, а Ніна на мить побачила в його очах невпевненість і ще щось таке, що визначенню не підлягало. — Людина ледве отямилася, а ви одразу на неї із запитаннями. Дайте трохи передихнути, а потім поговоримо, добре?

Але дівчина не могла втриматися.

Вона вибігла з кухні, зазирнула в кімнату та повернулася зі жменею листівок.

— А може, ти поясниш і це? — сказала вона, кинувши папірці на коліна Марчіна. — Я знайшла їх у шухляді. Їх там така купа, що це не можуть бути листівки, просто зібрані на вулиці. Це ти їх розповсюджував.

— Або хтось із твоєї родини, — додав Яцек, а Ніна кивнула.

— Ти від самого початку нас дурив. Коли був у гарячці, то марив щось про те, ніби я заради тебе ходила на озеро. Отже, що це означає?

— Не знаю. Сподіваюся, що ти мені поясниш.

— Я не пам’ятаю озера, а ти пам’ятаєш, тож якщо ми там зустрічалися, то це значить, що ти або зовсім не втрачав пам’яті, або втратив її пізніше за мене.

— Я не тямлю, про що ви. Яке озеро?

— Коли марив, ти знав, яке, — нагадав Яцек, але Марчін лише стенув плечима.

— Мабуть, я просто марив.

— А листівки? Про них також не знаєш?

— Ні. Я ж казав, що останні тижні для мене наче чорна діра. Навіть якщо я поклав їх до шухляди, то я цього не пам’ятаю. До речі, так само це могли зробити батько чи бабця. Вона ж працює в друкарні.

— А ця третя, зачинена кімната?

— Мама тримає там свій цінний кришталь і завжди зачиняє двері на ключ, коли Алекс удома. Я залюбки дав би вам ключ, але гадки не маю, де він лежить.

— А янгол? — упиралася Ніна.

— Хіба я можу щось пам’ятати, якщо був у гарячці?

— Отже, така твоя версія? Ясно. Просто перетворився на лунатика і пішов з дому, полялякати з янголом? Який перед тим на тебе напав?

— Лунатики бувають, а стосовно нападу, то я просто гадки не маю, що ви маєте на увазі.

Вона розтулила рота, але Яцек стиснув їй плече.

— Ходімо‑но, — сказав він, а потім кинув Марчіну. — Ми зараз повернемося.

— Як на мене, можете й зовсім не повертатися, — хлопець знесилено прикрив очі, а пес поклав голову йому на коліна і тихо заскавчав.

* * *

Вони пішли до кімнати, яка слугувала їм спальнею. Яцек запалив свічку, і в приміщенні стало не так темно. Надворі мело‑сніжило; у вікно бився вітер, заліплюючи його товстим білим шаром.

— Мабуть, даремно ти напустилася на нього із тими листівками, — сказав хлопець. — Він хотів щось сказати, але потім затявся й тепер слова від нього не дочекаєшся.

— Знаю, — буркнула Ніна із почуттям провини. Вона теж помітила ту невпевненість, той… біль? Так, здається, саме біль. Дай вони Марчінові хвилинку, про яку він просив, може, хлопець нарешті заговорив би щиро. — Але ж він від самого початку вішав нам локшину на вуха.

— Ти впевнена? Гадаю, що… в окремих питаннях напевне брехав. Але якщо не у всьому? Щодо озера — це могло бути чим завгодно, приміром, він згадав фрагмент книжки, яку читав або щось таке. У гарячці люди плетуть що попало. Я колись казав моїй мамі, що якщо вона лише відкриє вікно, то я туди полечу: в мене було запалення легенів і…

— А зустріч із янголом?

— А ти бачила, щоб він із тим янголом розмовляв?

— Авжеж, бачила. Як і ти.

— Аж ніяк, — хлопець енергійно похитав головою. — Ми були надто далеко й бачили, що янгол нахиляється над ними, немов щось пояснює. А з цього зовсім не витікає, що Марчін був притомний і що він пішов туди саме поговорити.

Ніна закусила губу, у словах Яцека була рація. Приміром, Марчін і насправді лунатик, а янгол злетів до нього запитати, чого він вештається уночі по снігу в самій піжамі? Малоймовірно, але і таке може бути.

— Лис сказав, що ми повинні тікати… — буркнула.

Яцек пирхнув.

— І тому ти маєш намір залишити пораненого та хворого хлопця? Бо якийсь клятий сучий син сказав тобі втікати? Пам’ятаєш, що він мені зробив?

Авжеж, вона пам’ятала. Лис, без сумніву, заслужив зватися сучим сином, але ж стосовно Ніни він залишався чесним, принаймні поки що. Ну, принаймні частково чесним.

— Ти ж йому теж не довіряєш? — запитав Яцек, і дівчина хитнула головою, погоджуючись. Не дуже впевнено, але хлопець, здається, цього не помітив.

«А якщо справді залишити Марчіну їжу та решту ліків, а потім піти собі? — подумала вона. — Знайдемо безпечне місце та почекаємо, доки Лис приїде за нами якимсь бульдозером. Марчін про себе подбає, це питання дня чи двох днів. Аби тільки буря вщухла».

Так, Ніна зовсім не була проти того, щоб заночувати нарешті в нормальних умовах. Тобто без кривавих плям на підлозі, без таємничої замкненої кімнати та інших загадок, які виникли, щойно вони перестріли таємничого зеленоокого хлопця. Крім того, вже набридла його брехня, бо навіть якщо Марчін у деяких моментах і був із ними щирий, то точно не у всіх.

Вона вже була відкрила рота, щоб все це викласти, але у Яцека був такий затятий вираз обличчя, що Ніна зрозуміла, що вона тільки згає час.

— Я не маю наміру звідси йти, — заявив Яцек. Потім розвернувся та знову пішов до кухні, а дівчина, бажала вона того чи ні, пішла слідом, бо вже трохи змерзла.

* * *

Весь вечір вони мовчали, заледве перекинулися одним чи двома словами. Яцек порпався на кухні, не придумавши собі іншої роботи, а Ніна витягла з бібліотеки «Quo vadis» та почала з того моменту, де зупинилася в першу страшну ніч. Тим часома Марчін задрімав біля пічки — або ж удавав, що задрімав.

Вони з’їли решту каші, накормили собаку, а потім Ніна вивела його прогулятися надвір. Хурделиця послабшала, але сніг досі валив, тож Алекс був незадоволений і швиденько повернувся до квартири. Коли услід за ним увійшла дівчина, струшуючи з капелюха білий пух, Яцек глянув на неї з‑понад сторінок газети, це була «Трибуна Люду», єдиний номер, який тут знайшовся. Ніна підозрювала, що хлопець вже вивчив його напам’ять.

— Я пішов спати, — заявив він.

Вона кивнула.

— А я ще трохи посиджу. Хочу дочитати розділ.

— Добре.

Він запалив іншу свічку та пішов із нею до кімнати. Ніна залишилася сама. Майже сама, бо біля пічки спав Марчін. Їй спати не хотілося, але, чесно кажучи, читати вона також не мала бажання. Тож просто дивилася на тіні, що танцюють на стіні. Сплела долоні, намагаючись зробити з них кролика, — колись давно її навчила такого тітка. Але вона не пам’ятала, яким чином треба складати пальці, і кролик більше нагадував мокру курку. Нарешті вона облишила цю справу й долучилася до пригод Лігії та Вініція (хоча більше її цікавив Петроній). Деякий час вона читала, долаючи сонливість. Літери розпливалися перед очима, але дівчина вперто не хотіла лягати. Наче те, що таїлося назовні, тільки й чекало, поки вона засне, щоб негайно дотягнутися до неї.

Мабуть, якоїсь миті вона таки заснула, бо прокинулася уся задерев’яніла, із головою на столі. Метелиця вщухла, і у вікно потихеньку заглядав зимовий світанок. Ніна потерла затерплу шию. Яцек скоро мав вставати, а це означало, що вона могла трохи поспати в сусідній кімнаті.

Вона швидко перевдяглася біля ще теплої пічки — у кальсони та чоловічу сорочку — вона використовувала їх як піжаму. Вже збиралася вийти, коли почула тихий голос.

— Ви й справді маєте намір від мене втекти?

Вона підстрибнула, перелякана.

— Я думала, ти спиш.

— Не сплю, просто думаю.

— Й вигадав, що ми тебе боїмося?

Вона радше відчула, ніж побачила у напівмороці знайоме знизування плечима.

— Мені не треба нічого вигадувати. Я чув, як той чоловік попереджав вас по рації.

Вона підійшла ближче. Марчін відсунувся від неї у темряву, але Ніна встигла помітити тіні під його очима та неприхований біль на обличчі.

— А ми повинні боятися?

— Не знаю. А на твою думку, я небезпечний?

Їй довелося визнати, що ні. Навпаки, саме Марчін, здавалося, чогось боявся. Боявся — й водночас відчував себе нещасним.

— Я бачив синці на твоїй шкірі, — сказав він раптом, а дівчина здригнулася. Марчін, схоже, це помітив, бо поспішно додав. — Я не підглядав, просто випадково глянув — і одразу заплющив очі. Але синці я помітив, вони старі, але ще помітні.

— Що ти знаєш про синці… — буркнула вона.

Хлопець завагався, а потім підтягнув угору сорочку та розвернувся. На його спині були помітні чотири вже пожовклі смуги, наче сліди від удару ременем. Ніна зрозуміла, що це значило: зовсім недавно ці сліди були синіми та набряклими кров’ю.

— Мій батько, — пояснив Марчін. — Мав важку руку, так говорила про це мати. Але лише для мене, моєї сестри й пальцем не торкнувся. Уважав, що хлопця треба тримати на короткій дистанції, а я постійно підставлявся. З різних причин.

— Він мертвий?

— Що?

— Ти говориш про нього в минулому часі.

Обличчям підлітка промайнуло занепокоєння.

— Кажу так, бо, можливо, більше його не побачу. Правду кажучи, не дуже й хотілося б.

— А твоя сестра? Як гадаєш, де вона тепер?

— Сподіваюся, в гарному місці. Це мила дитина, — сказав він несподівано ніжно.

— Мій молодший брат також милий, — зітхнула Ніна. — І я також не знаю, чи побачу його колись…

— А ті синці, звідки вони в тебе? Батько б’є тебе, як і мене?

— Вчителька біології, — пояснила вона, трохи подумавши. — Монашка. Я живу в школі‑інтернаті, а не з батьками. Це доволі складна історія.

— Якщо є бажання, можеш розповісти. Часу в нас вагон і ще маленький візок.

Дивно, але таке бажання насправді було — дарма що Марчінові вона й досі не надто довіряла. Те, що сталося в Інституті Тотенвальд, було великим секретом, тож розповіла хлопцеві почасти офіційну, а почасти правдиву версію. Клята магія раптом перетворила її на сироту, і, хоча батьки її понині живі‑здорові, відтоді вона із ними не бачиться. А комуністи від щирого серця взяли її під опіку та віддали до школи‑інтернату. Не розповіла найважливіше: що в Інституті хтось за неї помер і що вона досі про нього (чи про неї) згадує — якщо той анонімний підліток насправді існував. Але про це вона навряд чи сказала б, навіть якби не зважала на секретність.

Коли вона завершила розповідь, хлопець довго мовчав, і тоді Ніна вирішила обізватися сама.

— Ти насправді не знаєш, що сталося в цьому місті?

І одразу пошкодувала про те. Ех, не варто було питати, мабуть, це знищило крихкий зв’язок довіри, який між ними виник…

— А ти крутий детектив, так? — пирхнув Марчін. — Ніколи не відступаєш.

Але промовив це жартівливо, без сарказму, й дівчина зітхнула з полегшенням.

— Ти ще залишишся тут ненадовго? — запитав він. — Навіть якщо ви хочете тікати завтра, то п’ять хвилин нічого не вирішать.

У цьому була тінь колишньої злостивості, але Ніна вже знала, що Марчін утомлений і наляканий. А передусім — дуже самотній. І саме це вразило її найбільше: його самотність. Хлопець від самого початку пробуджував у ній змішане відчуття: роздратування, співчуття, може, навіть трохи переляку. А тепер співчуття явно переважало.

— Я залишуся.

Поки він засинав, Ніна сиділа поряд. Подумала раптом, чи не взяти його за руку або торкнутися плеча, але відмовилася від цієї ідеї. На думку їй не спадало нічого розумного чи втішного, що вона могла б сказати. Так вона і сиділа собі мовчки, а тим часом у вікно за спиною широкою смугою вливався світанок.

Вона вже думала, що хлопець спить, коли Марчін розплющив очі та пильно глянув на неї.

— Він знищить усе, що встане в нього на шляху, окрім себе самого.

Повіки його опустилися, груди глибоко здіймалися. Отепер він точно заснув.

Ніна звелася на ноги.

Лис наказав їм тікати, як тільки перестане мести.

Яцек упирався і хотів залишитися, головним чином тому, що не довіряв Лисові й охоче вів себе всупереч порадам поручника.

А Ніні треба було прийняти рішення. Дарма що Марчін пробуджував у ній співчуття і що здавався невинним, коли спав. Дівчина і досі йому не довіряла, її краяли великі сумніви. А сам Марчін аж ніяк не пояснював дивні речі, що діялися навколо нього. Приміром, він назвав її детективом, але хіба Ніна говорила йому, що веде слідство? Це могла бути випадковість, але також могло означати, що вони вже зустрічалися раніше і хлопець чудово все пам’ятав.

Вона вийшла з кухні та наблизилась до таємничої кімнати. Натиснула на клямку, як робила це багато разів. Вочевидь, двері таки були замкнені на ключ, тож вона зазирнула в дірку для ключа — це вона також робила раніше і за кожним разом бачила лише шматочок темної завіси. Вона приклала до дверей вухо: тиша, все ще та сама.

Може, двері дійсно зачинила мати Марчіна, яка не хотіла, аби пес порозбивав її цінний кришталь.

Але раптом їх зачинив сам Марчін?

Вона спробувала встати на місце хлопця. От лежить вона, важко поранена, ледве рухаючись і стікаючи кров’ю, ще й у голові паморочиться. А на сходах вже кроки двох людей, які от‑от увійдуть до квартири. Тим часом — Ніні це добре відомо — в кімнаті знаходиться щось таке, чого чужі в жодному разі не повинні бачити. І немає коли це кудись винести та заховати! А якби навіть і було коли, то все одно — немає сил.

Залишилося якихось двадцять секунд, щоб запобігти неминучому. Тож вона хапає ключ, що стирчить в замку, повертає його, а потім… От‑от, що потім? Ключ неможливо сховати в кишеню, бо чужі легко його знайдуть, хоча б перев’язуючи пораненого чи допомагаючи перевдягтися. В замку його теж зі зрозумілих причин не можна залишити.

Що б вона тоді зробила?

Вона уважно оглянула коридор. У тьмяному світлі проступали вішак, шафка, чоботи та комод, на якому стояла ваза.

Зимовий одяг та чоботи вона одразу відкинула — у ситуації, коли всі зносили знайдений у спустошеному місті одяг, ніяке пальто, куртка чи черевики не були безпечним місцем для схованки. Тож залишалася ваза.

Ніна підняла її та перехилила. На руку витекло трохи мутної смердючої води, а потім випав сріблястий ключ. Вона витерла його об штани та встромила в замок. Прокрутила, а вже коли збиралася натиснути на клямку, подумала от про що.

Коли саме, в яку мить поручник Лис порадив їм утікати? Чи не тоді, коли Ніна згадала про зачинену кімнату?

Розум підказував, що слід негайно розбудити Яцека, але цікавість перемогла. Бувають такі моменти, коли найрозсудливіша людина не в змозі втриматися від нерозсудливих вчинків.

Вона штовхнула двері та — дуже обережно — зирк усередину.

В кімнаті, на перший погляд, не було нічого таємничого, все таке типове. Звичайнісінька зала, де у серванті — кришталевий посуд, а попід стіною — двійко крісел. Але то було лише на перший погляд. Ген далі, в кутку, вона помітила на підлозі темну форму і, різко відстрибнувши, зачепила столик, з якого посипалися на підлогу чорно‑білі малюнки.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ,

де Ніна вирушає на бал‑маскарад

— Митець? — Клімша підняв голову над своїм столом, заваленим чорно‑білою графікою. — Що за дивне запитання?

Ніна почервоніла.

— Я маю на увазі малюнки, — сказала вона швидко, окинувши листки поглядом. — Бо раніше я бачила у вас шкіряну теку, та й взагалі… Так, мені відомо, що не годиться отак просто вдиратися й розпитувати, але це для мене вкрай важливо. Вибачте, якщо я вас раптом образила.

— Ти мене не образила, а просто здивувала. Ти особлива дитина, тобі хтось про це казав?

— Так, дехто.

Клімша зітхнув.

— Якщо це насправді тобі треба, то можеш подивитися мої роботи. Але я себе митцем не вважаю. Малюнки — лише види міста, нічого такого дивного. Боюся, що вони мало чим відрізняються від звичайних поштових листівок.

Усе ще соромлячись, Ніна підійшла до столика та зиркнула на зображення. То дійсно були лише Вовчі Доли: ратушна площа з костелом, палац Щербицьких, парк та аптека на розі. Ще була пара сценок із міського життя: там жінка купляє курей на ринку, а тут чоловік розставляє під магазином великі бідони з молоком, а ось діти вибігають зі школи. Нічого підозрілого, дивного чи хоча б трохи страшного. Клімша казав правду: малюнки не надто відрізнялися від звичайних чорно‑білих фото. Дівчина просто не могла уявити, як саме і хто з їхньою допомогою може накладати такі чари, щоб корови долали зачинені двері, а ліс змінювався до невпізнанності.

Втім, питання «хто» давно не стояло, звісно ж, то був янгол. Чи не той самий, якого Хуберт бачив на вежі костелу першого ж дня, коли вони сюди прибули? Треба буде його знайти, подумала вона, але наразі відсунула це на другий план. Янголи добре приховували свої таємниці.

Вона оглянула ще кілька малюнків і лише під кінець натрапила на той, що бачила в костелі: двоконка з возом, на якому — величезна скриня. Дівчина завагалася. Щось у цій картинці дуже насторожувало: може, обличчя візниці, не сумне, а швидше перелякане, а може, оця сама скриня, що нагадувала труну на двох осіб.

— Вам відомо, що там усередині? — поцікавилася вона, але Клімша лише заперечно хитнув головою. Погляд з‑під окулярів залишався уважним і доброзичливим.

— Це просто вулична сценка, бачив колись. Гадки не маю, що там за скриня й навіщо вона.

— Але ви добре знаєте Марчіна, так? І навмисне відіслали мене на той ставок, щоб я його врятувала.

— Не заперечую, я трохи тебе використав, — чоловік здавався трохи сконфуженим. — Я побачив, як хлопці тягнуть Марчіна до лісу, й зрозумів, що його хочуть скривдити. Таке з ним вже траплялося, а я надто старий, щоб битися з підлітками. Я вельми перепрошую, що наразив тебе на небезпеку. Але був впевнений, що ти викрутишся, бо…

Клімша урвав себе. Ніна мовчала, намагаючись переварити отриману інформацію.

— Не переймайся, твій маленький секрет залишиться в безпеці зі мною, — додав старий. Ніна тільки відмахнулася.

— Отже, ви мені набрехали, що не знаєте Марчіна?

Чоловік зітхнув удруге, цього разу глибоко: камізелька на його грудях нап’ялася так, що від неї мало не відірвався ґудзик.

— Я не знаю, чи ти розумієш, але оце твоє слідство усіх дратує. Люди не люблять, коли мале дівчисько задає їм дивні запитання та звинувачує бозна в чому. Щодо мене, я хотів лише захистити Марчіна, бо він уже достатньо натерпівся.

Ніна стиснула кулаки. Усіх дратує, отакої! І ще — «мале дівчисько»! А вона ж нікого навіть не звинувачувала, а що пробувала довідатися, що тут коїться, то хіба не на користь місту?

Але Клімша розмовляв ніби щиро, лагідно споглядаючи на неї з‑під товстих скелець, тож вона попрощалася та пішла собі. Досить вже пустих балачок.

Увечері, коли Тамара заснула у своєму ліжку, Ніна ще довго по тому дивилася на вулицю. Кімната дівчат була на східному боці, і Ніна бачила за вікном шматочок костелу. Кортіло і янгола угледіти, ну хоча б на мить, але вежа, що громадилася на фоні темно‑синього неба, наразі була порожньою.

* * *

Вона прокинулася, коли за вікном світало. Годинник на полиці показував шосту тридцять, і Тамара ще солодко спала, загорнута в ковдру по самий кінчик носа. А Ніна знала, що їй вже не заснути, бо була рання пташка — не могла довго валятися в ліжку.

Вона встала: у спальні було холодно, а пічка, ввечері розпалена до червоного, тепер обвіювала лютневим холодом. Дівчина затремтіла, поспішно натягаючи білизну, що через холод здавалася вологою на дотик. Тепер сорочка, штани та светр — і на вихід, із черевиками в руці, щоб нікого випадком не розбудити.

Вона обережно причинила двері та підстрибнула, коли за спиною почулося: «Привіт». Вона озирнулася.

— Хуберт, не лякай мене. Я гадала, всі ще сплять.

— Я прокинувся чверть години тому і почув, як ти шарудиш у кімнаті.

— Я робила це тихо, — запротестувала вона, але Хуберт лише стенув плечима.

— І куди ти зібралася?

— До костелу. Якщо отой твій янгол там, то, може, він вийде зранку.

— Я теж із тобою.

Ніна швидко погодилася. Не планувала жодного супроводу, але якщо вже так, то й так, ще краще.

Вони вийшли з пансіонату. Сніжило: великі холодні клапті м’яко падали на білий тротуар та дахи будинків. У великих містах на цю годину вулиці завжди заповнені людом, усі поспішають на ранкові зміни на заводи чи в контори, що рано відчиняються — а тут не було ані живої душі. Лише один‑єдиний закоцюблий молочар, наче на тій картинці пана Клімши, розвантажував перед продмагом бідони з молоком. Бідони раз у раз брязкали, а з пекарні неподалік розходився запах свіжого хліба.

Ніна сунула долоні в кишені пальто. Ішли мовчки, але тиша жодним чином їм не заважала. Бували хвилини, коли дівчина більше раділа товариству мовчазного, спокійного Хуберта, ніж бойовій Тамарі чи енергійному Яцеку. Саме в такий час світ здавався взятим зі святкової листівки або з ілюстрації книжки для дітей, а Ніна та Хуберт вміли ними тішитися — кожен по‑своєму.

— Шкода, що завтра маємо звідси виїхати, — сказала вона раптом.

— Шкода, — відповів Хуберт.

— Тобі напевне буде важче, — додала вона обережно.

— Чому?

— Тамара говорила, що ти знайшов собі дівчину.

— Ізу, так, — Хуберт скривився так, ніби йому боліло. — Я боюся, що наше кохання на тому й закінчиться.

— А Тамара? — запитала вона, коли вже вирішила, що може відізватися. — Вона теж когось собі знайшла? Бо останнім часом вона дивно поводиться: уявляєш, постійно дивиться в дзеркало, а пару разів навіть надягнула сукню…

— Гадаю, що Тамара ще нікого не вибрала, хоча кілька хлопців із нею й загравали, — Хуберт здавався трохи спантеличеним, коли завважив, що його приятелька має успіх у хлопців.

Тільки Ніна не дивувалася. Тамара, хоча й не була красуня, проте мала природний шарм, і в товаристві хлопців поводилася дуже вільно. Ніна ж навпаки: була гарненькою (дзеркало показувало їй це кожного дня), але наразі — жодного залицяльника. Вона почала вже тривожитися, чому так, але досі не дійшла жодних розумних висновків. Тим часом вони вже входили до костелу, й думки про хлопців швидко вивітрилися з її голови.

