Переклад з італійської — Віктора Степанова.

«Ulysses Moore» and the related logo are copyright, trademark and exclusive license of Atlantyca S. p. A. All Rights Reserved. The moral right of the author has been asserted. All names, characters and related indicia contained in this book, copyright of Atlantyca S. p. A., are exclusively licensed to Atlantyca S. p. A. in their original version. Their translated and/or adapted versions are property of Atlantyca S. p. A. All rights reserved.

No part of this book may be stored, reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording, or by any information storage and retrieval system, without written permission from the copyright holder. For information address Atlantyca S.p.A.

© 2005 Atlantyca S.p.A., Italy.

© 2018 Mondadori Libri S.P.A for PIEMME.

© 2018 переклад українською мовою, ПП «АССА».

A story by Pierdomenico Baccalario.

Illustrations and graphic project by Iacopo Bruno.

Original title: La Bottega delle Mappe Dimenticate

International Rights © Atlantyca S.p.A.,

ia Leopardi 8 — 20123 Milano — Italia — foreignrights@atlantyca.it — www.atlantyca.com

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-96-1

Аннотація

Відчинивши потаємні двері вілли Арго, близнюки Джейсон і Джулія та їхній товариш Рік знаходять корабель, на якому можна мандрувати в часі. На хвилях власної уяви (чи, можливо, за чиєюсь вказівкою?) вони вирушають до Стародавнього Єгипту, де на них чекають секретні лабіринти, нові друзі, небезпечні вороги і, звичайно ж, загадки та головоломки. Але хто й навіщо відправив їх у минуле? І що так надійно сховано у місці, якого вже давно не існує?

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

До уваги читача

Наш співробітник врешті спромігся перекласти другий зошит Улісса Мура, розшифрувавши записи. Але таємницю Кілмор-Кова та його мешканців досі не розгадано… Отже, він вирішив затриматися ще трохи в Корнуоллі, щоб довідатися більше. Якщо перед тим, як поринути в нові пригоди, вам цікаво дізнатися, що сталося раніше, відкрийте останню сторінку цієї книжки…

Редакція «Пароплава»

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Лив дощ, небо було чорним, як смола. У невеличкій вежі вілли Арго, що притулилася на самому вершечку скелі, блимало світло, то посилюючись, то слабшаючи під поривами вітру. Дерева в парку гнулися, мов трава. Морські хвилі здиблювалися білою піною і гучно билися об скелі.

Нестор, садівник, уже вкотре перевірив, чи всі вікна зачинено як слід. Він повільно кульгав із кімнати в кімнату, лавіруючи в пітьмі поміж химерними меблями. Спритно оминав висунуті шухляди, кути столів, індійські та африканські статуї, вчасно нахилився у вітальні саме перед тим, як пройти під старовинною люстрою з венеціанського скла. І не дивно — за довгі роки вірної служби він до найменших дрібниць вивчив кожен куточок цього будинку.

Проминувши сходи, Нестор дійшов до критої тераси. Він зупинився, щоб поглянути на потемнілий від зливи сад, і прихилився спиною до п’єдесталу статуї жінки з рибальською сіткою в руках. У яскравому світлі двох ліхтарів, що заглядали до тераси крізь великі вікна, прекрасна рибалка здавалася живою.

Нестор енергійно потер руки і піднявся сходами, вздовж яких на стіні висіли портрети колишніх господарів будинку. Він зайшов до кімнати у вежі, окинув швидким поглядом зошити та колекцію моделей кораблів, а потім, шкутильгаючи, повернувся на перший поверх. Садівник пройшов через арку, що вела до кам’яної кімнати, і увімкнув світло.

На підлозі — там, де діти після вечері билися над розгадкою головоломки з чотирма замками — валялися аркуші паперу.

Дикобраз. Алігатор. Лев. Ібіс. А потім двері відчинилися…

Нестор дивився на почорнілі від часу двері, вкриті подряпинами та припалинами. Зараз вони були замкнені з того боку. Ніяк не відчиниш.

— Що ж, сподіваюся, з дітьми все добре… — прошепотів садівник, погладивши рукою холодну дерев’яну поверхню Дверей Часу. Він поглянув на механічний годинник — подарунок давнього друга-годинникаря: довгі, гострі стрілки повільно рухалися по колу. — Мали б вже прибути на місце… — пробубонів Нестор, стискаючи зуби від внутрішнього напруження.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Прибравши з лоба пасмо волосся, що спадало йому на очі, Джейсон промовив:

— Тут якийсь коридор.

— І трохи світла, — додала сестра.

Рік, який ішов слідом за близнюками, поклав до кишені недогарки свічок:

— Здається, потеплішало…

Вони пройшли ще трохи коридором, плутаючись у тому одязі, який знайшли у скрині на кораблі: завеликих штанях та сорочках, а ще — у геть незручних сандалях із дерев’яною підошвою.

Рік мав рацію: в коридорі було значно тепліше, ніж у гроті, де стояла «Метіда».