— Агов? — боязко покликала вона, зачиняючи важкі дубові двері. — Є тут хтось?

Вона відчувала себе ідіоткою, бо хто їй зараз відповість? Костельний служка? Якась старенька, що рано‑зранку прийшла помолитися?

Костел порожній. Порожній, холодний і доволі темний, бо зимове сонце ледь пробивалося крізь товсте скло вітражів. Ніна та Хуберт пройшли вздовж головного нефа аж до самого вівтаря, перед яким палала червона лампадка. Дівчина звела голову.

— Якщо ти тут, то відізвися! — крикнула вона у темряву трохи сміливіше. Хай вона і поводиться по‑дурному, але що з того? Злого ксьондза тут напевне немає, і ніхто їй нічого не зауважить.

— Прошу! Ми хочемо лише порозмовляти, — додав Хуберт.

Ніна трохи здригнулася: саме це вони кричали Віктору, а він так і не подав знаку про себе. «Цікаво, чи відізветься янгол?» — подумала вона. І чи він взагалі їх чує.

— Може, він там, на вежі, — припустив Хуберт, кола вона поділилася з ним сумнівами.

Вони озирнулися й за мить знайшли малі бокові дверцята, куди вели три сходинки. Дівчина натиснула клямку: двері, як і слід очікувати, були замкнені.

— Спробуй шпилькою, — порадив трохи нервово хлопець.

Ніна спробувала. Коли вони тренувалися з пані Евою, то відчиняти замки відмичкою здавалося доволі легким. Тепер вона мучилася не менш як десять хвилин, поки замок не піддався.

Вони обережно увійшли на закурені вузькі сходи, що по спіралі вилися угору. «А якщо нас хтось помітить?» — подумала вона. Хай там що, вони зараз порушили закон. Ніні ще не виповнилося чотирнадцяти років, тож їй нічого не загрожувало, але Хуберт міг потрапити до колонії.

Вона спробувала втішити себе думкою, що пані Ева якось їх витягне з халепи, але все одно спиною пробігли мурашки.

— Аго‑ов! — гукнула вона. — Є тут хтось?

Від сходження по спіралі — далі і далі, вгору і вгору — паморочилося в голові, пилюка дерла горло, ноги нили. Позаду чулося посопування Хуберта, а темряву час від часу прорізали смуги світла, що сочилося крізь маленькі віконця. «Чому я не рахувала сходинки? — подумала Ніна. — Хоча б якесь було заняття». Знову вгору та ще раз угору. Скільки ж тут усього поверхів? Вона думала про це, змагаючись із запамороченням. Шість? Сім? Більше?

Нарешті сходи скінчилися і мандрівники вибралися на майданчик. Тут пахло свіжим деревом, а серед колод, підвішений на складній конструкції, красувався величезний бронзовий дзвін. Кілька сполоханих голубів втекли крізь відкрите віконце у світло ранку, а так на вежі більше нікого не було видно.

Але за мить на закуреній підлозі біля самих дверей, що вели на оглядовий майданчик, Ніна знайшла дивне перо. І не якесь там сіре голубине пір’я, а дуже довге та вугільно‑чорне, якою буває беззоряна ніч. Вона взяла його в руки та провела пальцями вздовж нього. Отже, Хуберт не помилявся: чорний янгол був тут, він стояв на вежі та споглядав на місто згори, просто під своїми ногами.

Вона огляділа майданчик і встала на те саме — янгольське — місце.

Сніг досі падав, але вона добре бачила, що людей на вулиці побільшало. Саме в ту мить внизу розминалися два вози: один порожній, а другий навантажений меблями; ще вбачила автівку, навколо якої у захваті крутилася місцева малеча. Висота тут була чималенька, кількадесят метрів, тому всі перехожі, закутані в пальта та шарфики, нагадували купку снігових баб, яких дивом хтось оживив.

Ніна востаннє вдихнула морозне повітря. Час вже повертатися. Сьогодні вона не залишатиме записки, бо янгол, без сумніву, і так їх знайде — якщо матиме таке бажання.

* * *

Увесь ранок вони вправлялися в дзюдо, потім пані Ева повела їх у місто і вчила, як слідкувати за людьми та, навпаки, як обрубити за собою «хвіст». Ніна погодилася, що це зайняття забавне й водночас корисне, Тамара та Яцек також добре розважилися, і лише Хуберт ходив вулицями Вовчих Долів з похмурою міною, мабуть, з голови не виходила білява красуня Іза. О чверть на п’яту опікунка зібрала їх укупі в парку.

— Дуже непогано, — сказала вона, коли впевнилася, що ніхто їх тут не підслуховує. — І я маю на увазі не лише сьогодні, але все, чому ви за ці канікули навчилися. Занять не було забагато, бо нам дали лише два тижні, але я розраховую, що у ваших мізках щось зафіксувалося, бо колись це вам стане в пригоді. Деякі речі ви можете тренувати й самі, аби тільки обережно. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — кивнули вони, і тут Яцек відважився запитати.

— Це хіба кінець?

— Саме так, сьогодні ваш останній день, і до вечора маєте вільний час. Тільки пам’ятайте: повертайтеся не надто пізно, бо завтра ми рушаємо о сьомій.

— Що робимо? — запитав Яцек, коли жінка зникнула на парковій алейці. При цьому він здавався трохи розчарованим. Він із самого початку був улюбленцем пані Еви, майже усі вправи йому вдавалися, і він захоплювався тренуваннями більше за інших.

— Ходімо по пончики, — запропонувала Тамара. — Бо ж сьогодні Масний Четвер. Або по морозиво.

— Зараз середина зими…

— Що з того? Для організму морозиво якраз корисніше взимку, бо тоді різниця поміж внутрішньою та зовнішньою температурою не так відчутна.

Вони завелися щодо того, чи знайдеться у Вовчих Долах якась непогана кав’ярня із морозивом. Ніна роззирнулася: парк і надалі був порожнім, хоча здалеку чулися писки дітлахів, що воювали сніжками.

— А може, нам закінчити слідство? — запитала. — Ми могли б піти до Віктора, раптом сьогодні він нам відчинить. І ще раз порозмовляти з Кароліною, попросити у неї той нотатник. Або поговорити з Марчіном.

Хуберт копнув снігову грудку.

— Ми вже ніби намагалися, але це нічого не дало, — буркнув він. — Та й про що ми довідаємося за пару годин?

— А як на мене, не така вже й дурнувата ідея, — Тамара несподівано підтримала Ніну. — Навіть якщо з того нічого не вийде, принаймні не будемо картатися, що сиділи склавши руки. Можемо дати собі час до… — вона глянула на годинник, — …до сьомої. Якщо до цього часу нічого не довідаємося, то…

— …звалюємо та йдемо до Янека і Сташека, — закінчив Яцек, а Хуберт трохи запашівся.

* * *

Вони поділилися на пари: хлопці пішли до будинку із зеленим парканом, а дівчата — у напрямку кам’яниці Пєтшицьких. Ніна розраховувала, що Кароліна раніше чи пізніше вибереться на свіже повітря — бо ж були канікули та гарна погода, — але та, на жаль, сиділа вдома. Або ж, навпаки, вдома її просто не було.

Нарешті Тамара, що постояла з пів години біля смітника, трохи занепокоїлася.

— Слухай, а може, просто подзвонимо у двері та запитаємо, чи можна поговорити з Кароліною?

Ніна, повагавшись, кивнула.

— Добре, але піти доведеться тобі. Пєтшицький мене не любить.

Старша дівчина зникла в під’їзді, а за пару хвилин повернулася похмура.

— Нікого немає вдома.

«Або є й просто не відчиняють», — подумалося Ніні, бо за мить до того побачила, як на вікні першого поверху ворушиться фіранка. Їй також здалося, що там промайнуло обличчя Марчіна, але не була в цьому впевненою.

Вони деякий час кружляли подвір’ям, не розуміючи, що тепер робити. З під’їзду вийшла гарно вдягнена Чорна Дама й попрямувала в бік костелу, а на другому поверсі спалахнула якась родинна чвара. За винятком цього, не відбувалося нічого цікавого.

— Повертаємося? — запитала Тамара, а знеохочена Ніна кивнула.

На вулиці повз них проїхав віз, на якому громадилися перев’язані мотузкою меблі, каструлі та інші домашні речі. На верхівці теліпалася пальма у горщику. «Третій віз за день», — порахувала Ніна.

— Ти направду вважаєш, що завтра о тринадцятій тут щось станеться? — запитала Тамара, але подруга стенула плечима.

— Але вони ж у це вірять, ні?

Ніна кивнула. Вовчі Доли вже покинуло чимало народу, і причина напевне була поважною. Не тільки через якісь там сумнівні листівки — від цього люди не можуть дременути світ за очі з усім здобутком. Ні, люди мали знати щось ще.

— Агов, вибачте! — крикнула Ніна, під впливом раптового імпульсу побігши за возом, що їхав собі геть. — Я хотіла… прошу, зупиніться… Я тільки дещо запитаю…

Візниця сповільнив хід. Дівчина набрала в груди якнайбільше повітря.

— Чому ви їдете? Вам не подобається місто?

Чоловік довго думав, наче не міг втямити, про що його питають.

— Не пам’ятаю, — сказав нарешті. — Але маю поїхати.

Хльоснув коня батогом, і віз, поскрипуючи, рушив швидше. Пальма на верхівці меблевої піраміди захиталася сильніше; жінка, що сиділа позаду з білявою дівчинкою під боком незадоволено глянула на Ніну. В очах були одночасно злість, і страх, і якась наче несамовитість.

— Ми повинні поговорити з пані Евою, — сказала Ніна, коли Тамара долучилася до неї. — Переконаймо її, що завтра конче треба залишитися до тринадцятої години.

* * *

Коли вони повернулися до пансіонату, там не було ані хлопців, ані пані Еви.

— Пані Вишневська повернеться після восьмої, — коротко поінформувала їх господиня. — Не казала, куди йде, сказала лише нагадати, щоб ви не надто довго затримувалися у тих своїх нових знайомих.

Обличчя Ніни видовжилося, але Тамара поплескала її по спині.

— Поговоримо з нею після вечірки.

За півгодини з’явилися хлопці. Хуберт із порогу хитав головою, а Яцек заявив, що в будинку за зеленим парканом нікого немає.

Ніну дедалі більше дратувала ця схема. Там нікого немає, тут не відчиняють двері, і ніхто з ними не хоче розмовляти. Немов усе місто змовилося проти чужих.

Вони вдяглися доволі елегантно, принаймні настільки елегантно, наскільки вдалося. Ніна надягнула сукню і зачесалася так, щоб прикрити рубець на лобі. Тамара пройшлася гребінцем по волоссю, а потім, незадоволена ефектом, розкувойдила чуприну, утворивши на голові такий собі художній безлад.

Янек та Сташек мешкали на півдні Вовчих Долів, у двоповерховій віллі, оточеній невеличким садом. Як сповістила Тамара, батько хлопців був лікарем і єдиним на все місто фахівцем із сердечних хвороб.

«Заможна родина», — так вирішила Ніна, коли вони входили до зали, повної довоєнного кришталю, із картинами, що висіли на стінах. На підлозі лежав товстий килим, що тлумив кроки, і дубові меблі блищали‑полискували у світлі ламп.

Господиня будинку принесла на таці порізану шарлотку — та ще не встигла охолонути — та чайник чаю. Позичила всім хороших розваг і одразу попрощалася, бо вони удвох із чоловіком йшли на бридж до знайомих і мали повернутися пізно ввечері.

Молодь залишилася сама.

Усього в залі їх було восьмеро: четвірка чужих та четвірка місцевих. Іза та Хуберт одразу всілися на канапі та занурилися в тиху розмову; браття Янек та Сташек, схожі один на одного, наче близнюки, незважаючи на різницю у віці, одразу почали крутитися навколо Тамари, і Яцек, трохи повагавшись, долучився до них. Тож Ніні залишилося товариство рудого хлопця, який був трохи худорлявий, але цілком симпатичний, він представився як Бартек.

Хтось поставив на програвач пластинку, й залою полинула тиха джазова музика.

— Хочеш рому до чаю? — запитав Бартек.

— Так… вірніше ні, — Ніна заплуталася. — Може, трохи.

— Скільки тобі років?

— Чотирнадцять.

— А на вигляд — дванадцять, — оцінив її хлопець критичним поглядом.

— Неправда… — вона не стала продовжувати, бо мусила б довго все пояснювати, мовляв, у мене дитяче обличчя, але останнім часом виросли груди, а в різних місцях я округлилася. Ясна річ, говорити щось таке їй не дозволяла скромність.

— І нехай, — Бартек зітхнув. — Хіба нічого тобі не станеться, як вип’єш.

Ром зіпсував чаю весь смак, але Ніна мужньо зробила другий ковток, намагаючись не кривитися.

— І як, добрий? — запитав Бартек.

— Так, — вона зрозуміла, що їй зараз можуть налити ще, і швидко виправилася. — Хоча радше ні.

Бартек захихотів, а дівчина почервоніла. Поряд Тамара фліртувала із трьома хлопцями одночасно. Не говорила нічого надто розумного чи дотепного, але вони все одно слухали, як причаровані. «Може, це проблема віку», — вирішила Ніна. Імовірно, коли їй буде п’ятнадцять років, то і вона так навчиться.

— Цікаво, про що ти думаєш, — Бартек зацікавлено дивився на неї.

— Думаю, що треба подорослішати, — раптом її потягнуло на відвертість. — Ну, знаєш, як героїня «Ребеки», яка хотіла мати тридцять років та перли. Особисто мені вистачить двадцяти, та й на перлах я не наполягаю. Ну і ще думаю про того чоловіка, який вбив свою першу дружину[14]. Сподіваюся, що він не йде, ну, так би мовити, в комплекті.

Хлопець заблимав.

— І гадки не маю, про що ти говориш.

— Таке інколи трапляється, — Ніна зітхнула, краєм ока помічаючи Янека, який виходив із зали. В одній руці він ніс тарілку з тістечком, в іншій — склянку з чаєм.

— Звідки в тебе той шрам на лобі? — Бартек змінив тему.

— Зомліла та вдарилася головою об стіл, — вона подумала, що якщо тепер не поверне втрачених балів, то не зробить це вже ніколи. — Коли оглядала мертв’яка у підвалі. Там було дуже темно, а він уже охолов. Маю на увазі — труп убитого.

Хлопець розгублено витріщився на неї.

— Ти забавна, — визнав. А потім втік до веселої групки біля каміну. Ніна залишилася сама, розуміючи, що щось, мабуть, пішло не так.

Сташек трохи притушив світло, і в залі запанувала напівтемрява. Іза та Хуберт кинулися одне до одного, ніби тільки на це й чекали, та почали цілуватися. Тамара потанцювала з Янеком, потім із Бартеком та Сташеком. «Дуже справедливо», — подумалося Ніні.

Бартек відчинив двері на терасу, бо в салоні стало трохи задушливо, і дівчина вислизнула назовні. На терасу вистрибнув кіт, очі його блищали зеленим у темряві ночі, що швидко надходила.

— Киць‑киць, — вона простягнула руку. — Підеш до мене, малий?

Кіт потерся об її долоню, та коли вона спробувала його погладити, втік у засніжений сад. Ліхтар перед будинком освітлював шматок дороги та сосну, що росла біля паркану; у жовтому світлі вирували сніжинки. Скрипнула хвіртка, й Ніна почула дівочий сміх, а потім дверний дзвінок.

Заявилися нові гості. Вона знала, що повинна повернутися до залу, але їй було добре і тут, на відкритому повітрі. У товстому светрі вона навіть не відчувала холоду. Влаштувалася у садовому кріслі та кілька разів глибоко вдихнула. Може, пані Ева дозволить себе переконати залишитися до тринадцятої години, а може, вони виїдуть завтра з самого ранку й ніколи не дізнаються, що ж воно за біда з тими коровами, кімнатами та перемінливим лісом.

Вона саме готувала переконливі аргументи для опікунки, коли двері за її спиною відчинилися і на терасу впала товста тінь.

— Ти не підеш всередину? — запитав Яцек.

— За хвилину, — буркнула вона.

Він сів поряд. Обличчя мав невиразне, трохи заклопотане і дещо сумовите.

— Що сталося?

— Прийшла нова дівчина, Марта, і я намагався з нею поговорити…

— І що?

— Вона мене відшила, — визнав він неохоче.

— А що ти їй сказав?

— Запитав, чи любить вона клеїти моделі кораблів. Що, вважаєш, це погана тема?

— Навіть не знаю, що сказати. Якщо дівчина цікавиться морем, то, звісно, непогана.

Кіт знову вийшов на терасу, а Яцек нахилився, приманюючи його до себе.

— А яка тема була б кращою? — запитав, не дивлячись у бік Ніни. — Як на тебе.

— І гадки не маю, кажу ж. До мене нечасто залицяються.

— Ну, ти ж розумієш, про що я. Що ти хотіла б почути від хлопця, якби той намагався до тебе залицятися?

— Я б узагалі не бажала б нічого чути. Кохання має спалахнути несподівано, під час двобою на піратському кораблі, у вогні битви, на чорних конях, що мчать темної ночі битим шляхом.

Яцек озирнувся, блимаючи, а кіт знову втік назад до кущів.

— Я й справді сподіваюся, що ти — виняток. Інакше мені капець.

Ніна зітхнула та встала зі стільця. Тільки тепер відчула, що їй стає холодно.

— Ходімо, а то замерзнемо, — сказала.

Яцек піднявся.

— Той корабель і коні — обов’язково разом, чи можна й окремо? — запитав ще невпевнено, хмурячись.

— Можна окремо, — дозволила вона, а тоді штовхнула засклені двері.

Коли увійшла до залу, виявила дві речі. Янек знову кудись завіявся, але цього разу з тарілкою, повною бутербродів. А головне, під каміном у товаристві опецькуватої блондинки стояло двоє хлопців, яких Ніна пам’ятала з озера. Один високий, прищавий та дуже худий і другий, що був низьким, але широким у плечах.

* * *

— Це точно вони, — сказала Ніна нервовим шепотом, коли їй вдалося відтягнути Тамару в куток зали. Яцек теж стояв поряд, і тільки Хуберт, приклеєний до Ізи, поки що перебував поза зоною досяжності. — І не кажіть мені, що я помилилася або щось таке.

— Та я тобі вірю, — буркнула Тамара. — Питання — що нам із цим робити.

— Ви зустрічалися раніше?

— Двічі. Той прищавий — це Кароль, а низького звати Олек. Ми вже з ними розмовляли, ніби нормальні хлопці. Так нам здалося…

— А чи не було хлопця з такими дивними блідими вусами? І ще такого товстуна?

— Вусатий напевне Казек, про товстуна нічого не знаю. Але вони — одна компанія.

— Вони справді побили хлопця на озері? — наївно запитав Яцек. — Марта теж там була?

Ніна похитала головою. Хотіла ще додати, аби Яцек не переймався щодо своєї дівчини, аж тут підійшов до них Сташек.

— Про що ви так шепочетеся? — запитав весело. Очі в нього блищали напевне від чергової склянки чаю з ромом.

Тамара знайшла в собі сміливість швидше за інших, аби голосно та виразно промовити те, про що вся їхня трійця думала:

— Оце думаємо над тим, що тут роблять люди, які катують слабших.

Бартек та Марта, які досі танцювали посеред кімнати, зупинилися та невпевнено глянули на дівчину, Хуберт нарешті відірвався від Ізи та підійшов до друзів. Хтось увімкнув світло. З програвача все ще лилися джазові мелодії, але ніхто вже не слухав музику.

Кароль та Олек дивилися на Ніну з виразною злістю. Тамара стиснула плече подруги, Яцек зробив крок уперед, готовий затулити її широкими грудьми.

— Ми казали, щоб ти не втручалася, — відізвався нарешті Кароль. — Гадаєш, що твоя сила тобі допоможе?

Залою розлягся нервовий шепіт. Хтось врешті вимкнув програвач, і музика обірвалася.

Кароль оглянув публіку тріумфальним поглядом.

— А ви і не підозрювали? Ця дівчина може підірвати увесь цей будинок, якщо тільки захоче. Отак!

Ніна розгубилася. Вона якраз хотіла викрити зло, а тепер її саму в чомусь підозрюють! Це було вкрай неприємно.

— Це все дурниці. Моя сила… Та годі про це. Я б ніколи такого не зробила! На відміну від вас я не кривджу людей!

— Ми лише хотіли провчити його.

— Та ви побили його мало не до смерті!

Хуберт, який стояв поряд, неспокійно ворухнувся. Погляд він мав дещо мутний, але, схоже, потроху приходив до тями.

— Ніна, а ти не замислювалася, чи вони випадково… Я не хочу сказати, що вони мають рацію, бо, вочевидь, не повинні були нікого бити, але, може, цей твій Марчін також не така вже біла овечка?

— Справді, ти й сама колись говорила, що не буває нічого чорно‑білого, — додала Тамара, а Яцек поспішно відвів погляд.

Дівчина почервоніла. Чому всі знову налаштовані проти неї?

— Марчін дуже милий, — сказала вона твердо. — Він не може зробити нічого поганого.

Десь глибоко в її голові виник сумнів, бо вона ж його не знала досить добре. Інколи дійсно здавалося, що хлопець щось від неї приховує. Але не могла повірити, що він теж міг бути винуватий. Просто не могла. Перед очима все ще стояло його закривавлене обличчя. Вона ж його врятувала, а той, кого рятують, не може виявитися поганцем.

Ні — і все тут!

Вона відкрила рота, аби захистити Марчіна, коли до зали увійшов Янек. Руки мав порожні, а Ніна нарешті склала два та два. Може, вона й була впертою, може, й не уміла фліртувати, а інколи налаштовувала проти себе людей, але вміла відчувати таємниці.

— Що діється? — Янек затримався на порозі та непевно глянув на інших. — Я вийшов лише на хвилинку…

— Ви тримаєте його десь тут, еге ж? — Ніна перебила його. — Ви ув’язнили Марчіна і тепер годуєте його тістечками та канапками і…

— Ніна, а ти не перегинаєш? — нервово відізвався Яцек, а Олек одночасно запитав:

— Це ти про що?

— Я готова закладатися, що Марчін знаходиться тут, зачинений десь нагорі.

— Та ти хвора, — презирливо заявив Кароль. — От просто клепки в тебе не вистачає.

— Авжеж, а побити когось до крові — це ознака психічного здоров’я!

— Тебе повинні забрати до божевільні!

— А вас — до в’язниці!

Тепер уже всі кричали одне на одного. Кароль рушив у бік Ніни, але Хуберт відсунув дівчину під стіну й встав між нею та хлопцем.

— Навіть не думай про це, — вицідив крізь зціплені зуби, а над його простягнутою уперед долонею затанцював вогник. — Я також маю силу.

Ніна заплющила очі. Їй було душно, звідусіль напирали люди. «Я хочу забратися звідси», — подумала вона, відчуваючи, як її охоплює паніка. Вона дихала все важче, а сила шаліла в її венах. Хотіла, аби сніг нарешті припинився. Перш ніж станеться щось страшне.

Тамара на когось кричала, Іза розплакалася та притулилася до плеча Хуберта, хтось почав її втішати, доволі безсенсово повторюючи, що все буде добре.

І тоді Ніна почула ритмічне поскрипування, що доносилося з‑за дверей. Раз, два, три, чотири. Перерва, а потім знову: одне скрипіння, друге, третє.

Хтось йшов дерев’яними сходами, що вели на другий поверх.

Кроки раптом стихли, наче незнайомець наслухався, що відбувається в залі. А потім двері відчинилися, коли їх рішуче штовхнули ззовні, й на порозі встала висока, плечиста постать, з обличчям, мало не повністю закритим каптуром куртки.

Скандал згас, немов хтось витягнув штепсель із розетки. Тепер всі дивилися на чоловіка в каптурі. «Чи, скоріше, на хлопця», — виправилася подумки Ніна, бо не мала сумнівів, що це — Віктор. У ньому було щось вельми харизматичне: навіть тепер, коли він стояв посеред салону із закритим обличчям, відчувалося, що він притягує до себе погляди, як магніт.

Хлопець потягнувся до капюшона та зняв його повільним, завченим рухом.

Ніна завмерла. Усім теж ніби перехопило в горлі, хоча більшість осіб, які зібралися в залі, мали вже бачити це обличчя раніше.

Віктор не був бридкий чи скалічений. Навпаки, він був майже приголомшливо гарний. Не милий чи навіть симпатичний, а гарний. Мав волосся, що полискувало у світлі лампи, мов золото, очі — прозоріші за морську воду в якійсь екзотичній країні, правильні риси обличчя, чисту шкіру, вуста кольору малини і… Ніна відчула, що просто повинна припинити витріщатися, але була не в змозі. Досконалість Віктора шпетив лише синець під правим оком, але навіть він лише підкреслював вроду хлопця.

«Дихай», — нагадала вона сама собі.

— Ти Обраний, — сказала вона, коли їй вже вдалося видобути з себе голос.

Одразу багато фактів встали на своє місце. Віктор, який пішов до лісу й повернувся іншою людиною. Янголи, які змінюють людей на Обраних, красивіших, сильніших та мудріших за пересічних громадян. Іноді зміни були такі значні, що Обраного не впізнавали рідні, тож і не дивно, що пані Міхайло не прийняла нового Віктора. Для неї старий Віктор, її син, помер, а його місце зайняв узурпатор.

Ніна здогадалася б про це значно раніше, якби не її розмова з Марчіном.

— Він сказав, що ти бридкий, — пробурмотіла доволі дурнувату претензію.

Віктор ледь усміхнувся, а дівчині знову довелося змагатися з диханням та з шаленим стукотом серця.

— Якщо ти маєш на увазі Марчіна, то в нього свої причини недолюблювати мене.

— Але ж ти носиш каптур, — у голосі Яцека звучала та сама дурнувата претензія.

— Авжеж, бо люди на мене витріщаються так, наче я якесь диво. А дехто вважає мене за диявола та кидає камінням, — він підняв руку та обережно торкнувся до синця під оком.

— Ми думали, що ти живеш у хаті біля млина, — цього разу заговорила Тамара.

— Я там мешкав до холодів, а потім прийшов сюди, і батьки Янека та Сташека дозволили залишитися мені на цю останню ніч. А коли я довідався, що приходять гості, то вирішив почекати на другому поверсі. Як я й казав, люди реагують на мене по‑різному, тож я волів би не ризикувати.

— Ми залишили тобі записку, — згадала Ніна.

— Знаю, але я вирішив, що нам все одно нема чого сказати одне одному. Я можу лише вибачитися за них, — він кивнув у бік Кароля та Олека. — Якби я був на тому озері, нічого б того не сталося. Це гарні хлопці, от тільки інколи їх геть заносить, тому я намагаюся за ними приглядати.

Бити до крові, як вже Ніна казала, навряд чи було ознакою «гарних хлопців», але дівчина вирішила помовчати, аби знов не розгорілася сварка. Зосередилася на словах, які раніше встигли привернути її увагу.

— Що значить — «на останню ніч»? — запитала вона недовірливо.

У залі знову запанувало мовчання, але цього разу в ньому відчувалася не напруга, а таке собі… зніяковіння?

— Завтра нас тут не буде, — сказав нарешті Сташек. — Ми вже спаковані, виїжджаємо вранці. Ми не говорили вам, бо ви б одразу почали розпитувати. Зрештою, ви ж також завтра повертаєтеся до себе. Тільки Бартек та Марта залишаються, бо батьки так їм наказали. І Віктор.

— Я вважаю це своїм обов’язком, — заявив красень.

— Я залишаюся зовсім не через батьків, — запротестував Бартек. — Це насправді…

— Так, ми знаємо, — перервав його Сташек. — Тобі це подобалося з самого початку.

Ніна в розпачі прикрила очі.

— Чудово, в такому разі хтось буде такий ласкавий, щоб пояснити мені, що тут, власне, відбувається?

Але всі місцеві як у рота води набрали. Янек знову налив собі рому, Олек витріщався на власні ноги, а Бартек дивився на склянку з‑під чаю, ніби сподівався знайти відповідь у чаїнках.

— Ми ж можемо їм сказати, ні? — Сташек перший перервав мовчанку.

Всі мов по команді глянули на Віктора, який стенув плечима.

— Я не можу завжди за вас все вирішувати. Самі якось вже.

— Я за те, щоб їм сказати, — невпевнено відізвався Сташек. — Вони ж і так чимало знають. Може, вирішать залишитися, а в разі чого янголи дадуть із ними раду.

Іза, Янек та Кароль кивнули. Бартек щось пробурмотів, наче погодився, — неохоче, але погодився. Тільки Олек стояв осторонь, стиснувши губи.

— Я проти, — сказав нарешті. — І знаєте чому?

Ніхто не знав.

— Бо вони комуністи. Кляті комуністичні свині.

Сташек розтулив рота й одразу стулив. Олек оглянув усіх.

— Цього вони також вам не сказали, еге ж? Але я поговорив собі з Марчіном…

— За допомогою кулака? — не витримала Ніна.

Хлопець скривився, але відповів на диво спокійно.

— Ні, не за допомогою кулака. Я знову вимагав, щоб він узявся за розум. Нічого з цього не вийшло, але він прохопився, що жінка, із якою оці живуть, — він кивнув на четвірку друзів, — є агенткою. Вона начебто їхня тітка або якось так. І вона також вчить їх на агентів. Якщо ми їм розповімо, то завтра вся СБ буде у нас на голові.

Ніна роззирнулася: тепер навколо самі недовірливі, підозрілі й навіть ворожі обличчя. Навіть Іза трохи відсунулася від Хуберта.

Вони всі знають, що діється в місті, подумалося Ніні. Від самого початку знали. Не можуть домовитися, це добре чи погано — те, що тут відбувається, але перед чужими все одно триматимуть рота на гачку. Особливо якщо чужі — комуністи.

— Думаю, саме час вам піти, — сказав Віктор своїм оксамитним голосом.

Вони не могли з ним не погодитися.

* * *

— Повертаємося до пансіонату? — запитала Тамара. Вони вже повернули на вуличку, що вела до центру Вовчих Долів.

Дорогу освітлювали довоєнні газові ліхтарі, що стояли через кожні двадцять метрів. Але Яцек все одно витягнув із кишені ліхтарик та бавився ним, змінюючи світло на зелене й знову на червоне. В зеленому світлі вони здавалися важко хворими, а в червоному — групою перемазаних кров’ю вампірів. Сніг нарешті вщух, і Ніна відчула полегшення: хай там що станеться надвечір, вона принаймні нікого вже не скривдить.

— Я йду до палацу, — сказала. — Один із вас може піти зі мною, якщо захоче.

Тамара глянула на молодшу дівчину із цікавістю.

— Пані Ева тебе вб’є, як не повернешся до опівночі. Тобі й справді треба туди?

— Я намагатимуся повернутися. І — так, справді треба. Це, мабуть, наш єдиний шанс все з’ясувати. Отже, хтось піде зі мною?

Тамара стенула плечима.

— На мене не розраховуй. На тій листівці було написано, що треба вдягнутися в сукню із корсетом. Я в таке нізащо не влізу.

Ніна перевела погляд на Хуберта, але той хитнув головою. Іза на прощання дала йому адресу своєї тітки, де могла згодом перебувати її сім’я, але похмуре обличчя хлопця виразно проказувало, що це кохання для нього вже втрачене.

— Ви можете в таке повірити? Сказала, що я можу писати, але вона все одно мене не згадає… — пробурмотів він.

— Я піду, — запропонував Яцек. — За умови, що мене не вбиратимуть в сукню з корсетом.

Тамара та Хуберт пішли в бік пансіонату, а вони вдвох — до ринкової площі. Дорогою їх минули ще два повні вози та одна вантажівка.

— Кінець світу, — пробурмотіла Ніна. — Тікають, наче щури з корабля, що тоне.

— Може, і нам також треба поїхати? — Яцек невпевнено глянув вслід вантажівці. — Ну, я в тому сенсі, що, знаєш, одразу як…

— Хай там що, у нас є час до завтра, до тринадцятої години, — заспокоїла вона його. — Крім того, ти ж не вважаєш, що це місто підірвуть чи зроблять щось таке? Більшість зостається, а ці люди аж ніяк не здаються переляканими.

Вона вказала на компанію, що явно рухалася в тому ж напрямку, що Ніна та Яцек. Було там кілька чоловіків та дві жінки, всі вбрані по довоєнній моді, вони сміялися й, здавалося, були трохи напідпитку. Яцек дещо розслабився, і Ніні також вдалося переконати себе, що сьогодні ввечері їм нічого не загрожує.

Скоро разом із веселою компанією вони увійшли до яскраво освітленого палацу, де в холі походжала невисока моторна жіночка. На голові вона мала капелюха з пером пави, а на плечах — лисячу накидку.

— Оце так, хто ж до нас завітав? — сказала вона. — Ти, напевно, Ніна Марчак? А ти — особа супроводу?

— Мене звуть Яцек, — запротестував хлопець, але його ніхто не чув.

Жінка в капелюсі з пером передала підлітків у розпорядження іншої жінки, яка носила чорний капелюшок із вуаллю, і та повела їх вглиб палацу.

— Ви не вдягнені як належить, та не переймайтеся, щось вам підберемо, — говорила вона, енергійно крокуючи крізь натовп, що клубочився у холі.

Ніна почала підраховувати гостей, але збилася з рахунку, бо тих було більше сотні. Тож вона лише роззиралася на всі боки — що ж тут за такий палац? Але навколо було видно лише море людських голів і море мінливих вогнів над головами — то палахкотіли свічки в канделябрах та свічниках на стінах. І жодного електричного вогника, самі лише свічки. А нагорі, високо над головами, красувався транспарант із написом:

26 ЛЮТОГО

13:00

ПАМ’ЯТАЙТЕ!

— Бачив? — прошепотів Яцек їй на вухо. — Там був Януш Клімша.

— Де? — розвернулася вона різко.

— Уже втік. Але це точно був він.

Перш ніж дівчина встигла подумати, що все це може значити, жінка в капелюшку увіпхнула їх до кімнати, що нагадувала театральну гардеробну. Під стінами купчилися гори циліндрів та чепурних капелюшків, зі стільців звисали штани, сорочки, сукні, корсети та панчохи, а на шафці лежали стоси рукавичок різних розмірів — чоловічих та дамських.

— Маємо поквапитися, — жінка енергійно нишпорила серед вбрання, зрештою витягла штани, що застібалися під коліном, сорочку та камізельку.

— Тобі личить, — сказала вона, подаючи вбрання Яцекові. — Можеш перевдягтися отам, за ширмою, якщо соромишся. А для тебе… — вона критично глянула на Ніну. — Який твій улюблений колір?

— Рожевий.

— У тебе каштанове волосся, не знаю, чи рожевий тобі підійде…

— Рожевий — чудово, — рішуче заявила Ніна.

І справді, коли жінка знайшла рожеву сукню з бантами та мереживами, дівчині все прийшлося до лиця. Незвично, але дуже гарно. Дівчина задоволено покрутилася перед дзеркалом та розпустила волосся. Якби не корсет, в якому їй перехоплювало подих, вона б охоче вдягалася так щодня.

— Це якийсь бал‑маскарад? — запитала вона, озираючись. Сукня піднялася віялом навколо ніг, а потім м’яко опустилася. — Але ж ви розумієте, що епохи не співпадають?

— Що ти маєш на увазі? — жінка була заклопотана пошуками підходящих черевиків і ледве слухала Ніну.

— Я маю на увазі всіх тих людей у холі. Турнюри — це кінець дев’ятнадцятого століття, а довгі сукні в орієнтальному стилі — це вже початок двадцятого.

Жінка випрямилася, тримаючи в руці пару рожевих атласних черевичків.

— Ти гарнюня, — сказала, а потім вщипнула Ніну за щоку, наче мала справу з дитиною років п’яти. — Ти чудово впишешся серед нас, просто чудово. Надягни ці черевички, повинні бути добрі. І прихопи пелеринку, бо в залі може виявитися холодно. На жаль, у нас немає панчіх твого розміру, але вважаю, що можеш піти з голими ногами. У такому молодому віці це ще нормально. Тобі десь років дванадцять, так?

Ніна трохи спохмурніла, але перш ніж встигла придумати відповідь, жінка випхнула їх із гардеробної та спрямувала в бік сходів, що вели на другий поверх. Ніна та Яцек пішли слідом за веселенькими панянками, що привели їх до бальної зали. З височенної стелі звисали канделябри, повні палаючих свічок, а стіни від підлоги до стелі були вимощені дзеркалами, в яких відображався барвистий натовп. На помості оркестр заграв якусь класичну мелодію, і перші пари рушили до танцю на відполірованій чорно‑білій підлозі.

— Ущипни мене, — простогнав Яцек. — Бо я не вірю в те, що бачу.

Ніні здалося, що в юрбі промайнув Марчін — ніби з батьками та сестрою, але перш ніж вона встигла до них підійти, їх вже віднесло кудись убік. Вона тут ще декого упізнала: знайома пані з магазину солодощів кивнула їй, а знайомий бородань ґречно всміхнувся, смакуючи шампанське з високого келиха. І раптом…

— Янгол, — прошепотів Яцек, ухопивши дівчину за лікоть. — Поглянь‑но!

Вона озирнулася. Залою рухалася висока світловолоса постать, не чоловік і не жінка, якоїсь нелюдської холодної вроди, в білих шатах — і навіть той факт, що шати ті точно були пошиті з якоїсь фіранки, не псував ефекту. Безсумнівно, то янгол.

— Побалакаємо з ним? — запропонував Яцек.

Ніна кивнула.

— Один момент.

Відсунулася до стіни, бо танцююча пара вже кружляла в них під носом. Не більше як десять хвилин, твердила вона собі: десять хвилин вона потішиться усім цим — балом, музикою та рожевою сукнею — і потім знову займеться слідством. Ніна роззирнулася. Деякі пані вже встигли послабити тісні корсети, а їхні капелюшки та циліндри на панах сиділи трохи набакир. Ніна, здається, була тут однією з небагатьох, хто невимушено почувався у старосвітському вбранні: вона звикла носити довгі сукні, хоч і без корсетів, але майже так само незручні. І вона насправді любила минуле.

Звісно, все це дійство не дуже походило на справжні довоєнні бали. Не було тут старих тіток, що пильнували панянок на виданні, чи списків, куди занотовували, хто з ким танцює, а молоді люди перемовлялися одне з одним вільно і без жодних церемоній, що пів століття тому було просто неможливим. Ніна, втім, не мала наміру нарікати; у всякому разі не тепер. Бо все навколо здавалося чудовим сном, веселі очі блищали у світлі свічок, а оркестр грав із таким запалом, немов від цього залежало життя музик.

— Потанцюємо? — запропонувала вона.

Яцек нервово моргнув.

— Та я ж не вмію…

— Все ти вмієш. Хіба забув, що в спадок від Обраного ти отримав спритність?

— Спритність — абсолютно не те саме, що відчуття ритму, — пробурмотів він. — І, знаєш, я б не хотів у цьому переконуватися.

— Як хочеш, — Ніна також не надто хотіла танцювати, бо трохи завеликі черевики могли злетіти з її ніг.

Але вона і без того добре розважалася. У дзеркалах відбивалися веселі обличчя, сукні з перлами та гаптовані золотом камізельки. Дівчина знала, що перлини та золото — фальшиві, що більшість цих нарядів пошили зовсім недавно з дешевих матеріалів і лише світло свічок дозволяло їм здаватися гарними, але їй було байдуже: поки грає музика, доти тривають чари.

Про одне тільки шкодувала, що тут немає Хуберта: він би пасував до цього балу більше Яцека. Втім, у старшого хлопця цього вечора інші проблеми: він, мабуть, досі сумує за красунею Ізою, яка дала йому адресу і водночас попередила, що немає сенсу до неї писати, бо вона все одно не згадає Хуберта.

Та й справді — чому б вона мала його пам’ятати? Це було одне з питань, яке мучило Ніну, але зовсім не найважливіше з них.

Дівчина із жалем повернулася думками до слідства. Треба знайти Марчіна та порозмовляти з ним. Або — знайти янгола, а найкраще — одного й другого. Щоб довідатися, яка біда станеться завтра о тринадцятій годині.

— Шампанського? — офіціант у роззолоченій лівреї виріс наче з‑під землі та підсунув Ніні тацю, на якій стояли високі келишки. Спершу підсунув, але одразу ж і відступив.

— Скільки тобі років? — запитав невпевнено.

— Двадцять п’ять, — гарикнула вона, хапаючи один із келишків. — А що, хіба не виглядаю на свій вік?

Приголомшений офіціант пішов собі далі, а Яцек захихотів.

— Вип’єш? — Ніна подала йому шампанське.

— А ти не хочеш?

— Ні.

Яцек зробив обережний ковток, і його обличчя розпромінилося усмішкою.

— Доволі непогано. Ти справді не хочеш?

— Ні, дякую. Після того рому…

Вона замовкла, бо музика раптом стихла, а ведучий на подіумі (той самий чоловік із злодійським обличчям, карикатуру на якого вона бачила в газеті) вдарив у гонг — раз, другий… Пари зупинилися посеред танцю, вщухли розмови, і всі повернулися до подіуму.

— Пані та панове, — гучним голосом почав ведучий. — Настала пора найважливішої справи для нашого вечора. Прошу вас розступитися і зробити прохід.

Всі слухняно відступили до стін, утворивши посеред бальної зали широкий вільний прохід. Ніна стримала дихання, в очах Яцека відобразився неспокій.

— Що воно…

— Ш‑ш‑ш, — старий чоловік, що стояв поруч, приклав палець до губ, і хлопець слухняно замовк.

За мить вони почули звук кроків. Туп, туп, туп. Ніна ковтнула слину, відчуваючи, як зсередини її починає палити жар.

Туп, туп, туп — важкі, мірні звуки, наче сходами марширував загін солдатів.

Туп.

За мить вона побачила їх у дверях зали: шестеро високих, плечистих чоловіків, і вони несли на плечах велику дерев’яну скриню, що трохи нагадувала труну.

Вони пройшли залом і зупинилися перед помостом. Ніна нарешті наважилася вдихнути, але одразу знову стримала дихання, бо чоловіки зняли скриню з плечей: дуже обережно, немов боялися пошкодити її вміст — та поставили сторчма. Тільки тепер дівчина помітила, що передня стінка скрині — це замкнені двері.

Ведучий витягнув із кишені ключ, сунув його до замку та прокрутив. Клацнув замок, а по залі пронісся гомін. На коротку жахливу мить Ніна думала, що зі скрині щось вистрибне (потвора, авжеж, неодмінно потвора), але… нічого особливого не сталося. Ведучий заплескав у долоні.

— Пані та панове, — промовив він так само рішуче. — Прошу, ставайте у чергу.

¹⁴ Ніна переповідає сюжет роману Д. дю Морьє «Ребека»(1938).

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ,

де Ніна проводить розтин

— Що тут діється?

Сонний Яцек стояв на порозі, а за ним — пес: був нашорошений та ричав.

— Що воно? — слабким голосом запитав хлопець. — Воно… мертве? Тіло?

— Мертве, — дівчина нарешті зуміла промовити хоча б щось.

— Це те… те, про що я думаю?

— Ага.

— Звідки вона… Звідки…

— Звідки вона взялася? — в Ніни було більше часу, аби звикнути до виду лежачого на підлозі тіла, тепер вона думала ясніше, ніж хлопець. — Гадки не маю, але сподіваюся, що Марчін нам пояснить.

Вона випхнула Яцека з кімнати та зачинила двері. Пес гавкнув знову, загарчав та плигнув на двері, але Ніна вже встигла прокрутити ключ.

— Що ви там робите? — донісся з боку кухні голос Марчіна, а за мить і сам хлопець, розчухраний і все ще блідий, вийшов у передпокій. Завмер, побачивши собаку, який плигав на двері, потім перевів погляд на ключ у руці Ніни та поблід ще більше.

— Ми знайшли твою потвору, — сказала вона тихо. — Можеш пояснити, звідки вона взялася в кімнаті, яку ти від нас зачинив?

Він сперся об одвірок, наче ледь зберігаючи рівновагу, але вигляд мав гордовитий, без сліду провини. Наче хлопець, із яким вона розмовляла нещодавно, кудись щез, і на його місці відтепер — геть інша людина. Або наче Марчін перейшов якусь межу, з‑за якої вже немає повернення.

— По‑перше, потвора не моя. По‑друге, я не мушу вам нічого пояснювати, зрозуміло? Може, це я її вбив, а може, вона сама здохла. Може, я зачинив кімнату, бо не хотів, щоб ви втекли перш ніж мені не допоможете. А може, я від самого початку знав, що ви лише ставитимете свої дурнуваті запитання, й намагався цього уникнути. Яка різниця? Ви ж усе одно мені не повірите. Я повертаюся до ліжка, а ви собі робіть, що знаєте. Ходімо, Алексе, поспимо ще трохи.

— Ти йому віриш? — запитав Яцек, коли за підлітком і собакою зачинилися двері.

— Не знаю, — Ніна потерла лоба. Виникло враження, що з того моменту, як вони зустріли Марчіна, вона безперестанно кружляє, і це якесь прокляте коло — брехні та напівправди. — У певному сенсі так, можна повірити, що він зачинив двері, бо злякався, що коли ми увійдемо до цієї кімнати, то здимімо, кинувши його самого. Але я ні за що не повірю, що це він її вбив.

— Чому? Адже він поранений, ні? Вона могла на нього напасти, а він боронився і…

— І як би він її подолав? Голіруч?

— А якщо й так? Що ми власне про нього знаємо. Ти розумна, я — зграбний, то, може, Марчін здатен перемагати потвор? Ми ж і не такі речі бачили.

Ніна завагалася. Не хотіла цього робити, насправді — дуже не хотіла, але таки крутнула ключа та відчинила двері. Яцек позеленішав.

— Що ти…

— Хочу зробити щось схоже на розтин, — сказала. — Якщо її хтось вбив, то повинні залишитися якісь сліди, ні?

— Ти з глузду з’їхала? Це ж клята потвора з космосу, навіщо робити їй розтин? І що воно взагалі таке?

— Хочу просто оглянути її, нічого більше. Ти зі мною?

Вона думала, Яцек зараз розплачеться, але той неохоче кивнув, і вони обоє увійшли до кімнати.

При денному світлі потвора вже не здавалася такою страшною, як тоді, у напівмороці, але все одно наводила жах. Ніна присіла та торкнулася чорних мов смола шкіряних крил. Ті були холодні, ніби трохи слизькі. Вона здригнулася, провела долонями по озброєних пазурами лапах та обережно торкнулася рогів, що виростали з потужного бичачого черепа.

— От паскудство, — скривився Яцек.

— Допоможи мені її перекинути.

Труп і справді був паскудним на вигляд, але Ніна, на свій подив, досі не зомліла. Може, тому, що ніде не було помітно відкритих ран чи крові.

Покректуючи, вони перекинули мертву потвору на живіт, і дівчина почала вивчати спину, вкриту шишкуватими наростами. Нібито жодної відкритої рани. Вона шукала щось таке, схоже на синець у людини, але шкіра мала одноманітний темно‑червоний колір зіпсованого м’яса. Ніна похмуро труснула головою, а Яцек обережно принюхався.

— Не смердить, — сказав із здивуванням. — Уважаєш, вона лежить тут знедавна?

— Або не розкладається, як тіло людини.