Джейсон нахилився, щоб краще роздивитися підлогу.

— Пісок, — повідомив він, — підлога вкрита піском!

Джулія легенько провела рукою по стіні, викладеній з кам’яних блоків. Темний камінь значно відрізнявся від того, з якого складалася Солона скеля.

— Може, ми йдемо прямісінько до жерла вулкана, — спробувала пожартувати дівчина.

Рік обернувся. Двері, через які вони сюди потрапили, повністю зливалися з кам’яною поверхнею стіни. І якби він не знав, то зроду б не здогадався, що вони там є. Хлопець несвідомо поправив на плечі моток мотузки, який все ж таки прихопив із собою, незважаючи на кпини близнюків.

Джейсон нервово присвиснув.

— Обережно, дивись, куди ноги ставиш! — попередила його сестра. — Інакше втрапиш у якусь пастку!

Вони завернули за ріг і опинилися в іншому коридорі з вузькими сходами, що вели нагору. Світло проходило крізь заґратовану стелю. Джейсон став під сонячні промені, що лилися зверху, і задоволено промовив:

— Нарешті хоч трішки сонця!

Рік недовірливо похитав головою:

— Це неможливо! Не може бути, щоб промайнула цілісінька ніч, поки ми були у гроті!

Джулія подивилася на свій годинник і тільки тепер помітила, що він зупинився:

— Може, то вже світає? — припустила вона.

Рік став поряд із Джейсоном під світловий дощ.

— Якщо дивитися звідси, то я б сказав, що сонце вже підбилося високо. Інакше світло б не потрапляло в це підземелля. Неможливо… Не віриться, що минуло так багато часу!

— Але це б пояснило, чому я такий стомлений, — заперечив Джейсон, чухаючи подряпини на грудях.

— А хтось хоч уявляє, де ми? — втрутилася Джулія, підходячи ближче до хлопців.

— Гадаю, під Солоною скелею… тільки дещо далі від вілли Арго, — відповів Рік.

— Тоді саме час переконатися, чи це насправді так, — заявив Джейсон, ступаючи на першу сходинку.

Друзі вже дісталися майже середини сходів, як раптом зверху, крізь ґрати, почулися чоловічі голоси. Рік і близнюки завмерли від несподіванки:

— …цілий віз найкращої смоли!

— То ти вже перевіз її на ринок біля мастаби?

— Де там! Хіба сьогодні проїдеш з усіма тими перевірками та заборонами?!

— Дякуй фараонові!

— Аякже! Але я буду йому ще більше вдячний, якщо він наступного разу сидітиме собі вдома!

Голоси віддалялися і врешті зовсім зникли, а діти приголомшено перезирнулися.

— Ви це чули? — запитала Джулія.

— Чітко та ясно, — спокійно відповів їй Джейсон і знову рушив нагору.

— А слово «фараон»?

— Ага! Фараони — це такі великі дикі кури.

— Ріку?

Рудоволосий хлопець мовчки розкрив «Словник забутих мов» і почав перегортати сторінки.

— Хвилинку, Джуліє. Я шукаю, що таке «мастаба».

Дійшовши до верхньої сходинки, Джейсон зупинився перед стіною із сирцевих цеглин, яка перекривала прохід.

— Джейсоне, а ти знаєш, що таке «мастаба»? — запитала в нього сестра, підходячи ближче. Потім вона побачила стіну і вигукнула: — Тільки не кажи мені, що звідси немає виходу!

Джейсон почав постукувати кісточками пальців по цеглинах і відповів:

— Здається, немає. Але навряд чи ця стіна зупинить нас надовго. Вона не надто міцна.

— Мастаба, — почав читати Рік, — давньоєгипетська ритуальна будівля, гробниця у вигляді піраміди з усіченою вершиною. — Голос хлопця потроху ставав тихішим: — зсередини прикрашалася рельєфами та написами. Вхід до похоронної камери зазвичай прихований, щоб запобігти проникненню розкрадачів гробниць.

Очі Джулії збільшилися від здивування:

— Давньоєгипетська гробниця? Похоронна камера? Розкрадачі? — вона різко повернулася до брата і сердито вигукнула: — Джейсоне!

Рік закрив «Словник забутих мов», промовивши:

— Ущипніть мене, бо я, мабуть, сплю!

— Джейсоне, — наполягала Джулія, — що ти від нас приховуєш?

Насправді Джейсон був приголомшений не менше за інших. Але його сестра правильно зрозуміла, що він не стільки здивований, скільки задоволений.

— Отже… це справді працює саме так!.. — пробурмотів хлопець, спершись спиною на цегляну стіну. Джейсон пригадав, як мріяв, тримаючи штурвал «Метіди», коли корабель стояв як укопаний. І як йому вдалося зрушити його з місця силою власних думок та бажання досягти омріяної мети… — Це Єгипет!

Рік подивився на Джейсона, потім на Джулію, озирнувся довкола і нарешті кивнув:

— Авжеж. Ми вже не в Кілмор-Кові. Це не може бути Кілмор-Ков.