В очах хлопця блиснула зацікавленість.

— Може, вона інакше збудована? Ну, знаєш, на Землі всі організми мають у собі вуглець, то у неї, мабуть, щось інше, якщо вже вона з космосу?

Ніну не дуже цікавив вуглець, принаймні не зараз. Вона встала, машинально піднявши з підлоги чорно‑білі малюнки.

— Ходімо, — сказала. — Поговоримо назовні.

— І які висновки ти зробила з того розтину? — запитав Яцек, коли вони зачинили за собою двері.

— Не бачу жодних фізичних слідів нападу. Тож або Марчін вбив її якимсь дивним чином, або ж вона подохла сама, хоча в такому випадку я б справді хотіла знати, чому для цього вона обрала цю кімнату…

— Або ми чогось не помітили, бо геть нічого не знаємо про життя потвор.

Хлопець мав рацію, вона визнала це, хоч і не дуже охоче.

— Добре, з мене вже досить, — Яцек широко позіхнув. — Спробую ще трохи поспати, бо ж ми сьогодні тікаємо. Йдеш?

Вона мовчки, але завзято похитала головою. Хлопець протер очі.

— У чому справа? Ти не довіряєш Марчінові? От добре, і не треба йому довіряти. Досить і того, що ми витримаємо з ним іще пару годин. До того ж, навіть якщо він бреше, що з того? Він поранений і слабкий, з ним і п’ятирічна дитина впорається. Ти дійсно вважаєш, що він має намір кинутися на нас із ножем чи щось таке?

Ніна надалі уперто хитала головою.

— Йдеться про те, що сказав Лис, так? — Яцек стиснув губи. — Ти йому віриш?

— Не про те, — відповіла вона, хоча насправді йшлося і про це також. — Просто… Слухай, тобі не здається, що треба знайти янгола?

— Навіщо? За пару годин нас тут усе одно не буде. Врешті‑решт, роби як знаєш. Є бажання лазити по тому холоді — твоя справа.

Він розвернувся, пішов до спальні й прикрив за собою двері, як раніше зробив це і Марчін. Ніна залишилася сама.

Вона глянула на чорно‑білі замальовки, які все ще тримала в руках. Переважно то були зображення міста: костел, базар чи кав’ярні, але був також і портрет. Двоє хлопців, дуже близько один від одного, мало не торкаючись головами, сидять на канапі. Один з них, без сумніву, був Марчін, але іншого Ніна не впізнала, хоча обличчя здалося їй трохи знайомим.

Невже Віктор?

Вона відклала замальовку на комод у передпокої. І гадки не мала, хто її зробив. Хтось з родини Пєтшицьких? Чи якийсь безіменний постоялець? Марчін згадував, що його батьки інколи здавали гостям кімнату.

Хай там хто, їй байдуже.

Вона зняла куртку з вішака, надягнула черевики та вийшла з квартири. Відчувала докори сумління, але Яцек, мабуть, мав рацію: від Марчін не варто чекати загрози. А якщо йдеться про іншу небезпеку, то дівчина все одно не може нічим зарадити. Тому що погода наразі ідеально сонячна і на небі жодної снігової хмари.

* * *

Двері важко гупнули, відрізавши її від зовнішнього світу. Вона довго кліпала очима, перш ніж призвичаїтися до напівмороку. В костелі ледь чутно відгонило ладаном, але все перебивав запах вологих кам’яних мурів. Ніна зітхнула, долаючи дежавю. Могла б закластися на всі свої кишенькові гроші, що колись вона тут уже була. І що колись уже шукала двері нагору, на вежу — бо зараз знайшла їх без найменших проблем. Вона зупинилася, дивлячись на замок. Чомусь подумала про шпильку для волосся, але ж шпильками вона давно не користувалася. Намагалася не уявляти, який вона зараз має вигляд: брудна, в кальсонах та завеликій чоловічій сорочці, з масним волоссям, яке позавчора заплела у косу і з того часу навіть не пробувала розчісуватися. Така собі жебрачка‑волоцюжка.

Коли вона натиснула на клямку, двері на вежу одразу відчинилися. Ніна рушила вгору спіральними сходами, щоразу впевнюючись, що вона таке уже робила. Спершу натрапила на дзвіницю, а потім — на оглядовий майданчик. Холодний вітер вдарив їй в обличчя й на мить відібрав подих, а через висоту в неї трохи запаморочилося в голові. Дівчина сперлася ліктями у бар’єр. Місто під її ногами було напрочуд тихе та спокійне — лише сірі стіни кам’яниць та білий сніг, що аж очі сліпив від сонячного проміння. Вона мигнула, а коли глянула знову, то помітила малу чорну плямку, що ширяла над містом. Птах. Вона широко усміхнулася та змахнула рукою, наче той був здатен їй відповісти. Нарешті перша жива істота з того часу, як Ніна отямилася в бальній залі. Отже, до Вовчих Долів поверталося життя.

Вона вже хотіла розвернутися та зійти з вежі, коли щось притягнуло її увагу. Спочатку вона навіть не зрозуміла, що саме: чи то звук, чи, може, рух, помічений краєм ока. Але раптом щось змінилося, і місто вже не було тихим та спокійним. Ніна знала це, перш ніж розчула якийсь шурхіт, спочатку дуже тихий, ніби тінь якого звуку, а не сам звук. А потім звук почав наростати й уже не нагадував шурхіт — тепер це звучало як відлуння олії, що шкварчить на пательні. Дівчина завмерла.

Місто було на вигляд як перед тим: сірі кам’яниці, сліпучий сніг, ідеальна нерухомість порожнього простору. Майже порожнього, бо на околицях щось відбувалося: тепер вона не лише чула звук, але й помічала рух. Будинки… їх на околицях уже не було, бо цілі вулиці зникали з поверхні землі, провалювалися, немов їх поглинала, щоразу розростаючись, чорна пляма. І ця пляма просувалася вглиб міста метр за метром, ковтаючи все, що стояло в неї на дорозі.

Ніна стиснула пальці на бар’єрі, стримуючи крик. Не хотіла дивитися, але дивилася широко розплющеними очима. В чорній плямі щось полискувало, щось гіпнотично мигтіло. Блись. Мовби хтось перерізав темряву промінням світла. Знову блись. І ще раз, і ще. Тільки тепер вона усвідомила, що чорна пляма — це попіл, який залишався, коли містом йшла висока‑превисока постать, із променем у руці, що діставав до неба. Постать із вогняним мечем, яким вона стинала будинки, наче це була весняна трава.

— Руйнівник.

Ніна різко обернулася. За її спиною на бар’єрі стояв янгол у білих блискучих шатах (очевидячки, пошитих із фіранки, але Ніна ледве звернула на таке увагу). В руці він тримав щось, що приголомшена дівчина в першу мить теж сприйняла за меч, але мечем воно не було — ще одна подробиця, яку вона зафіксувала одразу.

— Що? — видавила Ніна. — Чи то — вибачте… Чи то… Хто ти?

— Руйнівник, — повторив янгол терпляче. Він був босий і якимсь дивом втримував рівновагу, хоча бар’єр був ширшим за його ступню хіба що на пару сантиметрів. — Ось там — Руйнівник. А я — Садкіель[15].

— Він же руйнує місто! — крикнула Ніна.

— Так і є, — увічливо погодився янгол. — Бо він Руйнівник.

— Зупини його.

— І чому я маю це робити, коли я сам його створив?

— Але… Навіщо? — видавила вона безпорадно.

— Щоб він стер сліди. Місто потрібно стерти в порох, аби ніхто ніколи не довідався правди про те, що тут сталося.

Вона ковтнула слину, змагаючись із комом в горлі.

— Тобто це означає… що ви вб’єте всіх свідків?

Очі янгола потемнішали. Якби це було можливе, Ніна подумала б, що Садкіель на мить — лише на мить — здавався заклопотаним.

— Вас не повинно тут бути, — сказав він. — Не таким був план.

— Але ми тут! — крикнула вона. — І Руйнівник от‑от нас вб’є! Ми не зуміємо від нього втекти!

— Не зумієте, — погодився він спокійно. — За моїми розрахунками, Руйнівник дістанеться центру десь за пів години.

— Ти мерзота!

Ніна кинулася на янгола з кулаками. Якусь коротку мить навіть думала, що їй це може вдатися, що янгол упаде з вежі, але він лише розкрив свої чорні блискучі крила та полинув у повітря.

— Ти не маєш права мене торкатися, людська істото, — сичав крізь зуби. — Мій меч…

— Це не меч, а рапіра! — крикнула вона. — Причому старовинна! Ти повинен віддати її до музею!

Обличчя Садкіеля набрало заклопотаного виразу. Але янгол швидко прийшов до тями.

— Ти смієш мені наказувати, людська істото?

Вістря рапіри торкнулося шиї дівчини. Ніна відступила. Крок, потім ще один — просто на замерзлу калюжу, яка розливалася по майданчику. Послизнулася та впала на сідниці. Коли заплющила очі, на шиї знову відчула вістря рапіри, а потім — і струмочок крові, який потік їй під куртку.

— Вибачте…

— Я пояснив Марчіну, як можна вціліти. Якщо він не поділився з вами цим знанням, то вже не моя вина. Може, він вирішив, що вам не слід довіряти. Бо у вас надто довгі язики.

— Ми станемо мовчати, — застогнала Ніна, знову розплющуючи очі.

Янгол уже прибрав рапіру, але досі нависав над дівчиною: грізний, із розгорнутими крилами та морщиною між ідеальними бровами.

— Його переконуй, а не мене.

Це якесь шаленство, подумалося їй. Повне та абсолютне шаленство. Отож ми помремо й навіть не взнаємо, через що. Якщо правда, що Руйнівник дістанеться до центру за пів години… Приголомшена дівчина прикинула, які в неї шанси. Влітку, якщо бігти твердою дорогою, якось можна встигнути дістатися до меж міста. Але взимку, коли на кожному кроці кучугури, це просто неможливо.

— Чому? — видавила вона. — Прошу, якщо вже я маю померти, то принаймні хочу знати, що тут сталося. Чому зникли всі люди? І тварини? Де вони зараз? Чому залишилися ми? До чого тут ті листівки?

Янгол дивився на Ніну з виразною зацікавленістю — чи навіть із подивом. Наче дівчина вперше зуміла його здивувати. Але за мить подив — якщо це був подив — згас.

— Ти мала всі потрібні відповіді, — сказав він. — І дозволила їх у себе відібрати.

— Я нічого не пам’ятаю!

— Саме про це я й кажу. Але ти згадаєш. Вже почала згадувати.

Шпилька для волосся, вкладена у замок, спіральні сходи, що вели на вежу, чорне янгольське перо, яке лежить‑вилискує у смузі світла серед голубиного пір’я…

— Я не пам’ятаю… — прошепотіла вона, хоча це вже було не зовсім так.

Янгол нахилився над нею. На його обличчі досі була цікавість: але тепер дуже холодна, наче в науковця, який досліджує якийсь особливо загадковий об’єкт.

— Інколи ти сама намагаєшся все забути, — сказав він. — Я кажу не про спомини з Вовчих Долів, але про ті, що раніше. Інститут Тотенвальд, осінь, кімната. Діти з червоними картками.

Вона безпорадно стиснула кулаки. Все ще лежала на крижаному майданчику високо над землею, під чистим блакитним небом. Боялася встати чи щось сказати у своє виправдання. Не могла захищатися. А янгол читав її думки, міг дотягнутися до глибин розуму, про які вона сама не здогадувалася.

— Хтось помер замість тебе. Ти про це знаєш, але одночасно не бажаєш знати. Хочеш удавати, що нічого не сталося. Так легше та важче одночасно, бо він йде за тобою, крок у крок, як привид. Він чи вона, бо ти навіть не знаєш, був це хлопець чи дівчина. І ці докори сумління переслідуватимуть тебе все життя.

— Ти знаєш… як його звали? Або її?

Янгол похитав головою.

— Ні. Але у твоїй голові я бачу, що є людина, яка знає. Руде волосся, світлі очі. Запитай у неї.

Лис, подумалося їй, коли янгол уже розкинув крила та шугнув у повітря.

* * *

Вона бігла спіральними сходами униз, потім бічним нефом до виходу з костелу і далі до кам’яниці, де мешкали Пєтшицькі. Провалювалася в сніг, перечіпалася і падала, дряпаючи долоні на твердій кризі, та негайно зводилася на ноги, аби бігти далі.

Вони й досі мали шанс, нехай невеликий, але шанс. Якщо дістануться до Марчіна та змусять його відкрити спосіб, як уникнути Руйнівника. Ніна в цю мить готова була просити, погрожувати, скористатися силою — у тому малоймовірному випадку, якби почався снігопад.

Вона трохи пригальмувала, щоб перевести подих. М’язи горіли живим вогнем, голова паморочилася — спершу вона думала, що це через височину, але швидше за все, то був звичайний голод. Востаннє вони нормально харчувалися позавчора, а потім була лише каша на обід та вечерю. Тепер із кожним пройденим метром Ніна відчувала, як слабшає, та все ж мала бігти, прискорюватися. Вона вже бачила кам’яницю, а перед входом до кам’яниці — Яцека. Він махав до неї та щось кричав, але що саме, було не розібрати.

Нарешті зупинилася перед хлопцем та зігнулася навпіл, змагаючись із гострим болем в боці.

— Боже, Ніно, що сталося?

— Марчін… у квартирі?

— Ні, я саме хотів тобі про це сказати. Марчін десь завіявся, разом із собакою. Я на пару хвилинок задрімав, а коли розплющив очі, їх уже слід прохолов. А Лис знову вийшов на зв’язок і начебто вони будуть десь за пів години. Вертолітом, можеш собі уявити? Тому я пішов шукати Марчіна, хоча Лис і так, напевне…

— Ми повинні… його знайти… миттю…

— Чому? Я вважав…

— Бо лише він знає, як вижити, — Ніна нарешті перевела дихання. — Чуєш цей звук?

Яцек нахмурився.

— Наче… наче щось горить? — запитав невпевнено. — Знову пожежа?

— Це Руйнувач. Чотири метри заввишки та палаючий меч і… і завдання знищити все місто. Випалити його до голої землі, щоб і сліду не було, уявляєш?

У міру того, як вона говорила, обличчя хлопця блідло все сильніше, переходячи від недовіри до страху та шоку. Ніна свій шок уже подолала, тепер відчувала розпач. Час минав, їм залишилося — якщо вона добре порахувала — десь хвилин двадцять.

— І лише Марчін знає, як його зупинити?

— Як від нього втекти, а не зупинити. Все одно. Ми повинні знайти Марчіна.

— Може, підемо його слідами? — запропонував Яцек.

Вона кивнула. Кращої ідеї все одно не мали.

Досить швидко вони знайшли свіжі відбитки, що вели вбік від витоптаного перед входом до кам’яниці місця, та пішли тими слідами. Дівчина не мала вже сили бігти, але принаймні намагалася йти так швидко, як дозволяв глибокий сніг. Яцек, який відпочив та ще й був спритніший, давав собі раду набагато краще, але й він мовчав, ощаджаючи сили. Чи, може, просто не мав чого сказати в цій ситуації.

Сліди вели на північ, а Ніна все чіткіше розуміла, що вони не наздоженуть Марчіна та собаку: хлопець хоч і був ослаблений, але мав перевагу принаймні у п’ятнадцять хвилин.

— Йде до центру, — сказав Яцек. — Навіщо…

— Чекай, — вона різко зупинилася. — Дай мені хвилинку. Я маю подумати.

— Але…

— Тихо!

Він слухняно замовкнув і лише споглядав великими очима на дівчину. Ніна сховала обличчя в долонях. Куди Марчін прямував?

Не до костелу, бо вони б зустрілися по дорозі.

Тоді, може, на ринок? Але навіщо йому було туди йти?

Йдеться не про саму ринкову площу, усвідомила вона раптом.

Йдеться про палац, про те крило, яке залишилося стояти. Про бальну залу.

— Він мені сказав, — вона відвела руки від обличчя. — Насправді, він мені сказав, як ми можемо вижити. От тільки це вже нічого не дасть, пізно. Ми не встигнемо добігти до палацу, — вона всілася на сніг, відчувши, що сил не залишилося. — Вірніше, ти можеш встигнути, якщо поквапишся. А я — ні. Йди та сховайся в бальній залі. Там ти будеш у безпеці.

— Ніно…

— Залиш мене. В тебе мало часу. Він наближається.

Вона заплющила очі, а потім ще й заткнула вуха, щоб не чути вогненний шторм, який щомиті наближався, пожираючи місто. Авжеж, це не був справжній вогонь, не було полум’я й диму, не було тріснутого від жару каміння. Місто просто зникало, кам’яниці падали під ударами меча, наче збіжжя під косою, перетворюючись на попіл. Може, це не найгірша смерть, подумалося їй. Напевне краще, аніж згоріти.

Може, не буде надто боляче. Якщо їй трохи пощастить.

— Вставай, — Яцек схопив її за плече та струсонув.

— Ти досі тут? — Ніна розплющила очі. — Я казала тобі…

— Хай там що, але я не маю наміру тебе залишати. Вставай, підемо разом.

— Я не змо…

— Не до палацу. Підемо на дах, усе одно який. Може, вертоліт зуміє забрати нас звідти. Ну ж бо, ворушися. Він от‑от буде тут.

Вона й гадки не мала, чи має Яцек на думці Руйнувача, чи, може, Лиса, і не хотіла над цим замислюватися. Раптом їй спала на думку одна ідея.

— Краще на вежу, — сказала, зводячись на ноги.

Вони бігли в бік костелу: Яцек — попереду, а Ніна — за кілька кроків позаду. Якимсь дивом вона знайшла в собі трохи сил і мчала, а тим часом її доганяли спогади. Вона дійсно згадувала все більше з того, що сталося. Бал у палаці, скриня, яку принесли сходами, та черга, що вилася до неї через всю залу…

¹⁵ Садкіель (бібл.) — янгол справедливості, який завадив Аврааму принести в жертву свого сина Ісаака.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ,

де Ніна вперше в житті декого лякає

Черга просувалася поволі. Приблизно що п’ять хвилин хтось заходив до скрині, а потім виходив і Ніна уважно придивлялася до них, чи не здаються наляканими або якось скривдженими — але нічого такого. Після скрині люди були ніби дещо приголомшеними, то й усе. Черга просунулася ще на пів метра. Ніна порахувала, скільки осіб попереду: вісім, ні, сім, бо високий сивоволосий чоловік увійшов до скрині.

Вона зиркнула на Яцека, мовляв, що тепер? Але той лише розгублено знизав плечима. Можна просто було вийти з черги, а відтак і залишити палац. Навряд чи їх затримають, але ж тоді Ніна втратить шанс узнати відповідь. Також можна було когось розпитати, що тут відбувається, але тоді вони видали б, що нічого не знають і їх могли викинути геть. Дівчина довго вагалася, але вирішила зайве не ризикувати, особливо взявши до уваги, що всі навколо нібито знали, що роблять.

Сивий чоловік вийшов, його місце в скрині зайняла присадкувата стара жіночка з капелюхом набакир.

Шестеро.

«Мабуть, не піду я до тієї клятої скрині, — вирішила Ніна. — Незалежно від того, що там є — або чого немає, — я туди не заходитиму».

Жінка в капелюшку набакир поступилася місцем молодій панянці, а та, перш ніж увійти, обійняла та розцілувала приятельку, що стояла за нею.

П’ятеро. Ніна відчула, ніби у неї підскочила температура. Офіціант у лівреї розносив закуски та келихи із шампанським, люди в черзі, здається, починали нудитися, бо чимдалі від скрині, тим більший стояв гомін.

— Я не можу туди увійти, — прошепотіла вона Яцеку.

— Чому? Може, завдяки цьому ми щось довідаємося.

— У мене клаустрофобія!

— А що воно таке?

— Мені погано у тісному, ще й зачиненому приміщенні!

— Думаєш, тебе можуть скривдити?

— Кажу, мені просто… просто мені стає в них погано, ясно? Я починаю душитися і… і… Та нехай йому. Я не маю наміру туди йти.

Троє. Цього разу до скрині увійшов худий блідий юнак, який чи не єдиний здавався наляканим. Зрештою пузань, що стояв за ним, аж увіпхнув юнака до скрині.

Вона панічно озирнулася на всі боки. Черга тягнулася ген за двері бальної зали. Ті, що стояли ближче до скрині, здавалися напруженими: нетерпляче переступали з ноги на ногу. Хто стояв трохи далі, ще були веселі, вони розмовляли в компаніях, ковтали шампанське. Ніна бачила в черзі знайомі обличчя, але нікого, кому б довіряла настільки, щоб запитати його, в чому тут справа. З тихих розмов вона інколи вихвачувала окремі слова: «зміна», «комуністи», «кращий світ», але надалі нічого з цього не розуміла.

Двоє.

Вона роздумувала, чи не пропустити поперед себе пару стареньких жінок — отже, отримала б кільканадцять додаткових хвилин, — коли Яцек штурхнув її ліктем у бік.

— Дивися. А то не мала Пєтшицьких?

Вона прослідкувала за його вказівним пальцем і помітила Кароліну. Дівчинка стояла з батьком, тулячи до грудей те, що здалеку здалося зошитом у потертій шкіряній оправі.

Серце Ніни забилося сильніше. Кароліна дивилася в її бік вперто і наче… із певним значенням? Не робила нічого, лише дивилася, але Ніна раптом зрозуміла, що дитина дивиться на неї не просто так. Мала намагається щось їй повідомити.

— Мені треба на хвилинку до туалету, — сказала Ніна голосно та виразно. — Попильнуйте мою чергу, я зараз повернуся.

Кілька осіб старшого віку глянуло на дівчину з незадоволенням: до війни голосно говорити про фізіологічні потреби вважалося нетактовним, але більше ніхто не звернув на те увагу, як вона й очікувала.

Вона зупинилася перед дверима бальної зали та зробила вигляд, що розглядає картину на стіні. На сходах сидів один з офіціантів у лівреї, розстебнутій під шиєю, і одна за одною куштував канапки з таці. Хлопцю виповнилося не більше, ніж років шістнадцять чи сімнадцять, тобто він не набагато старший за Ніну. Кидаючи до рота останню канапку, він підморгнув, а потім збіг на перший поверх. Ніна не дуже тямила в ресторанному сервісі, але була переконана, що офіціанти так поводитися не повинні. Скоріше за все, це був якийсь місцевий хлопець, якому пообіцяли пару злотих та можливість наїстися задарма, якщо він цілий вечір побігає в дивацькому вбранні і потягає таці.

З бальної зали вийшла Кароліна. Ніна схопила малу за плече і, перш ніж та встигла щось сказати, увіпхнула її до туалету. Потім прокрутила в замку ключ. Дівчинка досі дивилася тим дивним, інтенсивним і водночас значущим поглядом, наче намагалася пропалити у Ніни діру в лобі.

— Ти не можеш говорити, правда?

— Можу, — Кароліна все ще притискала до грудей зошит, який був зовсім не зошитом, а оправленим у шкіру нотатником.

— Але не про все, еге ж?

Дівчинка енергійно кивнула, а потім махнула руками, наче наслідувала птаха.

— Крила? — Ніна нахмурила брови. — Мабуть, янгол. Янгол зробив так, що ти не можеш говорити про деякі речі?

Ще один енергійний кивок.

— Саме тому ти зашивала рота лялькам: щоб показати, що магія не дозволяє тобі говорити, так?

Мала відкрила нотатник на одній з останніх сторінок та показала кольоровий малюнок песика.

— Так, йому ти також зашила писок, знаю. Ти отримала того песика від пані Міхайло, коли та позбувалася старих іграшок сина.

— А потім вона в мене його вкрала! — у голосі Кароліни чулося щире обурення.