Джулія отетеріла:

— Тобто як це не Кілмор-Ков?

Рік вказав на ґрати у них над головами:

— Ти чула, про що розмовляли ті чоловіки? Смола, мастаба, фараон…

Джейсон прикусив нижню губу, стримуючи посмішку.

Джулія різко повернулася і попередила, погрозливо вказуючи на нього пальцем:

— Годі тобі, Джейсоне, бо…

Але вона не встигла договорити. Хтось почав стукати з іншого боку цегляної стіни.

Незадовго до півночі, коли гроза посилилася, у Кілмор-Кові засвітився маяк. На вершечку вежі з’явилося сліпуче жовтогаряче сяйво здоровенної розжареної лампи. Згодом, після кількох спроб, увімкнувся механізм обертання, і два білих прожектори почали розсікати пітьму, повільно пересуваючись по колу.

Світло маяка падало в море і губилося вдалині, потім проходило дахами будівель, як величезне око надійного сторожа.

Містечко спокійно спало під його невсипною вартою.

Порожніми вулицями мчала одна-єдина автівка. На таких зазвичай їздять крутії та бандити: чорна, потужна, напхана найновішими технічними пристроями. Склоочисники останнього покоління ковзали на лобовому склі, наче спринтери-ковзанярі. Автівка заїхала на пагорб. Скло зі спеціальним сонцезахисним покриттям виявилося безпорадним перед потужним світлом маяка, що осяяло машину, як удень. Зненацька засліплений водій різко натиснув на гальма.

Із заднього сидіння тієї ж миті зарепетував жіночий голос, загримали на всі лади прокльони, і нарешті лайка завершилася тирадою:

— Не смій так робити! Чуєш? Ніколи!

У відповідь водій пробурчав щось нерозбірливе, потім увімкнув першу передачу, перейшов на другу і почав з’їжджати вниз, до центру міста. Проїхав повз невеличкий пірс, залишивши маяк позаду, і згодом звернув у одну з вузеньких, звивистих вуличок, що здиралися вгору від моря.

— Не сюди! — знову розгнівалась жінка на задньому сидінні.

— Але так швидше, — відповів їй водій, поглянувши у дзеркало заднього виду.

Довгі бузкового кольору нігті пасажирки хижо блиснули у темряві.

Автівка виїхала на круглу площу, у центрі якої височів величний пам’ятник якомусь вершнику. Під черевом бронзового коня ховалася від дощу зграйка чайок.

«Ось для чого годиться мистецтво! » — зіронізував про себе водій.

Розвернувшись, він втиснувся у вузесенький, не набагато ширший за саму машину провулок, над яким майже торкалися один одного дахи старовинних будинків. Із стічних труб потоками лилася дощова вода.

— Приїхали, — промовив водій, виїжджаючи з провулка.

Не встигла щітка склоочисника зробити зворотний рух, як водій зупинив автівку перед низеньким двоповерховим будинком із терасою, повною квітів, гарненькою мансардою та двосхилим дахом.

— Чудово, — проспівала пасажирка, щедро обдала себе парфумами і відчинила дверцята автівки: — Ходімо, хутчіше!

— Що, і мені треба йти?!

— Ти хіба забув, що маєш зробити, Манфреде? — злісно просичала Облівія Ньютон і рушила до старого будинку, не зачинивши дверцята.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Стук у стіну повторювався. Один. Два. Знову один. Знову два.

— Повертаймося… — прошепотіла Джулія, але Джейсон зробив їй знак, щоб помовчала.

Стук, ще один.

Стукали легенько, ніби хтось з іншого боку намагався зрозуміти, наскільки міцна та стіна.

— Чому вони стукають? — пошепки спитала Джулія.

— Хтось почув, як ми розмовляємо, — відповів Рік, — і тепер перевіряє товщину стіни, як то раніше робив твій брат.

Джейсон притулив вухо до стіни.

— Ну, що ти чуєш? — запитала в нього сестра.

— Тебе, помовч!

Джейсон і собі двічі постукав по стіні.

Джулія невдоволено скривилася:

— А тепер що ти робиш?

— Відповідаю.

Рік, який стояв позаду, недовірливо похитав головою:

— Чи це слушна думка? Не впевнений, що треба повідомляти їм, що ми тут…

З іншого боку стіни пролунали два стуки. Потім ще один, сильніший, на що Джейсон відповів так само двома і одним ударом.

— Джейсоне, — розлютилася сестра, — ти чув, що каже Рік?!

— Тссс! Там щось відбувається…

Діти почули звуки, природу яких важко було зрозуміти. Потім на якусь мить запанувала тиша, і врешті пролунав гучний, пронизливий виск.

— Ти чула?

— Т-т-так.

— Що то було?

— Скрегіт. Заліза об камінь.

Діти знову прислухалися, але здавалося, що незнайомець по той бік стіни полишив спроби достукатися до них. Несподівано прямо зі стіни рвучко вилетіла хмарка пилу.

І знову спрацювала Джейсонова інтуїція: він відсахнувся від стіни і крикнув друзям:

— Хутко! Тікайте!

Почувся гуркіт. У повітря піднялася велика хмара білого пилу.

Джулія кинулася вниз сходами. Спритно оминула Ріка і побігла щодуху, охоплена пилюгою. Вона не озиралася, чула тільки, як Джейсон кричав їй услід:

— Тікай! Тікай!

І помітила, що Рік теж біжить слідом за нею. Вона прискорилася, завернула за ріг під гуркіт цеглин, які падали, котилися і перескакували одна через одну. Позаду Рік, кашляючи, без упину повторював:

— Швидше, швидше!

Не здатна ні про що думати, охоплена панікою, Джулія добігла врешті до дверей, через які вони сюди потрапили, потягнула їх на себе й перескочила через поріг.

Дівчина опинилася у пітьмі, перечепилася через щось і втратила рівновагу.

Впала на килим.

На килим?

Джулія обернулася і побачила, як Двері Часу зачиняються з характерним клацанням, а на підлогу осідає легенька хмаринка пилу. Гамір, крики Ріка та її брата стихли за зачиненими дверима.

Джулія скочила на ноги, ніби її підкинуло пружиною.

Двері Часу?

Де вона опинилася?

Килим, столик, відсунута вбік шафа, блакитний диван, кілька крісел. Дощ щодуху лупцює у шибки вікон.

— Вілла Арго? — промовила вона вголос. Потім побачила тінь чоловіка і скрикнула.

Нестор і собі скрикнув від несподіванки й випустив із рук аркуші, що читав до цього.

Коли обоє врешті трохи заспокоїлися, Нестор запитав:

— Ти як, Джуліє?

Вона розкрила було рота, але так і не змогла промовити ані слова. Лише невідривно дивилася на Двері Часу та хмарку пилу, що просочилася до кімнати.

Нестор знову звернувся до дівчини:

— А інші де?

Джулія схилила голову. Двері Часу зачинені. Їхня поверхня вкрита подряпинами та підпалинами. А чотири замкові шпарини у формі ромба здалися дівчинці обличчям злого клоуна, який зараз кепкував із неї.

Ні Ріка, ні Джейсона. Вона сама.

Джулія заперечно похитала головою:

— Не знаю, — відповіла вона з розпачем, — я не знаю.

Шістдесятип’ятирічна пані Клеопатра Біґлз, яка все своє життя прожила в Кілмор-Кові, прокинулася через те, що хтось стукав у вхідні двері. Вона навпомацки відшукала шнурок нічника й ввімкнула світло.

— Що там таке, Антоніо? — запитала жінка в одного з двох котів, що спали на ліжку в неї в ногах. — Ти теж чув?

Антоніо заскочив на підвіконня й виглянув у вікно: його спина вигнулася, хутро настовбурчилося, а хвіст став щіткою. Другий кіт спав собі далі, ніби нічого й не сталося.

— Шкода тебе будити, Цезарю, але там до нас, здається, хтось прийшов.

Пані Клеопатра потерла очі, вхопила старомодного будильника, що гордо височів на тумбочці поряд із сімейною світлиною. Вона примружила підсліпуваті очі й побачила, що тільки-но перевалило за північ.

— Кого це принесло в таку годину?!

Але хто б там не був, він знову, ще дужче, загупав у двері.

— Та йду вже, йду! — пробуркотіла пані Біґлз, намагаючись ногами намацати вовняні капці під ліжком, і випадково наступила на хвіст третьому коту, який із переляку вискочив на спинку ліжка. — Вибач, Марку Аврелію!

Вона як-небудь пригладила сухорлявими руками скуйовджене зі сну волосся й почовгала вниз дерев’яними сходами, не вмикаючи світло та маневруючи між котами, що плуталися в неї під ногами.

— Годі, малі! Дайте мені пройти! — примовляла пані Біґлз, бо вже всі її двадцятеро котів прокинулися й бігли слідом. — Мені потрібно дістатися дверей!

Дощ періщив без упину, б’ючи краплями у вікна, вази із квітами на терасі та по мансарді. Через скло вхідних дверей всередину просочувалося світло вуличного ліхтаря, і на його тлі чітко вимальовувався чийсь силует.

Пані Біґлз несподівано пригадала схожу сцену з численних телесеріалів, які так полюбляла, а тому навісила запобіжний ланцюжок, що не давав змоги повністю відчинити двері.

— Пані Ньютон, то це ви! — здивовано вигукнула жінка, щойно роздивилася як слід силует по той бік дверей. — Що трапилося?

— Відчиніть, будь ласка, міс Біґлз, — холодно усміхнулася їй у відповідь Облівія Ньютон, — а то надворі, здається, починається новий Всесвітній потоп.