— Це я теж знаю, — Ніна розсудливо оминула інформацію, що вкрадена іграшка мала послужити символом, аби поховати Віктора. — Можу подивитися на нотатник? Бач, він належав одному пану, який помер у лісі, й може, якщо я в нього подивлюся… Та годі про це, просто дай його мені. Лише на мить.

Мала стенула плечима та подала нотатник.

«Він насправді старий», — такою була перша думка дівчини, коли вона торкнулася витертої до лиску шкіри. Вона обережно відкрила обкладинку. Листки всередині були пожовклі, а де‑не‑де поплямовані, але малюнки залишилися досить виразними.

Малюнки, а не слова.

Оце сюрприз. Ніна сподівалася побачити звичайний щоденник, аж тут самі лише чорно‑білі замальовки. І все це переважно зображення ратушної площі у Вовчих Долах. На задньому плані — будівля ратуші, на передньому — фонтан, трохи далі — шматок кам’яниці вісімнадцятого століття. Усе як насправді, але на сучасність це не дуже походило, швидше на якесь дуже давнє минуле. Коли автор робив замальовки, тоді у фігурки на фонтані ще не відламали руки, в кам’яниці розташовувався магазин екзотичних товарів, а не майстерня шевця, як нині. А перед ратушею завмерла запряжена парою коней елегантна бричка — такі їздили польськими шляхами задовго до війни.

Підпис під малюнком повідомляв: «Вовчі Доли, 1905».

Вона гортала далі. Кожна сторінка — чудова ілюстрація, якась сценка з життя міста років п’ятдесят тому. Було тут усе: фронтони будинків та види вулиць, звичайні квартири та кімнати палацу, одяг та кінні упряжки. Справжня історична хроніка Вовчих Долів. Чорно‑білі замальовки закінчувалися десь на сотій сторінці, останні листки були заповнені дитячими кольоровими малюнками. Це не мало значення, бо Ніна вже все зрозуміла, і окремі елементи головоломки, які досі були хаотично змішані, тепер вклалися на свої місця.

— Дякую, — сказала вона, віддаючи записника.

— То ти забереш мене із собою? — запитала дівчинка.

— Послухай…

— Нікого вона не забере, — двері туалету різко відчинилися, і на порозі постав Януш Клімша. — Повертайся до батька.

— Але…

— Я сказав, що ти маєш повернутися до зали. Нумо, бігцем!

Мала пішла, похиливши голову, а на прощання кинула на Ніну жалісливий погляд.

Дівчина обурилася.

— Це дамська вбиральня, пане Клімша, — сказала вона рішуче. Хотіла, аби це прозвучало якомога твердіше, але голос тремтів від страху.

— Саме тому я б волів поговорити з тобою в іншому місці. Ходімо.

Вона не рухалася, і чоловік глибоко зітхнув.

— Я не знаю, що ти там про мене думаєш, але насправді я не маю наміру кривдити тебе. Просто конфіденційна розмова. До речі, твій приятель уже в тій кімнаті і, як можна побачити, досі живий і здоровий.

Ніна недовго вагалася. Чистий сміх було балакати посеред туалету і тікати теж було пізно, та й куди, навіщо? Натомість вона отримала шанс упевнитися у деяких своїх підозрах.

— Добре, я піду з вами. Але в разі чого…

— Ти маєш магічні сили, це вже всім відомо. Але тобі не доведеться ними користатися, обіцяю.

Клімша завів її до невеличкої, але затишної кімнати. Висока стеля, палаючий камін і низенький столик, оточений трьома глибокими кріслами. В одному з них сидів Яцек. Хлопець був ніби трохи знервованим та дещо наляканим, але ж цілий і здоровий.

— Прошу, — Климша вказав на порожнє крісло. — Я дозволив собі попросити одного з наших молодих помічників принести чай і тістечка. Оце, мабуть, і він.

Дивний орнітолог пішов до дверей і повернувся з повною тацею, яку поставив на столику. Яцек дивився на Ніну, і в його очах були самі лише знаки запитання. Дівчина похитала головою, наче говорила: «Не зараз, зачекай хвилинку».

— Пригощайтеся, — Клімша потер руки, сідаючи у крісло. — Це доволі непогане печиво, його спеціально привезли з Англії для сьогоднішньої вечірки.

— Ви й насправді приклали чимало зусиль, щоб її організувати, еге ж? — буркнула Ніна, потягнувшись за маленьким порцеляновим чайничком.

Клімша всміхнувся.

— Це особлива вечірка. Завтра найважливіша подія в історії Вовчих Долів. — Він нахилився вперед, очі його блищали. — Ви ж уже знаєте про те? А може, ні?

— Я нічого не знаю, — поспішно вліз Яцек, засовуючи у рота облите шоколадом тістечко. — Але вона напевне знає чимало. Я впізнаю цей вираз обличчя.

Чоловік перевів погляд на дівчину, яка відпила ковток чаю. Коли відставила чашку на столик, руки її трохи тремтіли.

— Я знаю, що ви не той, за кого себе видаєте.

— Справді? — чоловік звів брови. — І ким же я, по‑твоєму, є?

— Константин Ригєль.

— Ах, — на обличчі старого з’явився вираз, якого Ніна не зрозуміла. Задоволення? Так, наче так. — І як ти до цього прийшла?

— Дякуючи нотатнику, який показала мені Кароліна. Ті замальовки дуже старі, але вже підлітком ви малювали в манері, схожій на нинішню. Я бачила в житті достатньо малюнків, аби розпізнати індивідуальний стиль. І ви були колись у Вовчих Долах, дуже давно. Поручник Лис нам говорив. Це місто… Це місто з якоїсь причини для вас важливе, бо ви малювали його дуже ретельно та зберегли нотатник через усі ці роки. Дві війни та й взагалі… А потім ви повернулися сюди…

— Щоб видавати себе за якусь пересічну людину?

— Не думаю, аби ви з самого початку мали таку мету. Думаю… Думаю, що ви їхали до Вовчих Долів, а дорогою з вами трапився нещасний випадок. При в’їзді до міста є місце, де стежка для пішоходів виходить на дорогу одразу за поворотом, там легко потрапити в аварію. Ми самі мало не задавили людину. Із вами сталося щось подібне. Той чоловік, Януш Клімша, потрапив вам під колеса, а ви зупинилися, як порядна людина, та посадили його до автівки. Хотіли відвезти його до лікарні, але Клімша помер дорогою, але перед смертю встиг сказати кілька слів про себе. Наприклад, що він орнітолог і що в нього немає родини. І тоді вам спало на думку помінятися з ним місцями. Ви були схожого віку, а ризик, що хтось почне приглядатися до фото у паспорті, не надто великий. І ви вирішили повернутися до міста анонімно, ніби інша людина.

— А що якби мене хтось упізнав?

Ніна похитала головою.

— Ви носите капелюх насуненим глибоко на лоба, піднімаєте комірець, а ще ж окуляри. І переважно сидите у себе вдома.

— І навіщо б мені це — щоб мене вважали іншою людиною?

Вона стенула плечима.

— Я здогадуюся, що через свої старі контакти ви знали про приїзд пані Еви. Вона вас не знала, тож ви не мали непокоїтися, що вона впізнає вас в обличчя. Хіба що вона дізналася б, що в містечку живе дехто Ригєль, тоді інша річ. В таких невеликих містечках плітки розходяться дуже швидко. Але так збіглося, що ви оселилися в тому ж самому пансіонаті: не знаю, може, ви розраховували, що ми зупинимося в палаці, а може, вирішили, що це не має особливого значення.

— Раніше я знімав кімнату в Пєтшицьких, — сказав Ригєль. — Але та кімната… скажемо так, вона була потрібна нам для іншої мети. А на номер у палаці в мене, на жаль, не вистачить коштів.

— У будь‑якому разі, — Ніна, розігнавшись, ледве слухала чоловіка, — ви уникали спільних обідів та сніданків — на той випадок, якби пані Ева виявилася більш метикуватою, ніж ви вважали, й відчула у вас іншого агента. А ви від самого початку знали, хто вона така: про це легко здогадатися, якщо знаєш, що до міста має приїхати хтось, пов’язаний із СБ. Зрештою ви поділилися своїм знанням із Марчіном, а він сказав одному зі своїх… — дівчина завагалася, — …знайомих.

— І що мене зрадило? Лише малюнки?

— Різні дрібниці. Ви видаєте себе за орнітолога, але ходите лише містом, хоча більшість птахів живе в лісі. Й малюєте чомусь лише місто, а не тварин. Де ваш бінокль чи фотоапарат? А ваші черевики — геть несхоже на те, що ви лазите в хащах! І на похороні Клімши ви сказали, що померлий був самотнім, так само як і ви. Звідки вам про це відомо, якщо ви не зустрічалися раніше? І ви інколи дивно поводилися. Наприклад, тоді, в їдальні, йшлося вам не про спомини з дитинства — йшлося про те, аби довідатися, що саме ми тут дізналися. Ви з самого початку не хотіли визнати знайомство з Марчіном, бо це могло скерувати нас на слід того, що відбувається в місті, та коли ви побачили, що хлопці тягнуть його до лісу, то не мали іншого виходу, як прохати мене про допомогу.

— Хвилинку, — Яцек у відчаї замахав руками. — Звідки ти все це знаєш? Наприклад, про нещасний випадок на дорозі? Адже тебе там не було!

— Ні, але я до всього дійшла дедуктивним методом, — Ніна гордовито випрямилася. — Той міліціонер казав, що померлий мав такі серйозні травми, що їх не могла нанести жодна людина. Але ж машина — це дещо інше, так? Крім того, мені не давало спокою підпалене сидіння. Бо якщо хтось хоче знищити машину, аби ту не можна було розпізнати, то найперше він заходиться коло номерів, а вони були цілі. Палити сидіння має сенс лише якщо те, що хочеш приховати, знаходиться всередині автівки, а не ззовні.

— І що там було? — зацікавився Яцек.

— Кров, — Ніна ковтнула слину, змагаючись зі своєю уявою. — Якщо везеш в машині важкопоранену людину, то на сидінні залишається кров. Пан Ригєль не мав чим очистити шкіряне сидіння, та й часу в нього було небагато. Тому підпалив сидіння. І я ще міркую…

— Так‑так? — чоловік дивився на неї заохочувально, як вчитель на відмінника.

— Я от що думала: чи ви часом не хотіли, аби цю машину знайшли? Тому ви й сказали про неї Пєтшицькому. Ви вже були знайомими, бо мешкали в їхньому будинку, і Пєтшицький — один з небагатьох, перед ким ви не ховали справжнє обличчя після повернення. Тому ви і запропонували йому поїхати до лісу. Сподівалися, що якщо люди побачать згорілу автівку, то зацікавляться водієм і знайдуть тіло — тоді Клімша матиме гідний похорон…

Ригєль усміхнувся.

— Дуже мило, що ти вважаєш мене аж настільки передбачливим і високоморальним. Але я мушу тебе розчарувати: я сказав Пєтшицькому про машину абсолютно випадково, а він виявився таким жадібним, що перетяг мою «Варшаву» та поставив у себе на подвір’ї. Але решта більш‑менш вірно, — він глянув на Яцека. — Доводиться визнати, що в тебе дуже розумна приятелька. Якщо вона тепер ще скаже мені, що станеться завтра о тринадцятій, то я буду в захваті.

— Ти знаєш? — Яцек споглядав на Ніну здивованим поглядом.

— Знаю, — вона крутила в руках філіжанку з чаєм, що потроху стигнув. — Вірніше, здогадуюся.

— Ми тебе уважно слухаємо, — у голосі Ригєля чулася легка іронія, але Ніна вирішила ігнорувати її.

— Лис говорив, що ви чесні та лояльні. Ви не любите комуністів, але ще менше любите магію та янголів. І я замислилася, яким чином ви могли схилитися до того, аби зрадити своїх роботодавців, відіслати їм фальшивий рапорт…

— Рапорт був чесний, — спокійно виправив він її. — Коли я його писав, Вовчі Доли були абсолютно вільні від магії.

— Добре, але потім ви повернулися сюди, приховуючи своє справжнє обличчя, що, по суті, вже доволі підозріло. А тепер ви на балу разом із Марчіном та янголом. І замовляєте собі чай із тістечками, наче не один із рядових гостей: ви хтось важливіший, хтось, кого тут слухаються. І хай там що станеться завтра, воно точно пов’язане з янголом та з магією. Тож, — Ніна потерла сверблячий ніс, — щодо питання, що могло схилити вас до співпраці з янголом та забуття про неприйняття магії…

— Так?

— Підозрюю, щось таке було б можливе, якби янголи пообіцяли повернути світ із часів вашої молодості. Ви дуже його полюбляєте, правда? Тому ви зберігали нотатник усі ці роки. А Лис називав вас довоєнним джентльменом. Заради чогось такого ви готові були заключити умову навіть із чортом. Я шукала митця, на чиї твори янголи могли б спертися, бо мені здавалося, що причиною для всіх цих таємничих випадків має бути якесь безумне видіння. Але насправді досить і звичайних малюнків, отих із нотатника. Янголи віддзеркалюють те, що бачать або про що читають, і це аж ніяк не має бути неправдою. Схоже, що вони вирішили відтворити місто з початку століття.

— І чому б їм це робити? — Яцек залишався скептичним.

— А чому б і ні? Янголи не перепадають за сучасними винаходами та ненавидять комуністів. Світ, у якому немає ні того, ні іншого, був би для них раєм.

— І ти дійшла до таких висновків на основі чого? Отих замальовок та листівок із малюнками людей до війни?

— Це також, але є й інші речі. Наприклад, інциденти на околицях міста. Кімнати, які зникають, хати, які з’являються нізвідки, дивний ліс та стежки, які ведуть на манівці…

— Ти маєш на увазі, що всі ці місця перетворюються на такі, якими вони були п’ятдесят років тому? А потім знову набирають нормального вигляду? Наче час іде хвилями й минуле проглядає з‑під сучасності?

— Щось таке. Я думаю, що магія… намагається окреслити кордони міста. Бо Вовчі Доли сьогодні розрослися в порівнянні з тисяча дев’ятсот п’ятим роком, хай не набагато, але ж!

— І все це була його ідея? — Яцек рухом підборіддя вказав на Ригєля, який посміхнувся й глянув на Ніну.

Відповідай, говорив його погляд.

— Не знаю, — дівчина вже була трохи зморена й починала відчувати, що щось тут негаразд. Ригєль здавався надто ввічливим і спокійним як для того, чиї темні замисли розкрилися. Але не могла стриматися, тож говорила далі. — Я думаю, що спочатку їх було троє: Константин Ригєль, Марчін і Віктор. Один дорослий та двоє підлітків, усі захоплені минулим…

— Для точності: Марчін захоплювався не стільки минулим, скільки своїм приятелем. Але продовжуй.

— Вас було троє, а потім… потім янгол змінив Віктора на Обраного, не знаю чому…

— Ми вважали, що так буде легше переконати в нашому плані мешканців Вовчих Долів. Обрані мають природну харизму, а люди їх слухаються.

— Але щось пішло не так, як задумувалося, еге ж? Віктор змінився, авжеж, фізично та психічно. Так змінився, що навіть його власна мати не визнає його своїм сином. Але він зробився… — Ніна пошукала властивого слова, — поряднішим? Моральнішим? Раніше він уважав, що увесь цей план перенести місто в минуле чудовий, але потім він змінив свою думку.

— Авжеж, Віктор раптом дійшов до висновку, що ми тим самим кривдимо цих людей, — Ригєль скривився. — Ми багато разів повторювали, що нікого не станемо змушувати, що кожен отримає свій шанс поїхати собі з Вовчих Долів, якщо забажає. Але він уперся, що не можна приймати таке рішення, не прорахувавши всіх наслідків. Що ж, — чоловік хитнув філіжанкою, яку тримав у руці, — мені здається, це нечасто буває, але тепер ми знаємо всі наслідки. І ми всіх передчасно попередили.

— А ви впевнені, що всіх? Що в цілому містечку немає людей, які не знають, що відбувається? Або тих, які вам просто не повірили?

Ригєль стиснув губи.

— Навіть якщо є, то їх небагато. І вони самі винні, бо ми насправді намагалися донести до кожного. Ми провели кілька зібрань, а потім розносили листівки про всяк випадок, якби хтось забув про дату.

— Ви ж розумієте, що ви намагаєтеся зробити? — обурився Яцек. — У тисяча дев’ятсот чотирнадцятому році почнеться війна! А потім, через двадцять років спокою, вибухне ще одна! Хто хотів би переживати щось таке вдруге?

— Але ж мешканцям Вовчих Долів нічого не загрожує. Ви не знали? Це містечко завжди мало неймовірне щастя: воно лежить на узбіччі, може, тому обидві війни якось його оминули. Жодна бомба ніколи не падала на Вовчі Доли, і сюди ніколи не приходив фронт. Ось тому більшість будівель тут збереглися в такому досконалому стані.

— Але ж молоді люди з Вовчих Долів все одно підуть битися! — крикнула Ніна з розпачем.

— За моїх часів, — холодно промовив Ригєль, — захист батьківщини вважався справою честі. І думаю, не всі сьогоднішні хлопці — боягузи. Зрештою, дуже небагато молодих людей з Вовчих Долів пішли до армії під час першої війни. Друга була трохи іншою справою, але до тридцять дев’ятого року залишиться чимало часу.

— Авжеж, бо тоді битися вже їхнім синам.

Ригєль стенув плечима.

— Як я й казав, я нікого не змушую лишатися. Може, мешканці просто вирішили, що небезпека — це та ціна, яку варто заплатити за старий добрий світ, сповнений гармонії, без комуністів та…

— Без жінок, які показують ноги, — перервала його Ніна. — І без тих, хто стає студентками. І без селян із правом голосу.

— Якщо вже ти хочеш наголошувати на цьому, то саме так, — Ригєль здавався ураженим. — Але запевняю, що навіть ти була б щасливою в ті часи.

— Авжеж, так само, як селяни, що ґарують на полі, чи слуги, що бігають із тацями.

— Мешканці Вовчих Долів самі на це погодилися.

— Але ж… — Ніна урвала себе, бо раптом осягнула всю правду. — Ви б не випустили у світ людей, які знають правду, отак просто. Якщо Вовчі Доли будуть перенесені в часі, то хтось цим зацікавиться. Комуністи проводитимуть слідство та випитуватимуть людей, які звідси втекли. А ви не можете розраховувати, що всі будуть тримати язика за зубами. А це значить… Це значить, що ви маєте якийсь спосіб, аби закрити рота усім цим людям. Щось наче янгольська магія, через яку Кароліна не може говорити про певні речі.

— Авжеж, у нас є спосіб. Трохи відмінний від того, який ти собі уявляєш, але він є.

— Мене цікавить, чи ніхто не намагався це оминути, — втрутився Яцек. — Ну, знаєте, виїхати з міста та повідомити когось назовні?

— Авжеж, намагалися, — буркнула Ніна. — Тому янголи патрулюють виїзд із міста. Ти сам зустрів одного.

— Хтось міг піти через перевал.

— Міг, — визнала вона. — Але взимку, коли всюди лежить сніг, це не так легко. Зрештою, я готова закладатися, що гірські шляхи янголи теж час від часу перевіряють.

Ригєль споглядав на Ніну із все тою ж самою лагідною цікавістю. Наче був гордий: або з неї, або, що правдоподібніше, з того, що його припущення справдилися.

Вона відклала печиво, раптом геть втративши апетит. Передчуття, яке вже якийсь час її мучило, перетворилося на впевненість.

Щось було тут не так. Зовсім не так.

— Я не помилився в тобі, — сказав Ригєль. — Поручник Лис казав мені, що ти розумна, і він, безсумнівно, мав рацію. Але ж ви розумієте, що з таким знанням, яке є у вас, ви просто не можете піти собі вільно?

— Я нічого не знаю! — запротестував Яцек, на що чоловік відповів ще однією лагідною усмішкою.

— Знаєш, бо твоя приятелька власне все тобі сказала.

Хлопець, здавалося, готовий був проголосити, що останні години він зовсім не слухав Ніну, але нічого не сказав. Йому забракло слів, бо в руках у Ригєля раптом виник невеличкий пістолет.

Ніна витріщилася на той, наче загіпнотизована, Яцек також поблід.

Він був у Ригєля увесь цей час у кишені, подумалося дівчині. А ми, як повні ідіоти, нічого не помітили.

У загустілій тиші голос чоловіка прозвучав ясно та виразно.

— Я не маю наміру вас пристрелити, якщо ви побоюєтеся цього. Зброя — про всяк випадок: раптом вам спаде на думку якась дурнувата ідея. Яцеку, не рухайся. Я знаю, що ти надзвичайно спритний, але навряд чи швидший за кулю. Тож пропоную поводитися пристойно. І ще мені відомо, що сила твоєї надто розумної подруги діє не завжди — лише тоді, коли дощить або сніжить, на сході сонця чи на заході. Лис пояснив мені. Але ніч обіцяє бути на диво погожою, а на ранок ми за вами прийдемо, тож я б на вашому місці сидів тихо і не робив отих дурниць. План такий: я вийду та крутну ключ у замку, а ви залишитеся тут на ніч. Наразі я вас не чіпатиму, бо в палаці надто багато людей, але вранці ви пройдете процедуру, ідентичну для всіх, хто покидає місто. Відтак повернетеся до пансіонату — і тоді забирайтеся геть звідси з вашою пані Евою якомога швидше того ж ранку.

Ригєль поволі відступив до дверей, не зводячи пістолета з полонених. Потім обережно простягнув руку назад, намацав ручку та натиснув. А потім вийшов і прокрутив ключ у замку з того боку.

* * *

— Тобі обов’язково було похвалятися?

Ніна розчахнула вікно, щоб ухопити трохи свіжого повітря. Так було набагато краще, клаустрофобія трохи відступила. Що аж ніяк не змінювало факту, що вони з Яцеком тепер у полоні.

Хлопець за її спиною аж бісився.

— Ти не могла хоча б раз у житті вдати з себе ідіотку?

— Удавати ідіота я залишу тим, у кого це виходить краще, — буркнула вона.

— Отже, це все моя провина? Ти ніби така розумна, але тобі не спало на думку, що коли ти все розповіси, то він нас не випустить?

— Тобі це також не спало на думку.

— Я не клятий детектив! Якби ти замість демонстрації своїх геніальних здібностей детектива трохи поворушила мізками, ми б зараз тут не стирчали.

Вона озирнулася.

— Ну, я перепрошую.

Яцек розширив очі: Ніна вибачалася? Його подиву не було меж.

— Я справді перепрошую, — дівчина зітхнула, — знаю, що похвалялася, і це було безглуздо. Задоволений?

Він неохоче кивнув.

— Може, спробуємо вилізти у вікно?

— Мені здається, що навряд чи, але можеш перевірити.

Яцек перегнувся через парапет, а Ніна знову згорнулася у кріслі. Знала, що побачить хлопець, коли погляне униз: пласку стіну висотою в кільканадцять метрів, без жодного виступу чи ринви, за яку можна було б схопитися. Ригєль усе розрахував, коли обирав це приміщення.

Яцек мовчки прикрив вікно та пішов до каміна. Вогонь потроху пригасав, а в кімнаті ставало холодно, тож він докинув кілька дровиняк.

— Ми могли б скрутити мотузку з простирадла та спуститися вниз, — зрештою сказав він.

— У нас немає простирадла.

— Ну тоді з чогось іншого. Наприклад, з нашого одягу. Якщо ти знімеш плаття…

— Либонь, у результаті цього плану ми залишимося не лише зачинені, але й голі. Або, що гірше, валятимемося голими внизу з поламаними ногами.

— То вигадай щось краще.

— Ми можемо спробувати кричати до людей і просити їх про допомогу. Ну, не зараз, а через певний час, коли бал закінчиться і всі підуть на вихід. Хоча більшість напевне все одно піде до тих великих дверей…

— Це не кращий варіант.

Вона знизала плечима, Яцек потягнувся за печивом та апетитно схрупав його.

— Може, написати записку та заховати її на собі? — міркувала Ніна вголос, — тоді, навіть якщо ми б не змогли говорити, то показали б його пані Еві, а вона про все взнала б.

— А в тебе є чим писати? І на чому?

Ніна роззирнулася. Камін, столик із тацею, три старих крісла, порожня тарілка по тістечках і так само порожній чайничок — все це не надавало оптимізму. Шматочком обвугленого дерева вони могли б спробувати щось написати, але — на чому? Якусь хвильку вона думала про сорочку Яцека, але в цьому не було сенсу: списану сорочку точно помітять.

— У тебе, випадково, немає носової хустинки? — запитала вона.

Хлопець мав хустинку — на щастя, чисту. Ніна дістала щипцями звуглене поліно й незграбно його тримаючи, спробувала написати літеру К — як Клімша. Вийшла крива, безформна і, що гірше, займала майже всю хустинку.

— Най йому. Так ми навіть одне речення не розмістимо, не те що цілий лист, — бідкався Яцек.

Шматок дерева зламався, попіл обсипав хустку та чималу частину підлоги. Ніна вилаялася, а потім розчаровано вкинула рештки деревини в камін.

— Ми могли б скористатися кров’ю, — вона завагалася. — У пригодницьких книжках в’язні часто так пишуть. Але в нас немає нічого, що можна було б у тій крові змочити.

— Якийсь цвяшок? — Яцек уже був біля стінки та поволі вів по ній руками. — Якщо тут колись висіла картина… О, дивися.

Голівка невеличкого цвяшка, частково вкритого засохлою фарбою, стирчала на рівні голови дорослого чоловіка.

Хлопець спробував підчепити цвяшок нігтями. Ніна подала йому ложечку.

— Скористайся оцим.

Покректавши, він витягнув цвяшок зі стіни та тріумфально показав його Ніні.

— Цілком згодиться. Про всяк випадок я ще суну його на хвильку до вогню, бо, напевно ж, треба дезінфікувати. Чекай.

Він схопив цвяшок щипцями та обережно сунув його до каміну. Ніна заціпеніло споглядала, як металевий кінчик розжарюється до червоного. Ця ідея їй геть не подобалася — із дезінфекцією чи ні, але малювати кров’ю видавалося їй небезпечним та мало гігієнічним. Але які ще є у них варіанти?

— Добре, хто перший? — Яцек витягнув цвяшок із вогню. — В принципі, можу я…

— Почекай, доки він охолоне, бо просто обпечешся.

Він почекав, доки гвіздок знову змінить колір, і обережно взяв його у руки. Ніна ширше розкрила вікно: їй знову зробилося душно.

Не дивилася, як Яцек колов себе в палець, а потім витискав з ранки крапельку крові.

— Що писати?

Вона замислилася. Лист має бути коротким, але одночасно точно пояснити суть проблеми.

— Клімша‑Ригєль живий. Працює з янгол та Марчін П. Завтра 13 переніс В. Д. до 1905. В полоні палац Щ.

— Але ж це безграмотно!

— А ти серйозно хочеш писати всі слова?

Яцек зітхнув та, судячи з посопування, яке час од часу переривалося стогонами болю, взявся писати. Ніна довго наважувалася, перш ніж його зупинити.

— Годі, тепер моя черга.

— А ти не зомлієш від виду крові?

— Я просто не дивитимусь на неї.

Вона відвернулася і простягнула хлопцеві руку долонею догори. Яцек нахилився та вколов її палець; це трохи затяглося, бо цвяшок виявився доволі тупим, але вона зціпила зуби та витримала. Потім хлопець писав листа, що теж забрало багато часу — кілька невимовно довгих хвилин, поки Яцек навперемін то шкрябав цвяхом по хустці, то знову витискав із пальця Ніни кров. Нарешті він поставив крапку, і дівчина перев’язала палець шматком сукні.

— Нормально, — підвела вона підсумок. Літери були нерівні, а подекуди їх важко було розібрати: перешкоджали сліди попелу, розмазані по хусточці, але за наявності доброї волі та здогадливості текст можна було розшифрувати.

— Куди ж ми його заховаємо? — запитав Яцек, але перш ніж дівчина встигла відповісти, з‑за вікна долинув радісний сміх. Вони вихилилися за підвіконня. З палацу на сходи якраз висипала весела компанія. Раптом одна з жінок спинилася, і Ніна почула уривки розмови.

— Дивно, але я дещо пам’ятаю… Схоже, воно не подіяло…

Високий чоловік, уже геть п’яний, обійняв її за плечі.

— Усе гаразд. Ходімо!

— Гей! — крикнула Ніна. — Ми тут ув’язнені! Звільніть нас!

— Допоможіть! — підтримав її Яцек.

Утім, жінка не звернула на них ані найменшої уваги, а чоловік задрав голову та радісно їм помахав. Решта компанії вже давно зникла на темній вулиці.

— Ми тут! — репетував Яцек. — Допоможіть!

— Допоможіть!

Чоловік помахав ще раз, а потім відвернувся та побіг слідом за жінкою.

— Він, мабуть, вирішив, що ми жартуємо, — буркнула Ніна. — Гаразд, прикрий вікно, а то ми замерзнемо.

— Чекай, — Яцек схопив дівчину за плече та стиснув.

На задньому подвір’ї з’явилася ще одна постать, цього разу значно нижча та менша. Мала дівчинка, вдягнена в старомодну сукню та сучасну пелеринку, накинуту на плечі.

Кароліна Пєтшицька.

— Гей! — крикнула Ніна. — Ти нас чуєш?

Мала, яку було чудово помітно у світлі ліхтаря, кивнула.

— Ми тут ув’язнені, можеш нас відчинити? У Клімші є ключ! — крикнув Яцек. — Вірніше — у Ригєля!

Кароліна заперечно похитала головою.

— Ти його боїшся? — здогадалася Ніна.

Тепер голова хитнулася вниз та вгору. Так.

Яцек сіпнувся, наче йому на думку щось спало.

— А тобі відомо, де пансіонат «Смерека»? — запитав, перехиляючись через підвіконня так сильно, що Ніна машинально схопила його за пояс.

Ще один кивок. Так.

— А ти віднесеш туди листа? Пані Еві Вишневській?

Так.

— Це погана ідея, — запротестувала Ніна. — Хіба ми можемо довіряти цій малій?

— Але це розумніше, ніж тримати повідомлення при собі! І взагалі: ти впевнена, що ми колись ним скористаємося? А якщо пані Ева довідається про все сьогодні, то прийде на допомогу.

І знову вона визнала, що хлопець має рацію.

— Я тобі дещо скину, а ти віднесеш це просто до «Смереки», згода? — гукнув Яцек.

Так.

Він загорнув у хусточку‑повідомлення шматок дерева та швиргонув на вулицю. Пакунок впав поряд із дівчинкою, і вона, ухопивши його, зникла в темряві.

Коли Ніна причиняла вікно, її щось бентежило. Якесь погане передчуття.

* * *

Минав час. Шум і галас із бальної зали помалу вщухли. Яцек допоміг Ніні трохи послабити корсет, а тоді закуняв, просто сидячи в кріслі. А дівчину сон не брав. Вона сиділа з розплющеними очима та думала про Кароліну: малявка давно вже повинна була лежати в ліжку, натомість бігла крізь зимову темряву, подалі від майбутнього, яке не віщувало їй нічого доброго. Чи попросить вона також і пані Еву забрати її із собою?

Ніна не мала сумнівів, що так і буде. А от чи погодиться пані Ева, невідомо. Мабуть, хтось повинен пояснити Кароліні, що незалежно від того, яким страшним може видатися минуле, але втратити свою родину теж не кращий варіант.

Вона починала засинати, коли почула стук у двері. Вони підхопились одночасно, сон як рукою зняло.

— Хто там? — запитала дівчина невпевнено, водночас із страхом і надією. Бо ж Ригєль не стукав би, правда?

— Марчін.

Вона невпевнено поглянула на Яцека, але хлопець похитав головою. Він також не розумів, що відбувається.

— Ти нас випустиш? — запитав.

За дверима довго мовчали. Ніна не могла розуміти, чого Марчін прийшов. Невже турбується?

— Я не можу, — сказав нарешті гість. — Ригєль мені заборонив, крім того, в мене все одно немає ключа.

— Навіщо тоді прибіг?

— Хочу запитати, чи не бачили де моєї сестри. Вона раптом зникла, і ми геть не уявляємо, де її шукати.

Серце Ніни танцювало і співало. Тож Кароліна не зрадила.

— Ми її не бачили, — гарикнув Яцек, одночасно шкірячись до Ніни. — Швидше за все, вона втекла, щоб не летіти сторч головою до того вашого дев’ятсот четвертого року.

— Дев’ятсот п’ятого, — виправив його Марчін. — І Кароліна ще замала, щоб таке вирішувати.

— Але ж все це якась дурня, — роздратувалася Ніна. — Тобі також немає сенсу жити бозна коли. Це було важливо хіба що для Віктора, доки він не змінився.

Цього разу пауза затягнулась, і за дверима чулося лише нервове дихання.

— Віктору досі до вподоби минуле, просто він зараз надто шляхетний, щоб це визнати. Та ледве ми обидва там опинимося, то все зміниться. Віктор буде мені вдячний і…

— Ви знову станете друзями? — підказав Яцек.

— Звісно ж, станемо. Бо все це я вчинив… заради нього, розумієте? І він це належно оцінить — раніше чи пізніше. Зрештою, це не вашого розуму діло. Побачимося вранці. І приємних снів.

— Чекай! — крикнула Ніна.

— Що ще? — у голосі Марчіна забриніло роздратування. — Я ж казав, що не можу вас випустити, навіть якби того хотів. Ригєль пильнує ключ…

— Я не про це. Що станеться з нами вранці?

— Нічого страшного, навіщо тим перейматися.

— Ми хочемо знати, — уперлася вона, а Яцек одразу до неї долучився.

— Саме так, ми хочемо знати.

Марчін зітхнув.

— Вам трохи підрихтують пам’ять, зрозуміло? Ну, не всю: виріжуть тільки те, про що ви довідалися за останні два тижні.

Дівчина відчула, як у серці здіймається паніка, а Яцек, який стоїть поруч, дерев’яніє.

— Хіба таке можливо? Яким чином?

— О боже, та звідки мені знати? Це ж магія, і це справа янголів, а не моя. Мені лишень відомо, що в них є таке… ніби створіння, яке вони притягли у великій дерев’яній скрині. Певний час вони тримали цю потвору у нас вдома, в окремій кімнаті, але я її і в очі не бачив. Начебто, вона воліє перебувати в темряві. Садкіель говорив, мовби створіння дуже небезпечне, але саме цей екземпляр дуже старий і трохи заслаб, а тому його можна контролювати. Мій батько опікувався ним разом із Клімшою. Себто з Ригєлем, я вже заплутався, хто він там є насправді.

Ніна нервово ковтнула слину. Невже це Бестія, жахнулася вона. Невже йдеться про Бестію — таку саму, що була там, у Колі. Як же вони думають проконтролювати таку потвору?

— Сьогодні в бальній залі — та сама потвора? — обережно запитав Яцек. — Ви кромсали там людям пам’ять?

— Не всю пам’ять, лише фрагменти. І люди самі так вирішили. Бо не всім до смаку жити тоді, в тисяча дев’ятсот п’ятому році, цілком усвідомлюючи, що… Втім, ви й самі розумієте.

— Так, ми все втямили. Вони знатимуть, що за пару років вибухне війна. Або що дантисти майбутнього виписують краще знеболювальне. Або…

— Ригєль мав рацію, ви безнадійні, — Марчін, схоже, образився, бо вони почули звук кроків, що віддалялися. — Побачимося вранці!

* * *

Яцек заснув, згорнувшись у клубок на кріслі, а Ніна заснула, прикрита пелеринкою біля прочиненого вікна, тому що хотіла відчувати на обличчі подих холодного повітря. Прокинулася через лютий холод та сонце, що м’яко гладило її по щоці. Розплющила очі, впевнена, що сталося щось жахливе — таке, про що вона взагалі й подумати не могла.

Яцек досі спав, трохи посопуючи, у каміні тліли рештки жару — схоже, хлопець вставав вночі та підкладав вогню. Але було пізно, світанок давно минув, може, навіть минув і південь…

— Підйом, — Ніна, панікуючи, труснула Яцека за плече. — Прокидайся!

Він розплющив очі.

— Що відбувається?

— Вони не прийшли за нами. А зараз місто втече в минуле.

— Прокляття! — хлопець зірвався з крісла. — Що тепер?

— Гадки не маю. Бий у двері, а я стану кричати у вікно.

— Випустіть нас! — репетував він, стукотячи кулаками у двері.

— Допоможіть! — Ніна кричала у вікно, впускаючи в і так уже вихолоджену кімнату ще більше крижаного повітря. — Ряту‑у‑уйте!

Вулиця під вікнами була безлюдною, лише вдалечині промайнула постать, закутана в плащ — надто далеко, аби почути дівчину. Свіжий сніг підмів сліди гостей, які виходили вночі з палацу, і тепер про вечірку нагадував лише циліндр, якого закинули в замет. Ніна подумки застогнала. Тож вони двічі втратили свій шанс: одного разу на світанку, вдруге — коли почало сніжити. Або навпаки: можливо, сніг випав, перш ніж зійшло сонце. Втім, один чорт. Важливо, що вони проспали обидві можливості, щоб вибити двері.

— Схоже, що нікого немає, — сказав Яцек, підходячи до дівчини. Волосся мав розчухране, а щоки від крику аж побагровіли. — Слухай, а якщо тепер, коли все видно, спробувати вилізти у вікно? Якби я зняв сорочку та використав її як мотузку, то міг би розгойдатися та дотягнутися до вікна ліворуч.

Ніна вихилилася.

— Надто високо. Крім того, сорочка тебе не втримає.

— Це міцний матеріал. Мабуть, варто спробувати.

— Ти просто впадеш та поламаєш собі ноги!

— Не впаду. Я це вмію, пам’ятаєш?

— Але ж ти не клятий кіт!

Яцек застрибнув на підвіконня та вже знімав камізельку, коли в коридорі почулися кроки, а в замку заскреготів ключ.

— Ти кудись зібрався? — запитав Ригєль, стоячи на порозі.

— Ви нас ошукали! — крикнула Ніна. — Як тепер ми маємо поїхати з міста? Ми не встигнемо!

— Боюся, що ви й справді не встигнете, — в руці чоловіка блиснув знайомий пістолет. — Яцеку, зійди, будь ласка, з підвіконня. Я справді не хочу, щоб мене мучило сумління через тебе. А тепер ми підемо до бальної зали…

— Ми нікуди з вами не підемо!

— …і там приготуємося вітати дивний новий світ.

— Це не буде дивний новий світ, — запротестувала Ніна. — Він геть старий — і добрим буде для небагатьох. Наприклад, слуги…

— Я прийшов сюди не для того, щоб слухати лекції на тему соціальних стосунків на початку століття. Хоча й не сумніваюся, що ти, незважаючи на свій молодий вік, чимало про це знаєш. Твої знання вражають, але й ти можеш помилятися. Наприклад, ти вважаєш, що я добра людина. Це не так. Я вже вбивав раніше і не завагаюся вбити тепер, навіть якщо це пара клятих підлітків. Тож маєте вибір: або йти зі мною, або загинути тут на місці.

«Він не жартує, — подумала Ніна. — Він насправді нас застрелить».

Яцек зіскочив із підвіконня та застебнув камізельку. Дівчина ковтнула слину, відчуваючи, як у неї пересохло горло.

— Ми з вами підемо, — сказала. — Але… навіщо, га? Ви самі сказали, що ми не встигнемо добігти до межі міста. Із тим же успіхом нас можна просто відпустити, бо ми все одно опинимося в минулому разом з усіма Вовчими Долами. І чому ви не прийшли до нас раніше, як обіцяли? Тоді ми могли б забути про два останні тижні, а вам можна було б не думати про цю загрозу.

— Це цікаво, — Ригєль дивився на неї, трохи нахиливши набік голову. — Навіть у таку мить ти не припиняєш торочити «навіщо». Що ж, здається, я можу заспокоїти твою цікавість. Я не прийшов за вами, оскільки наша… Бестія? Здається, так ви називали її в Маркотах? Отож наша Бестія зістарилася і поступово втрачає свої здібності, тож чищення пам’яті може виявитися не таким ідеальним, як має бути. А вас ми не відпустимо, бо я волію приглядати за вами. Ви вже досить нашкодили і, хтозна, що ще вигадаєте в останню мить. Отож прошу за мною.

Вони йшли повільно, намагаючись тягнути час, хоча Ніна й гадки не мала, що це їм дасть. Яцек учепився за її руку, і вона не протестувала. Навіть трохи від серця відлягло.

— Все не так уже й погано, — шепотів хлопець, блідий, наче сама смерть. — У тисяча дев’ятсот п’ятому на мапах були ще білі плями, тож станемо мандрівниками. На нас чекає купа пригод. Пригадую, що в морях тоді ще плавали пірати…

— Авжеж, — сказала вона. — Все не так погано.

«Чого б і ні, ми можемо зробити чимало хорошого для людства, — думала вона. — Наприклад, врятувати ерцгерцога Фердинанда в Сараєво чи вбити Гітлера, перш ніж той почне другу війну. Ми могли б…»

Яцек стиснув її руку, і тоді вона це відчула — ледь‑ледь, дуже далеко — повернення своєї сили. Десь на вулиці на землю злетіла перша сніжинка.

* * *

Наприкінці бальної зали стояла знайома дерев’яна скриня із дверцятами, а перед нею стовбичили янгол із Марчіном. І собака. Побачивши Ригєля, вівчарка замахала хвостом.

— Навіщо ти його сюди привів? — нахмурився чоловік.

Марчін, схоже, не спав і мав геть нещасний вигляд. Коли Ніна глянула на нього, він міцно стиснув губи та відвернувся.

— Віктор просив, аби я за ним доглядав. У нього буде багато справ. Так він сказав.

Ригєль важко зітхнув, схоже, спихаючи «важчі справи» до мішку з фанаберіями[16] підлітків, а тоді перевів погляд на Ніну та Яцека. Вони мовчали, переглядаючись.

— Ви сказали… — дівчина першою перервала тишу, ледве проштовхуючи слова крізь стиснуту горлянку, — ви сказали, що відбирати нам пам’ять немає сенсу, бо…

— Це не мало б сенсу, якби я мав намір залишити вас в теперішньому часі, так. Але оскільки ви йдете з нами, то це ваш шанс. Ви можете опинитися в минулому такими, якими ви є зараз, пам’ятаючи про все, що відбулося з вами до цього моменту, про ваших батьків, шкільних друзів та про пережиту війну. Але ви можете… забути. Садкіель, — він кивнув на янгола, — може схилити Бестію, аби вона витерла з вас спомини про останні два тижні, а також про те, чого ви не захочете пам’ятати.

— То це спрацює чи ні? Ви ж говорили, що Бестія стара і…

— Я не заперечую, існує певний ризик. Але це ваш єдиний шанс на щасливе життя. Я гарантую, що не пам’ятаючи того, що ви залишили за собою, ви будете страждати значно менше. Ваш вибір.

— Отже, нам не обов’язково туди входити? — уточнила вона.

— Кажу ж — ні. Але якщо захочете, тоді будь ласка.

— Я увійду, — сказав раптом Яцек. — Не хочу пам’ятати, що залишив тут мою маму, і уявляти, як вона непокоїться про мене… Просто не хочу — і край!

Перш ніж Ніна встигла щось сказати, він вирвав долоню з її руки, відчинив дверцята скрині та застрибнув усередину. Ніна крикнула, сила кружляла в її венах усе швидше та швидше, мов потік, у якому, як у повінь, йде вгору рівень води, і дівчині доводилося прикладати все більше зусиль, аби контролювати свій гнів.

Я можу всіх їх убити, подумала вона в раптовому осяянні. Вона не хотіла цього, але вперше так чітко усвідомила, що якби наважилася, то це їй раз плюнути — розвалити стіни та розбити вікна, а потім випхнути всіх назовні, скручуючи їм при цьому в’язи. І, може, вона навіть виживе.

Але тоді Яцек, що досі не вибрався з клятого ящика, також загине.

Сніг за вікном уже валом валив, але всім було чхати на те.

Зрештою двері скрипнули, і звідти виринув Яцек. Переляканий, із нещасливим виразом обличчя і геть приголомшений. Але цілий та здоровий. Нібито.

— Усе гаразд? — запитала вона нервово.

Але він мовчки рвонув на вихід, наче за ним гналася зграя чортів. Ригєль стримав Марчіна, який хотів бігти слідом.

— Облиш. Нічого з ним не станеться. Ніно, ти також залишайся. Власне, твоя черга.

— Я туди не увійду.

— Я ж пояснював…

— Ні.

— Невже ти хочеш жити в дев’ятсот п’ятому році, пам’ятаючи все, що залишаєш тут?

— Саме так, хочу. Тому і не увійду. Досить уже торочити одне й те саме.

Ригєль зітхнув.

— У такому разі, боюся, нам доведеться змусити тебе. Садкіелю, допоможеш?

Янгол схопив її за руки, Ніна закричала.

— Але… чому?

— Неймовірно! — Ригєль трохи посміхнувся. — Навіть зараз… Що ж, твоєму приятелеві я міг би дозволити не зустрічатися з Бестією. Тобі — ні. Ти надто небезпечна, щоб жити в наші спокійні часи із цими твоїми теперішніми знаннями.

Він відчинив двері, а янгол увіпхнув її всередину.

А Ригєль навісив замок та прокрутив ключ.

* * *

— У нас три хвилини, — промовив Ригєль. — Я ще встигну вийти на ринок та привітати там новий світ. Ви як, зі мною?

— Охоче, — відповів янгол лагідним звучним голосом.

— А ти, Марчіне?

— Я залишуся.

— Чудово. Ледве ми опинимося в дев’ятсот п’ятому році, відчиняй дверцята. Це не забере багато часу.

Ніна почула звук кроків, що віддалялися, а потім тихе:

— Вибач… Справді, мені дуже шкода.

— Відчини ці двері, — прохрипіла вона, змагаючись із панікою.

Бестія була поряд, відділена дерев’яною перегородкою. Дівчина відчувала її присутність, а також розуміла, що потвора, якби їй не забракло сили, легко знищила б цю перегородку. Але більше її лякала не Бестія, а те, що її тут зачинили. Вона навіть поворухнутися боялася: їй ввижалося, що стіни швидко зсуваються і за мить розчавлять її груди, забравши звідти останнє повітря; в голові невпинно блимав‑пульсував страх, наче отой червоний сигнал на даху швидкої.

— Я не можу.

— Відчини ці довбані двері!

— Ніно…

Вона виразно почула відлуння кроків та здогадалася, що Марчін відступає в бік виходу з бальної зали. Мабуть, він задкував, із собакою поруч, уважно споглядаючи на скриню.

«Він мене боїться! — розлютилася Ніна. — Утім, правильно робить. Тепер усі тримайтеся від мене подалі».

¹⁶ Фанаберія — недоречна пиха; безглуздий, невмотивований учинок; примха, дивацтво.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ,

в якому Ніна знову проявляє впертість

— Швидше!

Пос… пішаю… з усіх сил, — важко дихаючи, вона мчала крученими сходами нагору. Коли дісталися дзвіниці, хлопець озирнувся, подав Ніні руку та допоміг забратися на майданчик. Двері були відчинені, як вона їх і залишила тоді. Отже, вони встигли.