Клеопатра Біґлз швиденько зняла запобіжний ланцюжок і відчинила двері, впускаючи свою гостю. Підбори Облівії Ньютон застукотіли старим скрипучим паркетом. Щойно побачивши гостю, коти відразу злякано зашипіли й розбіглися темними кутками.

— Пані Ньютон, вибачте мені за цей вигляд, але я на вас зовсім не чекала! Та й не прибрано в мене…

Промовляючи це, жінка хотіла було вже зачинити вхідні двері, аж тут чиясь сильна рука знадвору зупинила її, і двері знову відчинилися.

Блискавка освітила бридке обличчя Манфреда, який нерухомо стояв під зливою на ґанку.

Клеопатра Біґлз від несподіванки злякано прикрила рот долонею, а позаду неї Антоніо та Марк Аврелій зашипіли й повитягували гострі пазури.

— Пані Ньютон! Цей чоловік із вами? Що… що відбувається?

Облівія навіть не подумала відповісти. Вона впевнено рушила вздовж коридору, що вів із вітальні до кухні, зупинилася перед дверима підвалу й почала мацати рукою по стіні.

— Здається, світла в будинку взагалі немає, — невдоволено буркнула міс Ньютон і тільки зараз звернула увагу на те, що відбувалося на вході. — Ой, так, пані Біґлз, будьте ласкаві, впустіть мого водія!

Заспокоєна цими словами, Біґлз відступила на крок.

— Прошу! — звернулася вона до Манфреда.

Манфред скривився від огиди, побачивши котів, що сторожко поглядали на нього з-за спини хазяйки, готові кинутися на її захист. Молодик зайшов усередину і зупинився серед кімнати, де відразу утворилася калюжа води, що стікала з нього.

— Терпіти не можу котів! — пробурмотів Манфред.

Перед дверима підвалу Облівія Ньютон нетерплячим рухом скинула із себе шубку просто на підлогу. Під шубою вона була вдягнена на кшталт ведучої телевізійного шоу: неймовірні дизайнерські сандалії з довгими ремінцями, що охоплювали гомілки, біла лляна спідниця-олівець, підперезана на талії мотузком, легенька блузка з рукавами, оздобленими знизу леопардовим малюнком, та хутряна накидка. Витонченість довгої шиї підкреслювало чудове кольє із золотих пластин.

Побачивши перед собою таку вишукану леді, Клеопатра Біґлз несвідомим жестом пригладила волосся та розправила комірець нічної сорочки в синю квіточку.

— Міс Ньютон, у вас неперевершений…

— Світло! — сухо наказала їй Облівія Ньютон. — Увімкніть світло!

Клеопатра Біґлз підкорилася, і за мить верхня люстра вже заливала кімнату тьмяним світлом, що через грозу видавалося ще слабшим.

— Нарешті! — промовила Облівія, приглядаючись до чогось на дверях. — Нарешті на місці.

Пані Біґлз, яка намагалася вгамувати Антоніо та Марка Аврелія, збуджених цим несподіваним візитом, ввічливо перепитала:

— Вибачте, що ви сказали?

Облівія провела рукою по дверному замку, потім підібрала з підлоги кілька піщинок.

— Нічого особливого, дорогенька, — промовила вона вдавано солодким голосом. — Чому б вам не повернутися в ліжко?

Ці слова послужили наказом для Манфреда, який затулив рота пані Біґлз серветкою, змоченою в хлороформі.

Очі старенької вирячилися від несподіванки. А вже за мить вона м’яко впала в обійми Манфреда під колективне нявчання котів, які збуджено крутилися навколо.

— Я скоро повернуся, Манфреде, — шепнула Облівія Ньютон. — Ти знаєш, що робити.

Вона витягла з кишені поржавілий ключ із ручкою у формі котячої голови, вставила його у шпарину дверей підвалу пані Біґлз і повернула.

Клац! — спрацював замок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

К☺оли пил врешті осів, перше, що побачив перед собою Джейсон, був загрозливий писок кам’яного пса, який виглядав із-за цеглин.

Хлопець відразу впізнав Анубіса — давньоєгипетського бога й заступника померлих із головою шакала.

Статуя пробила стіну, і її голова пролізла через отвір.

— Джуліє?! — покликав Джейсон, підводячись із підлоги.

Хлопець відійшов від статуї, намагаючись зорієнтуватися в приміщенні, все ще наповненому густою хмарою пилу.

— Ріку?!

Роззирнувшись, Джейсон побачив друга внизу, там, де починалися сходи.

— Як ти, живий?

— Живий! А ти як?

— Цілий. Де Джулія?

— Не знаю, — відповів Рік, відкашлюючись, — була переді мною. Гадаю, вона встигла добігти до дверей і повернутися до гроту. Піду погляну…

— Зачекай! — зупинив його Джейсон, прислуховуючись. Йому здалося, що він почув чийсь голос по той бік стіни. — Там хтось є!

Друзі підійшли до статуї бога мертвих і виглянули через отвір у стіні. Там, під грудою черепків з амфор, вони побачили дівчину приблизно одного з ними віку.