Місто унизу оберталося на попіл. Янгол із палаючим мечем уже був десь поблизу бібліотеки і неухильно просувався до центру міста, залишаючи за собою смугу випаленої землі. Руйнівник був чотири метри заввишки, волосся його сяяло, наче сонце, а білі шати ніби той сніг, так що від одного погляду на нього заболіли очі. Пилюка стояла стовпом, але одяг янгола був чистий і бездоганний, а обличчя як у грецьких статуй: красиве, але з порожніми очима, ніби їх вирізали в мармурі. Меч у руці рухався як заведений, туди й сюди, і співуче вібрував. Ті будинки, яких торкався клинок, спершу розпалювалися до червоного, а тоді вибухали хмарою попелу, який опадав на сніг м’яко, наче чорний саван.

Зупинити Руйнівника було неможливо, і хвиля гарячого сухого повітря, яку він гнав поперед себе, нагадувала Ніні пустелю та янголів Старого Заповіту. Тих самих, що виганяли людей із раю та перетворювали міста в руїни.

— Летять! — крикнув Яцек.

На небі з’явилася чорна цятка, яка швидко наближалася до костелу.

— Ми тут! — Яцек почав підстрибувати, одночасно вимахуючи руками. — Тут!

— Агов! Аго‑ов! — Ніна долучилася до хлопця. — Ми тут!

Руйнівник наближався, і дівчина вже відчувала на обличчі гаряче дихання, наче стояла перед дверцятами пічки. Звук олії, що шкварчить на пательні, дедалі гучнішав.

— Гей, гей! — надривався Яцек. Страх у його очах уже став тваринною панікою.

Вертоліт знизився та завис над самим оглядовим майданчиком.

— Піднімайтеся! — Лис вихилився, перекрикуючи рев гвинта.

Над головами підлітків розгорнулася мотузкова драбина. Яцек вхопився за неї та блискавично заліз у кабіну.

— Тепер ти! — крикнув Лис до Ніни.

— Ні!

— Що?!

— Спершу я хочу знати, хто помер замість мене. В Інституті Тотенвальд!

— Ти збожеволіла? Ми не маємо часу! Влізай!

— Прізвище!

— Ти хочеш тут загинути?

— Прізвище скажіть!

— Лешек Страхонь. Влазь нарешті!

Вона схопилася за нижній щабель драбинки. Вертоліт пішов угору, дівчина повисла між небом та землею. У ту ж мить костельна вежа під ногами розпалася, і на тому місці, де вона щойно була, здійнялася чорна хмара попелу.

* * *

До кабіни вона залізла чорна з ніг до голови: попіл був на вбранні і на обличчі, у горлі та в очах. Вона спазматично кашляла, протираючи повіки, але тільки розмазала чорну пилюку разом із сльозами.

— Не три! — сказав Лис. — Спробуй вимити.

Сунув їй у ліву руку фляжку. Ніна налила води в долоню та промила обличчя. Трохи краще. Хоч і далеко від ідеалу, але набагато краще.

Коли вона відкрила очі, то перше, що вона побачила, був Яцек, червоний і очманілий від люті.

— Як ви так могли? Ви мусили прилетіти раніше!

— Не було такої можливо…

Хлопець замахнувся та вдарив Лиса. В обличчя, кулаком, щосили. Ніна завмерла. Це абсолютно суперечило всьому, що вкладали до цього часу їй у голову. Діти чи підлітки не били дорослих. Ніколи. Дорослих можна не любити, можна з ними сваритися та противитися їм, але Ніні навіть на думку б не спало підняти руку на дорослого. Це все одно, що намагатися вдарити Бога.

А Лис дозволив. Навіть не смикнувся, щоб відвернути обличчя. Прийняв удар, витер кров, що потекла з носа, та поглянув на скам’янілого від жаху Яцека.

— Сядь, — сказав спокійно. — За десять хвилин будемо на місці.

— А Марчін? — запитала Ніна, намагаючись звестися.

— Ми по нього повернемося. Ти також заспокойся.

Вона не мала наміру слухатися. Визирнула у двері, і Лис нервово схопив її за рукав светра.

— Інколи ви й справді мене дістаєте, — сказав, але не намагався посадовити її на місце силою.

Дівчина не могла відірвати очей від цієї картини. Від Руйнівника, який простував на схід, й досі вимахуючи мечем, хоча зруйнував уже все, що тільки міг, Дивилася на чорну пустку, яка донедавна була містом, і на єдиний будинок, що дивом вцілів — вірніше, на фрагмент будинку: позбавлене даху крило палацу, чотири стіни, які стирчали в небо, та хлопця, маленького з цієї висоти, наче пластилінова фігурка, що сидів у бальній залі під шеренгою високих, метри в чотири, дзеркал — брудних та порепаних дзеркал, в яких відбивалися його плечі, що тряслися від плачу.

* * *

— Це тому Марчін пішов до палацу, так? — здогадався Яцек. — Руйнівник атакує все, окрім себе самого, через те й оминув бальну залу, коли побачив власне відображення.

— От бач, яка це корисна річ — дедуктивний метод. Тільки спробував — і навчився.

Ніна загорнулася в ковдру, яку дав Лис. Тепер вони летіли понад горами і їхні засніжені верхівки блищали на сонці. «Гарний вид», — подумала вона і раптом затремтіла всім тілом. Спочатку думала, що це від холоду, бо пронизливий морозний вітер забирався всередину гвинтокрила, але, схоже, просто перехвилювалася. Вони сьогодні ледве уникли смерті — нарешті вона це усвідомила.

Вона заплющила очі, обійнявши коліна руками. В голові знову виникли картинки, спочатку неясні і ніяк не пов’язані одна з одною, наче сцени зі сну, який вона ледве запам’ятала. Але зрештою все проясніло і всі події склалися в логічний ланцюжок.

— Дзеркала у звичайному будинку не вистачило б? — Голос Яцека долітав до неї стлумленим, наче з‑за стіни.

— Ні, бо жодне дзеркало не було б настільки високим.

— Ага. Ти добре почуваєшся?

— Так, — пробурмотіла вона. — Я, здається… здається, я починаю пригадувати.

— Я також.

Вертоліт приземлився на невеличкому майданчику перед будинком із піщанику. Потім усе сталося швидко. Яцек зістрибнув на землю, Лис допоміг вилізти дівчині. Якийсь солдат повів їх до входу в будинок, і там вони вже потрапили в обійми Тамари та Хуберта.

— Ми дуже непокоїлися! — подруга відпустила Ніну, а потім обійняла Яцека.

— Вони хотіли, аби ми дочекалися вас у селі, але ми уперлися і сказали, що будемо чекати тут, — додав Хуберт.

— У нас ваші речі, можете перевдягнутися та помитися… — Тамара скептично глянула на Ніну, а молодша дівчина трохи засоромилася свого вигляду. Під курткою вона й досі була одягнена як для сну: у кальсонах та завеликій чоловічій сорочці. Про решту вона намагалася й не думати. — Ходімо, я знайду вам душ.

Душова виявилася невеличкою, але чистою, із рядом вичищених до блиску вмивалень та із двома душовими кабінками. Ніна з полегшенням роздяглася та пустила воду. Постояла так трохи, щоб гарячий струмінь бив її в спину, розслаблюючи напружені м’язи, а потім шматком сірого мила почала змивати кількаденний бруд. Тамара в цей час розповідала, намагаючись перекричати шум води.

— Ну от, щойно ви пішли до палацу на той бал, ми повернулися до пансіонату. Пані Ева лютувала, як побачила, що вас немає. Хотіла навіть оголосити розшук, і ми її ледь відмовили. Тепер я дуже про це жалкую, але що з того? І от ми чекаємо, чекаємо, а вас немає і немає, аж потім серед ночі, коли пані Ева надягала пальто, аби по вас йти, прибігла Кароліна з тим дивним листом, і ми всі налякалися. Пані Ева намагалася розпитувати малу, але та відповідала дивно: або «так», або «ні», а інколи і взагалі нічого не говорила. А коли пані Ева дала їй аркуш, то мала намалювала на ньому янгола, себе із зашитим ротом і щось наче… зачинену в кімнаті потвору, схожу на ту, яка була в колі у Маркотах.

«Тому Лис і наказав нам тікати», — подумала Ніна, вкотре намилюючи голову.

— І знаєш, що тоді пані Ева зробила?

— Навіть не уявляю! — крикнула Ніна, після чого вимила собі з вуха мило.

— Вона покликала пані Коцюбу, яка так і прийшла — у халаті і дуже зла, що її розбудили посеред ночі. А пані Ева почала у неї випитувати, що та знає про янголів і що там із тим дев’ятсот п’ятим роком. Пані Коцюба спочатку крутила, що, мовляв, гадки не має, але пані Ева, сама знаєш, вона з СБ, тож знає, як дотиснути людину.

«О,  це так, — подумала Ніна. — Так само як і Лис».

— Ну і пані Коцюба врешті‑решт сказала все.

— І що далі? — Ніна закрутила воду та почала витиратися рушником, якого Тамара кинула їй через двері кабіни.

— Далі було те, про що ми дуже шкодуємо, — зітхнула старша дівчина. — Пані Ева наказала нам спакуватися та сідати до автівки. Ми гадали, що поїдемо по вас, але вона виїхала з міста… Дорога була жахливою, кажу тобі, слизько, сніг і повно навантажених возів, що повзли як черепахи. І якийсь янгол, який читав у кожного в думках і вирішував, кому можна їхати. Ми прослизнули, бо один із возів перекинувся і виник страшенний хаос. Навіть янголи не ідеальні, еге ж?

«Не ідеальні», — погодилась подумки Ніна.

— Але нарешті ми доїхали до Кшеша, це таке невеличке село неподалік звідси. Більшість рушила далі, а в селі залишилися лише ми, два вози та одна вантажівка. В ній їхав той самий молодий міліціонер, що заходив до пані Коцюби. Пані Ева відтягнула його набік, вони трохи побалакали, а тоді вона сказала, що про нас потурбується міліціонер, а сама ніби поїхала вас шукати. Сказала, що це не затягнеться, що вона візьме авто й швидко вас привезе, а ми… ми їй повірили, бо, най йому грець, вона завжди здавалася страшенно впевненою в собі та компетентною, і взагалі…

— Знаю, — Ніна поспіхом одягалася, переступаючи босими ногами по холодній підлозі. — Я б теж так зробила на вашому місці. А якби ви поїхали з нею… Вона залишилася в минулому, так?

— Схоже на те, — неохоче визнала Тамара. — Потім ми теж хотіли повернутися за вами, клянусь, але ж дороги вже засипало снігом.

— А що з Кароліною? — Ніна відчинила двері.

— Не знаю, ми потім уже не бачилися.

Чи вдалося дівчинці прослизнути в минуле з усім своїм знанням? Чи вона залишилася у Вовчих Долах разом із батьком та матір’ю? Мабуть, Ніна вже ніколи про це не дізнається, і так само не довідається, що сталося з компетентною та впевненою в собі пані Евою. Можливо, авто зав’язло в снігу, а вона вийшла та спробувала добігти до палацу, перш ніж пробило тринадцяту? Можливо, хтось її затримав чи сталося ще щось таке непередбачене?

— Ідеш під душ? — запитала Ніна, але Яцек похитав головою.

— Спершу хочу щось з’їсти.

До їдальні йшли мовчки. Невідомо, що собі думали Хуберт і Тамара, але Яцек явно впав духом.

— Як вважаєш, що він зараз мені зробить? — запитав уже на вході до невеличкої зали. На столі пашіла каструля з гарячим гуляшем, а «він» — себто поручник Лис — накладав порції на тарілки.

— Сідайте та їжте, — сказав. — Ви, мабуть, дуже голодні.

Яцек нерішуче взяв ложку.

— Про інцидент у вертольоті я забуду, але пообіцяй, що більше таке не повториться, — додав Лис, і хлопець кивнув із великим полегшенням.

Гуляш з армійських консервів видався Ніні найсмачнішою їжею, яка вона куштувала останнім часом, може, навіть від часу, коли залишила дім. Тож вона жувала швидко і лише коли залишилася половина порції, дещо пригадала.

— Яке в нас сьогодні?

— Шосте березня, — відповів Хуберт. — А що, ви втратили відчуття часу?

— Трохи. Але не про це йдеться. Хіба не час нам вже до школи?

— Так, — визнала Тамара із широкою усмішкою. — І нас навіть намагалися відіслати, але ми не погодилися. Я від самого початку знала, що ви живі.

— А от я, відверто кажучи, вважав, що вам кінець, — чесно признавсь Хуберт. — Та не хотів їхати, поки не матиму стовідсоткову впевненість. Бо ми ж команда.

— Лис якось залагодив із моїм батьком та школою Хуберта, — додала Тамара. — Але спочатку ми аж дня три сиділи в тому забитому возами селі, наче дурні.

— Ну, хто дурень, той дурень. — Хуберт здавався ображеним.

— Ну, ти взагалі просто похмуро дивився вдалечінь.

— Я собі думав!

— І що надумав?

— Не сваріться, просто розповідайте по черзі, як воно було. Ви залишилися під міліцейським наглядом, а пані Ева повернулася до Вовчих Долів. Що далі?

— Ми чекали її до вечора, — тепер почав розповідати Хуберт. — А потім випав сніг і почалася така заметіль, що неможливо було вийти надвір. Якось ми зуміли заснути, хоча вже тоді знали, що пані Ева, скоріше за все, не повернеться. А вранці…

— Вранці наш міліціонер втік, — перехопила розповідь Тамара. — Поїхав своєю вантажівкою і навіть не попрощався з нами. Схоже, вирішив, що якщо пані Ева не повернулася, то він нічого їй не винен.

— А коли ми отак залишилися, ніхто не розумів, що з нами робити. Спочатку наш господар хотів відвезти нас возом до залізничної станції, але дружина не дозволила. В таку погоду, сказала, машина ще якось проїде, але віз та коні зав’язнуть у снігу. Ми, зрештою, також не надто поспішали виїздити.

— Чому? — запитав Яцек.

— Бо всюди на шляхах крутилися янголи, які читали думки людей. Здається, вони здогадалися, що комусь вдалося виїхати. А ми знали, що якщо вони до нас дістануться, то буде біда, тому сиділи в хаті, бо так було безпечніше. Наші господарі — така стара родина — дуже милі люди, хоч і зовсім прості. Особливо ні про що не розпитували, лише дали два матраци на горищі та їжу. Ми зі свого боку намагалися якось їм віддячити та допомагали по господарству.

— Хуберт навіть доїв корову, — втрутилася Тамара.

— Доїв, то й що з того? Моя тітка із села, я проводив у неї чимало часу. Нічого важкого.

— А потім по вас приїхав Лис, — здогадалася Ніна.

— Ага, — кивнула старша дівчина. — Сказав, що коли пані Ева не вийшла з ним на зв’язок, то він зрозумів, що сталася біда, і одразу поїхав. Звісно, він не одразу нас знайшов: поки те, поки інше. Зрештою ми зустрілися і поїхали разом з ним до іншого села, трохи більшого.

— Либонь, десь кілометрів за п’ять звідси. Зараз ми там живемо.

Тамара кивнула.

— Коли остаточно стало ясно, що нас не переконаєш повернутися додому, Лис найняв нам кімнату, а сам поїхав сюди.

— На базу Військ Прикордонної Охорони, — додав Яцек.

— Я здогадалася, що це база ВПО.

— З ним приїхали ще якісь люди, невідомо хто вони й звідки, і страшенно на нас тиснули. Що там і як, чи не помітили ми чогось дивного у Вовчих Долах? Я гадки не маю, чи наше знання допомогло їм чимось, але вони довго тут крутилися.

— І постійно думали, як би їм дістатися до Вовчих Долів. Спочатку намагалися проїхати джипом, потім бульдозером, але все застрягало у заметах. Тоді Лис зметикував взяти вертоліт. Начебто, вони позичили його у росіян, які прилетіли до Польщі на якусь виставку.

І тут за вікном почувся шум гвинта, а за мить на майданчику перед базою сів вертоліт. Четвірка підлітків підбігла до вікна саме вчасно, щоб побачити собаку, який вистрибував на землю, — тварина була явно незадоволена. За псом виліз Марчін. Хлопець уже не плакав, та коли йшов у бік бази, його обличчя Ніні дуже не сподобалося. Потім на землю вистрибнув солдат, який, на здивування дівчини, витягнув із кабіни Садкіеля. В янгола були скуті позаду руки, розчухране золоте волосся та великий синець під оком.

— Прокляття, — промовила Ніна.

— Най йому грець, — підтримав її Яцек.

* * *

— А той інший? — запитував Яцек, доганяючи солдата, який конвоював янгола. — Той великий, який нищив місто…

— Кажуть, що того іншого взагалі не було, — у молодого капрала було недовірливе обличчя, — що це просто така дефективна магія. Але найгіршим був той чортів собака: пів години минуло, доки ми з Петлею його впіймали та втягли до кабіни…

«Деперсоніфікована магія», — виправила його подумки Ніна.

Капрал долучився до пілота та заговорив до того російською, а дівчина сповільнилася, пропустивши вперед усю цю компанію: янгола, підлітків та військових. Потім, коли ті вже зайшли до будинку, вона попрямувала до поручника Лиса, який сидів на сходах із цигаркою в зубах.

— Це було нерозумно, — сказав поручник, коли дівчина всілася поряд. — Нерозумно та по‑дитячому.

— Я просто хотіла знати, — Ніна не мала сумніву, про що саме йдеться.

— Знання не завжди допомагає людині, — Лис випустив дим, який тепер повільно розвіювався в сутінках.

— Не завжди, але інколи допомагає. І тут не можна прийняти раціонального рішення, бо поки людина не знає всього достеменно, то невідомо, закінчиться це добре чи погано.

Лис відвернувся, але Ніна могла б заприсягнутися, що бачила на його губах легеньку усмішку.

— Що тепер буде? — змінила вона тему. — Із Марчіном та янголом?

— Із Марчіном — нічого. Відішлемо його до родичів, якщо якихось знайдемо, або до дитбудинку. СБ не опікується всіма сиротами, Ніно.

«Лише особливими, — подумала вона. — Такими, як я чи Хуберт».

— А янгол? Якщо вони зуміли перенести місто в минуле, а потім знищити всі сліди, це значить, що їхня магія значно сильніша, ніж ми собі уявляли.

— Знаю.

— І якщо влада довідається про це… Може дійти до серйозного конфлікту. Або навіть до війни.

— Знаю, — повторив Лис. — Я саме намагаюся такого уникнути.

— І для цього треба було побити Садкіеля?

— Я його пальцем не торкнувся, — зітхнув поручник. — Але він не пішов би з нами добровільно.

— Тому ви не мали нічого проти, коли його били інші.

— Якщо хочеш так це бачити. А тепер я піду до нього, ґречно вибачуся і запропоную чогось попоїсти… Що там їдять янголи?

— Те саме, що і люди.

— Чудово. В такому разі я запропоную йому трохи гуляшу, а потім ми поторгуємося.

— А що ми будемо робити в цей час?

— Ви підете спати. А спершу пообіцяйте, що нікому не розповісте про те, що відбулося у Вовчих Долах. Здатні зберегти таємницю?

— Останнім часом ми нічого іншого і не робимо.

Лис усміхнувся, цього разу значно ширше, а потім загасив цигарку та увійшов до будинку, а Ніна пішла слідом.

* * *

Марчін сидів у їдальні і навертав гуляш, та й про свого собаку не забував. На столі досі стояли чотири брудні тарілки, тож Ніна взяла їх та віднесла до кухні. Марчін не глянув на неї — ані коли вона виходила, ані коли повернулася та всілася навпроти.

— Яцек тут уже був, — пробурмотів хлопець. — Навмисно підійшов, аби сказати, що не хоче мене навіть бачити. Сказав, що я намагався вас вбити, й тому він не ручається за себе, якщо я колись знову перейду йому дорогу. Ти також маєш намір на мене кричати?

— Я вже звикла, що люди час від часу намагаються мене вбити, тому ставлюся до цього з розумінням. — Хлопець трохи скривився, а Ніна зітхнула. — Вибач, кепський жарт. Крім того, я вважаю, коли приховуєш від когось, як можна врятуватися, — це те саме, що вбивство.

— Я хотів сказати вам про дзеркала, — Марчін грібся в тарілці, надалі не підводячи голови. — Справді. Але…

— Що — але?

— Але він заборонив мені. Мовляв, кожен свідок, який залишився у живих, збільшує ризик, що комуністи про все довідаються.

— Він — це янгол?

— Так.

— Той самий, який проколов тебе рапірою? Бо це ж був він, так? Ти ж не бився з ніякою там Бестією?

Він неохоче кивнув.

— Бестія здохла сама. Ввечері того першого дня після… зникнення людей, вона припленталася до нашої квартири, влізла до кімнати, де ми її тримали, та й віддала кінці. Янгол прийшов пізніше. Влетів у вікно, вимахуючи отим своїм мечем, та репетував, що ми ж домовлялися не залишати свідків, і якого біса в місті, крім мене, ще двоє? Я намагався йому пояснювати, що і гадки не маю, як воно відбулося, але він не слухав, а просто кинувся на мене. А потім додав, що ми все одно всі загинемо, бо він викличе Руйнівника. Я не міг запитати, що він має на думці, бо був майже непритомний, але…

— Ти пішов до костелу, аби з ним порозмовляти.

Марчін знизав плечима.

— От ти і знаєш усе. Тепер вдовольнила свою цікавість? Чи маєш ще якісь запитання?

— Я не маю жодних запитань…

— То йди собі.

— Але…

— Йди геть. Я хочу спокійно закінчити обід.

Ніна встала. На порозі в останній раз глянула на Марчіна, який неспішно їв, все ще з опущеною головою. Вона ще розраховувала, що хлопець щось промовить, але той не відізвався ані словом.

* * *

Марчін залишився, а четвірка підлітків у супроводі молодого солдата помандрувала до недалекого села. Господарі, у яких спала Тамара та Хуберт, не надто радо сприйняли звістку, що ночівлі шукають ще двоє осіб.

— Хіба що на підлозі на матраці, — сказала жінка, скептично дивлячись на Ніну та Яцека. — Або нехай у сусідів спробують, може, хто їх візьме.

— Матраца вистачить, — поспішно запевнив Яцек, а Ніна лише кивала.

— Ми заплатимо вдвічі, — додав солдат, відтак торгівля скінчилася.

Допізна вони сиділи у невеличкій кімнаті над кухнею при світлі гасової лампи і не могли наговоритися. Спершу Ніна та Яцек, перебиваючи одне одного, розповідали їхні пригоди в спустошеному місті, потім Тамара з допомогою Хуберта повторила всю їхню історію.

— Я не розумію лише одного, — сказав врешті‑решт Яцек. — Яким дивом нас не перенесло в минуле? Га, Ніно?

— Чому ви на мене дивитеся? — роздратувалася дівчина. — Я знаю так само мало, як і ви.

— Але ж ти напевне про щось домислилася. Я ледве пам’ятаю, що я спершу кудись біг, а потім мене раптом затрусило немов щось завалилося, і я впав. Потім прокинувся на сходах, а решту ви вже знаєте.

— Я також пам’ятаю те трясіння, — визнала Ніна. — Здається, в ту мить я почала панікувати, скористалася силою та розвалила скриню й вікно, і… мені довелося випустити Бестію. А та не зробила мені кривди, доки я лежала непритомною. І тобі — також ні, хоча йдучи до виходу вона мала тебе проминути, — раптом дещо спало їй на думку. — Це вона нас врятувала. Бестія, от хто.

— І навіщо це їй? — Тамара скептично скривилася.

— Не знаю. Навряд чи з особливої симпатії до нас. Може, хотіла помститися: знала, що янголи хочуть перенести місто в минуле, тож вирішила, що в останні хвилини життя перекреслить їхні плани. І це їй вдалося, щоправда, сили вистачило лише на те, щоб втримати від перенесення тих трьох, до кого дотягнулася.