— До… допоможіть! — розпачливо скрикнула та.

— Агов, Ріку! Здається, без нашої допомоги їй не обійтися! — вигукнув Джейсон, протискаючись крізь отвір у стіні.

Хлопці разом витягли незнайомку з-під уламків. На ній була туніка — напевне, біла до цієї халепи, що з нею сталася. Голова дівчини була майже повністю поголена, якщо не враховувати чорну косу, яка падала їй на груди через праве плече.

Визволившись із допомогою Ріка та Джейсона, незнайомка відразу скочила на ноги, обтрусила одяг і обмацала себе, аби переконатися, що обійшлося без переломів.

— Що ж це я тут накоїла?! — промовила вона між приступами кашлю, викликаного пилом, що осідав навколо.

Джейсон і Рік були занадто вражені побаченим, щоб відповісти.

Вони опинилися в невеличкій кімнаті, загромадженій дерев’яними меблями та химерними на вигляд предметами: тут — гігантська кам’яна лапа якоїсь тварини, там — скрині у вигляді крокодилів і кілька столів із ніжками, схожими на пташині лапи, а на підлозі — ціла купа розбитих амфор.

Дівчина випросталася і, примружившись, роздивлялася отвір у стіні.

«Короткозора», — подумав Рік.

— Ви звідки тут взялися? — запитала вона.

Від незнайомки приємно пахло квітами, а на її тілі червоніли численні подряпини.

— Звідти, — махнув рукою на отвір Джейсон.

— І що там?

Джейсон із Ріком швидко, по-змовницьки перезирнулися.

— Та нічого… нічого особливого. Те саме, що й тут. Хіба що пилу більше…

— Оце халепа! — простогнала дівчина. — Якщо батько дізнається, що я накоїла, він мене приб’є.

— Авжеж! І не тільки твій! — зітхнув Джейсон.

Рік лише стиснув губи і промовчав.

Дівчина заглянула в отвір поряд зі статуєю Анубіса й запитала:

— Навіщо ви стукали в стіну?

— Ну… — почав Джейсон, — насправді якоїсь особливої мети в нас не було. Так, розмовляли про одне, про інше… і знічев’я… стук-стук… постукали по стіні, щоб зрозуміти, наскільки вона товста.

— А я вас відразу почула! Ця стіна тонка, як себа.

— Авжеж, тонка, як себа… — повторив Джейсон, напружившись.

За його спиною Рік швиденько погортав сторінки «Словника забутих мов» і шепнув на вухо:

— Себа — це парасолька від сонця. — І потім стурбовано додав: — Мовою Давнього Єгипту.

Незнайомка тим часом розповідала їм про те, що сталося:

— Я шукала собі якийсь гарненький остракон, коли почула ваші голоси.

— Остракон — черепок, на якому записували невеличкі присвячення або прокляття, — шепнув Рік Джейсону. І додав ще більш збентежено: — Мовою Давньої Греції!

— Отож, я підійшла до стіни й кілька разів постукала, — провадила дівчина. — Гадала, що мені здалося! Але коли ви мені відповіли, вирішила розшукати щось серед купи мотлоху, який тут наскладали, і знайшла оцю стару статую Анубіса… Хотіла скористатися її п’єдесталом, щоб стукнути по стіні, але… як бачите, все завалилося і тепер… Хай йому грець!

Джейсон мимоволі усміхнувся.

— Я ненавмисне, — продовжувала дівчина, — але мені було так цікаво. Гадала, що відшукала якийсь секретний хід… чи ще щось таємниче.

— А натомість знайшла нас, — сказав Рік.

Вона захихотіла:

— Авжеж. І ніякого тобі секретного ходу.

Поки дівчина говорила, Джейсон пильно дивився на неї і врешті вирішив ризикнути.

— Послухай, знаю, що моє питання тобі може здатися дивним, але… де саме ми зараз перебуваємо? — запитав він.

— Ми — у сховищах Будинку для гостей.

— Он як! — промовив Рік, вказуючи рукою на коридор, що виднівся по той бік отвору в стіні. — Отже, немає ніякого секретного проходу: по той бік — теж сховища цього… як його… Будинку для гостей…

— Звичайно, — підтакнув йому Джейсон.

— А що ви робили там, внизу?

— Ми?.. Ну, ми… теє… Ми… тут гостюємо, звичайно.

Обличчя дівчини засяяло від радості:

— Справді? То ви прибули з останньою флотилією?

Джейсон про всяк випадок знизав плечима й одночасно покивав головою на знак згоди.

Рік теж вирішив погодитися з припущенням незнайомки й відповів:

— Саме так. З останньою флотилією, з найостаннішим кораблем.

— То це ж чудово! Я навіть не знала, що там були й мої однолітки. Гадала, що з кораблів зійшли лише, як зазвичай, нудні старигані-придворні. А на вас тільки поглянеш — відразу зрозуміло, що чужинці! — хитро посміхнулася вона. — Такий кумедний одяг, та ще й говірка незвична, я такої ніколи не чула.

Рік вирішив втрутитися ще до того, як розмова заведе їх на хиткий ґрунт:

— Як щодо того, щоб закрити цю діру? — запропонував він.

Вони всі разом взялися до роботи. Ступаючи на розкидані на підлозі черепки, перетягли до стіни якесь довге одоробло з опорою для голови у формі півмісяця — дівчина сказала, що то старе ліжко, яке вже нікуди не годиться, — і затулили ним отвір.

На щастя, ніхто не спустився до них, щоб дізнатися, що тут коїться.

Джейсона хвилювало зникнення Джулії, але він не хотів розмовляти про це з Ріком у присутності незнайомки.

— Чудово! — заявила дівчина, коли роботу було закінчено. — Як нічого й не трапилось! Звичайно, якщо комусь спаде на думку прибрати цей мотлох… А так дірку в стіні нізащо не помітять! Ходімо звідси, поки нас тут ніхто не побачив! Ви зі мною?

Джейсон спробував виграти трохи часу:

— Авжеж! Ти йди, а ми… Ми заберемо наші речі й згодом наздоженемо тебе…

Тільки-но дівчина вийшла з приміщення, Рік зібрав докупи їхні скромні пожитки: «Словник забутих мов», зошит Улісса Мура, недогарки свічок та мотузку, яку він вперто не хотів залишати.

— Ріку, як ти думаєш, чому Джулія до нас не повернулася? — тихенько прошепотів Джейсон на вухо другові.

— І гадки не маю. Але тепер вона по той бік стіни. І якщо ми зараз вийдемо звідси… куди б ми не потрапили… нам може бути непереливки.

— Ну-у-у… Врешті ти ж сам бачив, як Джулія відчинила двері… Навряд чи моя сестра в небезпеці! — заявив Джейсон. — І навряд чи вона сюди повернеться.

— Звідки ти знаєш?

— Я — її брат. Я це відчуваю. Але залишімо для Джулії якийсь знак, — запропонував він Рікові, вказуючи на черепки з амфор, розкидані на підлозі. — Можна написати повідомлення на стіні.

— Ага, і як саме? Ми ж щойно затулили дірку.

Дівчинка-єгиптянка знову зазирнула до приміщення:

— Ну, то як? Ідете чи ні?

— Так-так, звичайно! — швидко рушив їй назустріч Джейсон і одночасно з цим змовницьки підморгнув Рікові.

Рудоволосий хлопчина підняв із підлоги ручку амфори й підійшов до дошки, яка затуляла дірку в стіні. Щойно Джейсон з єгиптянкою вийшли, він швидко написав великими літерами:

НІКУДИ ЗВІДСИ НЕ ЙДИ.

МИ СКОРО ПОВЕРНЕМОСЯ.

І потім дописав:

P. S. Мабуть, ми таки в Єгипті.

На віллі Арго Нестор нарешті вмовив Джулію сісти на диван у кам’яній кімнаті. Вона ніяк не могла отямитися після того, що трапилося. Все відбулося так швидко — дівчина навіть не зрозуміла, що повертається через Двері Часу сама.

Чому вона втекла? Тому що там, де вони були, сталося щось, схоже на…

— Вибух, кажеш? — терпляче перепитав Нестор.

Джулія обхопила голову руками:

— Так… Там були сходи, які нагорі перекривалися тонкою стіною, — так сказав Джейсон! Здається, хтось був там, по той бік стіни… хтось стукав. Джейсон відповів, постукавши й собі, а потім… Потім щось загриміло… і піднялася ціла хмара пилу. Джейсон крикнув мені, щоб я тікала. Я добігла до дверей, відчинила їх і… опинилася тут.

Джулія намацала у себе в кишені чотири ключі, якими вони до цього відімкнули Двері Часу. Коли вона клала їх на стіл перед собою, руки в неї помітно тремтіли.

— Дивно… — промовив Нестор, нервово крокуючи кімнатою.

— Хвилинку, — перебила його Джулія, відірвавши погляд від чотирьох ключів. — Що це вам так дивно?

Нестор невиразно стенув плечима:

— Ну, те, що сталося.

Джулія скочила на ноги від несподіваної здогадки:

— Ви знаєте! Ви знаєте, що за цими дверима!

Нестор повів бровою і спробував було змінити тему розмови:

— Зробити тобі чаю?

— Ні! Відповідайте: що саме дивно? Ви знаєте, як працюють ці двері? Ми насправді потрапили до Єгипту, як думав Джейсон? І чому я повернулася?

— Піду приготую чаю. Я впевнений, що він піде тобі на користь, — промовив Нестор і швиденько почимчикував геть.

— Куди ви? Несторе! Несторе! Не треба мені ніякого чаю! Краще поясніть! — Джулія підбігла до Дверей Часу і спробувала їх відчинити.

— Даремно, — сказав Нестор з порога кухні, — все одно не відчиняться.