— І ще одного собаку, — додав для порядку Яцек.

— І одного собаку. Або Бестія просто хотіла померти в безпеці, у знайомому місці, а ми вціліли випадково, бо знаходилися поруч із нею. Це ж логічно, ні? Якщо янголи вміють переносити людей у часі, то чому Бестії не могли б затримати їх у сучасності? Бо ж і Бестії, і янголи — усі вони прибульці з одного світу.

— Для мене це достатньо логічно, — Хуберт сховав у кулак позіхання. — А тепер я пропоную йти спати, бо от‑от сонце зійде.

* * *

Уранці з’явився Лис, який зібрав їх всіх на подвір’ї біля криниці. Сонце гріло, і бурульки на даху танули, голосно крапаючи на розмоклий сніг великими краплями. У повітрі відчувався перший несміливий подих весни.

— Ви маєте вирішити, чи хочете повернутися, чи волієте залишитися ще на пару днів, — сказав Лис. — Яцеку, я повідомив твою матінку, що ти цілий та здоровий.

Хлопець коротко кивнув. Говорити клятому поручнику слова подяки було понад силу, але на повному обличчі промайнуло полегшення.

— Я залишаюся, — відразу заявила Ніна, а Хуберт її підтримав.

— Як ви, то і я також, — додала Тамара.

Найдовше роздумував Яцек, і Ніна, здається, здогадалася, в чому справа. Вона й Хуберт були відмінниками, тому наздогнати кілька — чи навіть кільканадцять — втрачених днів не було для них серйозною проблемою. Тамара не надто переймалася наукою, а от Яцек у школі вчився посередньо, і для нього додаткові пропуски уроків могли становити проблему. А крім того, він, вочевидь, думав і про мати, що непокоїлася про нього.

— Ти можеш повернутися, — сказала вона тихо. — Твоя мама…

— Я залишаюся, — хлопець втупився у сніг. — Зрештою, воно ж не затягнеться?

— Ні. Ми або домовимося з янголами за кілька днів, або все зійде нанівець.

Дівчина відчула, як їй стає холодно, незважаючи на сонце, що саме гріло в спину.

— Ви вважаєте, що домовитися з ними можливо?

— Уважаю, що можливо. Янголи не бажають відкритого конфлікту. Їхня магія сильна, але вона вимагає довгих приготувань. Ми маємо вогнепальну зброю, яка, може, й не настільки ефективна, зате діє одразу. Крім того, людей просто більше.

— А якби дійшло до війни, ми б виграли? — запитала Тамара.

— Скоріше за все, але… — Лис знизав плечима.

— За високу ціну, — договорила Ніна, і поручник погодився.

* * *

Вони мешкали в селі три дні. Після опівдня зазвичай прибігав Лис із останніми новинами, але переважно вони просто вбивали час. Тамара та Хуберт без особливого ентузіазму допомагали по господарству — тепер, коли господарі отримували за несподіваних гостей щедру платню, жоден з підлітків не відчував себе зобов’язаним щось тут робити. Ніна спробувала подоїти корову і, хоча визнала, що це повчальний досвід, воліла б його не повторювати; курки, качки та свині в сараї також мало її обходили. Тільки Яцеку гріла серце проста сільська праця. Ще вони проводили час катаючись на санчатах по снігу, що дедалі більш розмокав, а ще бігали в ближній ліс. Був початок березня, крига на струмку скресла, сонце з кожним днем пригрівало сильніше, а коли вони лягали спати, то чули монотонне крапання бурульок, що танули.

Тим часом у селі вешталися янголи: високі сяючі постаті у світлому одязі, босі, із розпущеним волоссям кольору золота, срібла та м’якого червоного дерева. Вони були мовчазні, ні з ким не розмовляли, а мешканці Любоня воліли триматися від крилатих якомога далі. Ніна вважала, що це через пошану та переляк, та коли сказала раз господареві, що янголи зовсім не янголи, той лише буркнув неуважно.

— Якось так я й уважав.

У вівторок дев’ятого березня з’явився Лис. Був украй зморений, чорні синці під очима, тільки зазвичай коротке волосся відросло, і вже легко було помітити: воно яскраво‑руде.

— Ходімо зі мною, — сказав він. — Покажу дещо цікаве.

— Удалося? — запитала Тамара, коли вони потопали на базу.

— Так. Врешті‑решт ухвалили: хай тримають місто в минулому за умови, що раз на рік усі, хто захоче, можуть повернутися до сучасності.

— Це хіба можливо? — здивувалася Ніна. — В тому сенсі, що якщо б їх змусити, то янголи могли б зробити так, що всі мешканці Вовчих Долів опинилися б у сучасності?

— Авжеж. Я давно таке підозрював, бо янголам надто вже було треба усунути всіх свідків. Але лише вчора вони визнали, що таке можливо. Сьогодні вранці ми досягли компромісу.

Вони дісталися бази, де на майдані їх вже чекали дві полуторки[17]. Одна забрала Тамару та Хуберта, а друга — Ніну з Яцеком. Там же опинилися й Лис із Марчіном. Яцек мовчав, трохи набурмосений, Ніна відвернула голову і дивилися кудись убік. Полуторки рушили, розхлюпуючи грязюку. Їхали на північ. Дівчина змежила очі і розплющила їх, лише коли виїхали на знайоме шосе. Було воно знайомим, але таки дещо іншим. Бракувало снігу, який іскрився б у світлі фар; самий лише освітлений весняним сонцем мокрий асфальт, а смереки навколо дороги давно позбулися білих капелюхів. Автівки проминули ділянку, де місяць тому (ніби це було дуже давно) їм під колеса дехто потрапив, відтак почали з’їжджати до Вовчих Долів, чи, точніше, до того, що залишилося від міста. Ніна знову заплющила очі: не в змозі була дивитися на чорну пустку, що тягнулася внизу. Яцек легенько торкнувся її ліктя.

— Приїхали, — сказав за мить, коли машина почала сповільнюватися.

Вони зупинилися перед палацом та увійшли по захаращеним уламками сходам до бальної зали. Потріскані та брудні дзеркала відбивали фігури гостей: п’ятьох підлітків та невеличкий військовий загін. Небо над ними було чистим та блакитним, вітер приносив із заходу свіжий запах хвойного лісу. Ніна трохи розслабилася, зняла капелюха, інші, йдучи за її прикладом, теж розстібували пальта та куртки. А військові, навпаки, напружилися і навели зброю на подіум, де ще зовсім недавно стояла дерев’яна скриня. Зброя в їхніх руках трохи — але примітно — тремтіла, а обличчя були дещо розгублені.

— Ви впевнені, що вони з’являться саме тут? — запитала Ніна.

Поручник Лис кивнув. Лише він і здавався абсолютно спокійним — або принаймні такого вдавав. Запалив цигарку й запах диму долучився до запаху талого снігу та смерек.

— Ми у центрі. Так стверджує Садкіель.

Але ж він міг нас всіх обдурити, подумалося Ніні. Втім, вона була впевнена, що комуністи якось підстрахувалися на цей випадок, але не збиралася розпитувати, як саме. Вперше вирішила, що про певні речі краще не знати.

Лис ледь устиг допалити свою цигарку, коли вціліле крило палацу раптом затремтіло. Ніна хитнулася і неодмінно впала б, якби не чоловік, що стояв поряд і підхопив її під лікоть. А тоді на помості повітря загускло і намалювалася висока пряма постать — невже пані Ева? Навіть у старезній довгій сукні, пошитій пів століття тому, вона була так само елегантною, як завжди. Пані Ева легко зіскочила з подіуму, наблизилася до Лиса, і вони коротко привіталися — як люди, що знаються так давно, що можуть спілкуватися і без слів.

— Повертаємося, — кинув поручник.

— Ні! Зачекайте! — запротестував Марчін. — Може, хтось ще прийде.

— Твій батько та твоя мати вирішили залишитися, — сказала пані Ева. — Кароліна хотіла піти зі мною, але я не могла забрати її проти волі батьків. Коли вона досягне повноліття, то вирішить сама, що робити.

— Я мав на увазі не батьків і не Кароліну.

Вони ще трохи зачекали, тиняючись залою туди‑сюди, аж поки не пригріло сонце. Яцек щось шепотів Тамарі, яка тихенько хихотіла, Хуберт дивився на небо з таким обличчям, наче шукав там, угорі, натхнення для своїх віршів, Ніна довго прикидала, чи не всістися на краєчок помосту, але тут все було таким брудним від болота та талого снігу, що вона просто стала дивитися у вікно. Надворі пробіг худий після зими лис, залишаючи по собі ланцюжок маленьких слідів, відтиснутих у попелі. Вітер став сильнішим, приносячи крики якогось птаха.

В бальній залі більше ніхто не з’явився.

— Ходімо, — сказав поручник Марчіну, який весь час стояв нерухомо, вдивляючись у помост.

Плечі хлопця трохи здригалися, коли він повільно розвернувся та пішов у бік виходу. Лис йшов поряд та щось говорив тихим голосом, а коли вони залізали до полуторки, то ще й обійняв хлопця та притулив до себе на кілька секунд.

«Він милий», — подумалося Ніні, і щось штрикнуло її під серцем. Раніше вона цього уперто не помічала, але поручник Лис й справді поводився як людина, яка звикла турбуватися про інших. Втішати Марчіна аж ніяк не входило в його службові обов’язки, але він робив це природно та не замислюючись — так само, як восени дорогою до Інституту Тотенвальд витирав сльози дитині, що саме плакала.

Поручник Даніель Лис був милою людиною, але це свого часу не перешкодило йому зіпхнути Яцека в холодну воду та тримати його там так довго, поки хлопець не розповів все, що знав. Ніна якийсь час роздумувала, чи таке робить його більше чи менше небезпечним, але не дійшла жодного розумного висновку.

¹⁷ Полуторка — вантажівка місткістю 1,5 т.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

ЕПІЛОГ

Через три тижні після свого чотирнадцятого дня народження Ніна прокинулася, як ще не було п’яти, і навшпиньки, щоб не розбудити своїх співмешканок, пішла до душової. Вмилася, вдяглася у речі, які приготувала попереднього вечора, а потім відчинила вікно. Вже пару місяців тому вона зрозуміла, що з душової для дівчат на першому поверсі можна вилізти назовні, треба лише зістрибнути на низький навіс над класом біології, а потім — на землю.

Досі це була теорія, а зараз випала нагода перевірити це на ділі.

Вона перекинула ногу через підвіконня та досить спритно приземлилася на навісі. Черепиця була мокрою від нічної грози і до поверхні прилипло листя клену, що його вітер зірвав із дерев неподалік. Сад огортала вранішня імла, повітря пахло холодом та свіжістю. Ніна зсунулася на край даху, спустила ноги та стрибнула на стежку. Під ногами затріскотів гравій. «Щораз вдається краще і краще», — подумала вона, обсмикуючи задерту спідницю.

Вона пробігла садом аж до високого клена, який ріс достатньо близько до стіни, аби по ньому залізти, а потім пройтися товстою гілкою на інший бік. Старші дівчата часто користалися цим способом, коли бігали на побачення з міськими хлопцями або із хлопцями з такої ж монастирської школи. Але черниці, мабуть, щось підозрювали, бо останнім часом балакали, що дерево треба зрубати.

За п’ять хвилин Ніна вже прямувала до вокзалу. До відходу потяга залишалася чверть години, тож часу їй вистачало. В касі вона попросила білет до Торуня, намагаючись при цьому зробити впевнену міну, наче в тому, що дівчина‑підліток сама‑одна вибирається рано‑вранці в поїздку, не було нічого дивного. Все минулося дуже вдало, бо касирка ледве звернула на неї увагу, втім, можливо, що жінка була надто заспаною, аби замислюватися над віком Ніни.

Дівчина вийшла на перон. Там вже стояла старенька, з кошиків у неї стирчало якесь бадилля. Вона також підозріло оглянула дівчину, але та спокійно витримала її погляд.

Потяг приїхав вчасно, посвистуючи та викидаючи з труби хмари білого диму. Старенька з кошиками та Ніна всілися; дівчина про всяк випадок зайшла до порожнього купе, подалі від усіх. Попереду були кілька годин поїздки, і вона вже пошкодувала, що не взяла нічого поїсти та попити. Вчора вона навіть подумала, щоб забрати зі столу після вечері пару шматків хліба, але в неї не вистачило нахабства; крім того, якби її впіймали на тому, що вона виносить та ховає їжу, то вона не зуміла б це пояснити.

У Торуні вона купила в магазинчику біля станції булку та кефір. Сніданок (а може, й ранній обід) вона з’їла на лавці в парку, потім відвідала костел, що знаходився неподалік, і зрештою вирушила в подальшу подорож, розсудливо придбавши перед тим пару пляшок оранжаду.

До Седлиць вона дісталася по четвертій, голодна та спрагла, бо напою не вистачило надовго. Розпитавши перехожих, вона дійшла до Карпатської вулиці, потім відшукала потрібний номер та під’їзд. Але вже перед подряпаними дверима ладна була відступити, її охопив крижаний переляк. «Який у тому сенс?» — подумала вона. Навіщо вона взагалі сюди приїхала?

«Але якщо зараз просто повернутися до Богуславця, — думала вона, — вся ця мандрівка зовсім безглузда». Тож вона таки штовхнула двері й на нетвердих ногах, поволі, наче йшла на власний похорон, піднялася на третій поверх.

Вона натиснула дзвоник, одночасно вдихаючи запах старого дерева. Над сходами кружляли підсвічені сонцем пилинки, в одному приміщенні грало радіо, а в іншому шуміла вода та дзвенів посуд у мийці. Тільки із середньої квартири, перед дверима якої дівчина стояла, не чулося ані звуку. Ніна вирішила, що дома нікого немає, і вже навіть зраділа, коли за дверима почулося легеньке шурхотіння. Хтось йшов, а скоріше, обережно крався. Хтось глянув у двірне вічко, а потім тихий голос запитав:

— Хто там?

— Ніна Па… Марчак. Ви мене не знаєте. Я прийшла порозмовляти про вашого сина. Про Лешека, — додала вона швидко, бо зрозуміла, що в жінки може бути кілька синів.

— Лешек мертвий.

— Знаю.

Ніна підготувала цілу промову, але раптом їй не вистачило слів. Тож вона просто стояла перед дверима у вихорі куряви, вдихаючи сухий запах дерева. Їй не відкриють, подумала Ніна, але за мить дзвякнув ланцюжок і двері трохи прочинилися.

— Заходь.

* * *

Коли за півгодини вона виходила з кам’яниці на вулиці Карпатській, уже не боялася, зате губи її тремтіли від стримуваного ридання. Але розплакалася вона лише за рогом. Витираючи сльози рукавом, йшла в бік вокзалу. Люди, яких вона минала, дивилися на неї з подивом, але їй було байдуже. Також вона не звернула уваги й на автівку, яка під’їхала ззаду, сповільнилася, а потім зовсім загальмувала.

— Сідай, — сказав знайомий голос.

Ніна пришвидшила крок, але автівка не відставала.

— Ніно, прошу тебе!

Вона топала, вперто вдивляючись перед собою, аби лише не дивитися на машину, яка їхала поруч. Діставшись вокзалу, вийшла на перон та всілася на лавці. За мить біля неї присів поручник Лис.

— Дати тобі носову хустинку? — запитав він.

— Ні. І я зовсім не плачу.

— Це добре, — чоловік, вочевидь, прийняв брехню, не кліпнувши оком. — А ти маєш гроші на зворотній шлях?

— Аякже.

— Але я готовий закластися, що на обід уже не вистачить, так? Може, нам треба збільшити тобі кишенькові витрати.

Вона не відповіла. Вона взагалі не мала наміру говорити. Але час минав, а Лис все ще сидів поруч.

— Потяг буде лише за дві години, — сказав він. — Якщо я правильно розрахував, ти плануєш їхати через Торунь, а значить, до Богуславця дістанешся вранці біля шостої. Якщо в тебе й справді є гроші.

Ніна мовчала.

— Тому я пропоную таку умову: ми щось попоїмо і порозмовляємо, а потім я відвезу тебе до школи. Якщо поквапитися, встигнемо до смерку, а сестрі Анзельмі вигадаємо якусь казочку. Що ти на це скажеш?

Вона тільки здвигнула плечима — і без того було ясно, що її карта бита. Була голодна, хотіла пити, а крім того, не мала впевненості, чи їй вистачить грошей на зворотній квиток. Ще вчора вона вважала, що вистачить, а сьогодні… Сьогодні вона вже сумнівалася.

Лис дав їй на роздуми щось так хвилин із п’ять, аби вона могла зберегти хоча б трохи гордощів. Потім встав.

— То що, я умовив тебе пообідати?

Витираючи останні сльози, вона рушила за ним до виходу.

* * *

— Як ви мене знайшли? — запитала Ніна, коли вони вже сиділи в ресторані і насолоджувалися славетним віденським шніцелем.

— Сестра Анзельма зателефонувала мені сьогодні вранці: мовляв, ти кудись зникла, і я здогадався, куди ти могла податися, тож приїхав. Тож все просто. А от що для мене загадка, яким дивом ти знайшла Лешека?

Ніна завагалася, але зрештою видобула з кишені спідниці м’ятого конверта. Лис відкрив його та розгорнув аркуш паперу, де виразним почерком було написано таке:

Шановний пане Кубішевич!

У відповідь на лист Вашої канцелярії, повідомляємо, що Леслав Страхонь донедавна був членом нашої парафії. На жаль, хлопець помер восени. Може, більше інформації Ви отримаєте від його матері, пані Катажини Страхонь, яка мешкає на вулиці…

— Що це?

— Це відповідь на один із моїх листів. Я розіслала їх понад п’ятсот, до всіх великих парафій в країні.

— Від імені адвоката Пьотра Кубішевича?

Вона кивнула.

— Написала, що від імені мого клієнта з Америки шукаю хлопця віком від десяти до чотирнадцяти років, якого звуть Лех або Леслав, на прізвище Страхонь, який живе на території Польської Народної Республіки. Додала також, що за непідтвердженою інформацією, цей хлопець міг померти або загинути восени того року, через те прошу про контакт із найближчими родичами. Як зворотну адресу я дала поштову скриньку і витратила на марки всі кишенькові гроші. Папір з канцелярії мені допомогла отримати Лілька, нова дівчина в школі. Її дядечко працює адвокатом. Також вона позичила печатку, щоб поставити її на всі листи. І, до речі, я не сказала пані Страхонь нічого такого, чого та не повинна була знати. Не підставила б її таким ось чином. Я не дурна.

— Знаю, що не дурна. Я лише не розумію, чи мені дивуватися твоїй спритності, чи втішатися, що ти нарешті знайшла собі подругу.

Ніна подумала про Лільку, яка прийшла до школи в середині другого семестру. Це була висока незграбна дівчина із сентиментальними поглядами на світ: любила сидіти в кіно та зітхати за гарними акторами, а надто за Кларком Ґейблом, за якого зібралася заміж. Ніна з певним відчуттям вини (бо Лілька була нешкідливою та милою) вважала її доволі нерозумною, а вона у свою чергу бачила в Ніні дивачку, що надто пне вгору носа. Проте дівчата трималися разом, бо обидві однаково уникали шкільного товариства: одна як атеїстка, друга як єврейка.

— Так, у мене є подруга. А сестра Іммакулата вже не вчителька біології, бо її перевели до праці на кухні. Я подумала собі…

— Що? — Лис відсунув порожню тарілку.

— Що раптом Марчін розповів про неї та про мене вам, а ви вже…

Вона замовкла, бо подумала, чи розумно з її боку таке говорити. Чого б то Марчін мав розмовляти з Лисом саме про Ніну? І яким дивом комуністи могли зробити так, аби понизити черницю з вчительки до посудомийки? І все ж факт залишався фактом: сестра Іммакулата вже не навчала біології, а Ніні можна було більше не боятися. І якщо це влаштував Лис, слід було йому подякувати.

— Ти наситилася? — Лис кивнув на тарілку Ніни, де ще залишалося пів шніцеля.

Вона машинально кивнула, відчуваючи сльози на очах. А чого вона, власне, там чекала? Що мати померлого кинеться їй в обійми, притулить до серця та все пробачить? Авжеж, вона мала визнати, що десь таке ходило в її голові. Тим часом пані Страхонь спершу плакала, взагалі не слухаючи дівчину, а коли Ніна видавила з себе: «Померти повинна була я, вибачте», — та раптом заспокоїлася й холодно підтвердила: «Звісно, це повинна була бути ти».

* * *

У тридцяти кілометрах за Седлицями небо захмарилося, а тоді по даху автівки затарабанив дощ. Лис збавив швидкість, Ніна стежила, як щіточки ритмічно рухаються по склу — ліворуч, потім праворуч… Це, схоже, була справжня буря, а не звичайна злива; поодинокі краплі швидко перетворилися на товсті, наче мотузки, потоки води, а потім — і на справжній водоспад. Лис скидав газ, аж поки машина зовсім не зупинилася і завмерла на узбіччі.

— Перечекаємо, — сказав він і запалив цигарку.

Дівчина мовчала, дивлячись на потоки дощу, що стікали по склу. Поручник трохи відчинив вікно, аби випустити дим, і всередину вдерся холодний мокрий вітер.

— Смерть того хлопця не на твоєму сумлінні, — відізвався він за мить.

— Знаю, це була ваша вина.

— Я гадав, що ти давно забула про це.

— А я пам’ятаю аж надто добре. І якщо ви думаєте…

— Що саме?

— Яцекові ви дозволили себе побити. Ви зробили це навмисно, щоб дати йому шанс хоча б трохи відігратися. Щоб він не міг вас так сильно ненавидіти. Але зі мною такий номер не пройде. В тому сенсі, що…

Ніна трохи заплуталася, тож швидко спробувала зібратися з думками. Вона не мала особливих причин ненавидіти Лиса і певним чином навіть завдячувала йому, хоча ця вдячність одночасно викликала в ній докори сумління. Іноді вона дуже злилась: чому, рятуючи її життя, він повинен був одночасно приректи когось іншого, так що зрештою вона постійно відчувала себе винною?

— Якщо вам здається, що… що я скористаюся своєю силою, щоб вас скривдити, а потім пошкодую про це, то ви дуже помиляєтеся. І дружби між нами не може бути, це точно.

— Я й гадки не маю, про що ти говориш.

— Та все одно, — дівчина вперто дивилася у вікно. — Я просто хочу, щоб ви про це знали.

Коли злива вщухла, вони рушили далі і про всяк випадок переключилися на абсолютно нейтральні теми, як‑от англійська література (Лис любив Діккенса, який Ніні абсолютно не подобався) і художники раннього бароко (обоє вони погоджувалися в тому, що Караваджо — чудовий митець).

Поміж тим вона спробувала запитати про пані Еву й про те, що було з нею в 1905 році, але поручник відповів, що жінка, як схоче, сама розповість Ніні.

До Богуславця вони доїхали пізно, після десятої, але сестра Анзельма досі не спала. Вийшла на поріг та суворо дивилася на їхню автівку, а потім іще суворіше — на дівчину, яка показалася з дверей.

— Уперед, кроком руш, — підбадьорив Лис. — Я все вирішу. Побачимося за місяць.

— На початку канікул?

— Так. Приїду за тобою та Хубертом.

Коли вона підіймалася сходами, Лілька в нічній сорочці вихилилася за поручні.

— То як? — запитала вона пошепки. — Вдалася твоя таємна місія?

— Так, — відповіла Ніна, бо їй дещо таки вдалося.

Але вона думала не про поїздку до Седлиць. Вона думала про канікули. Візит Лиса означав зустріч із Тамарою, Яцеком та Хубертом (хоча цього останнього вона мала шанс зустріти раніше, бо час від часу бачилися в місті), а також — чимало нових пригод та небезпек.

І вона раптом відчула, що вже не може дочекатися.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.