Джулія відчула, як у ній наростає неконтрольована злість. Вона повернулася до столу, вхопила чотири ключі й почала поспіхом вставляти їх у відповідні замки.

ДАЛІ. Спочатку дикобраз, потім алігатор, за ним лев і, нарешті, ібіс.

— Не марнуй часу! — повторив Нестор уже з кухні. — Не відчиняться.

— Це ви так гадаєте… — бурмотіла Джулія.

Вона повертала ключі в замках, смикала двері на себе, штовхала їх, але ті не зрушили з місця навіть на міліметр.

Джулія намагалася знову і знову, але двері не піддалися.

Коли вона нарешті зайшла в кухню, Нестор стояв біля мармурової мийки й дивився крізь вікно в сад. У мідному ківшику кипіла вода.

— Чай майже готовий, — буркнув Нестор, уникаючи її погляду.

— Чому вони не відчиняються? Що за тими дверима? Де тепер Джейсон із Ріком? І куди ми втрьох потрапили раніше, до вибуху?

Нестор стенув плечима:

— Занадто багато питань. Я не можу відповісти на всі одразу. Та й не сподівайся, що я на все знаю відповіді.

Засмучена Джулія підійшла до високого стільця, вкритого картатою біло-червоною ковдрою. Підтягнула його ногою й залізла на сидіння.

— Чому ви відповідаєте мені таким тоном? Що я вам зробила?

Нестор вимкнув вогонь під ківшиком, узяв жменьку чайного листя з біло-блакитної порцелянової банки й кинув його в окріп.

— Нічого ти мені не зробила, навпаки! Мене тішить, що ти тут, жива й здорова. У безпеці.

— А в чому саме небезпека?

Нестор пирхнув. Окріп у ківшику почав набувати кольору міді.

— У місці, до якого ви вирішили податися, — після нетривалого мовчання відповів садівник.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли Джейсон і юна єгиптянка дійшли до високих сходів, які вели надвір, дівчина сказала:

— До речі… мене звати Марук.

— Дуже приємно. Я — Джейсон, а він…

До них підійшов Рік, який щойно завбачливо нашкрябав черепком позначку на стіні — пересторога, щоб потім можна було відшукати зворотний шлях.

— Це — Рік!

— Які чудернацькі у вас імена! Ви що, нубійці? — Марук усе вище підіймалася сходами.

— Ні! — хором відповіли хлопці.

— То добре, — усміхнулася Марук. — Бо мій батько каже, що всі нубійці — злодії. І якщо зважити на те, як ми з вами познайомилися…

— Ти теж можеш бути нубійкою, — підхопив, жартуючи, Джейсон.

Марук усміхнулася, але не відступила:

— То звідки ви? Насправді у вас занадто світла шкіра як для нубійців. Ви хто, фінікійці? Мінойці? Семіти? Лівійці?

— Правду кажучи, — почав було Рік, — це досить складно пояснити. Скажімо, ми прибули здалеку, дуже здалеку.

— Я — англієць, а він — ірландець, — обірвав його Джейсон.

— Іла…

— Ірландець. Через «ер». Ірландія — це острів. Я теж з острова, але набагато більшого… з Англії.

Марук зачудовано похитала головою:

— Зроду не чула про цю країну.

— А про Сполучене Королівство[1]? — наважився підказати їй Рік.

— Якщо ти маєш на увазі об’єднані Верхній та Нижній Єгипет, то авжеж чула! Але, чесно кажучи, я не дуже тямлю в географії.

— Отже, і про «Манчестер Юнайтед» ти теж не чула? — втрутився в розмову здивований Джейсон.

А коли Марук заперечно похитала головою, він отетеріло поглянув на Ріка, ніби кажучи: «Невже у світі є люди, які ніколи не бачили гру «Манчестер Юнайтед»?! »

Та щойно вони ступили на верхню сходинку й вийшли назовні, Джейсон миттю забув про своє обурення.

Хлопці разом із Марук опинилися у величезному парку, оточеному циклопічними[2] стінами. Височенні, наче гори, вони були зведені з яскраво-червоних кам’яних блоків, що ніби горіли під сонячними променями. Стіни прорізали вузькі бійниці та більші отвори, через які пролітали чайки. На тлі масивних мурів птахи здавалися малесенькими, наче біла мошкара.

— Та-а-а-к… це тобі не якийсь там «Манчестер Юнайтед», — захоплено пробурмотів Рік.

Марук, не звертаючи ані найменшої уваги на ту панораму, покрокувала вглиб парку — під пишні крони пальм і дерев, повз очеретові хащі й ставки, за якими де-не-де виднілися граціозні будівлі з колонами. Згодом вона звернула на землебитну[3] алею. З обох боків ґрунтової дороги стояли невеличкі скульптури сфінксів: вони підтримували вигнуті опори парасольок, що створювали тінь вздовж алеї.

Схвильовані Джейсон і Рік йшли слідом, роззираючись довкола з широко розкритими від здивування ротами.

— Джейсоне, куди це нас занесло? — пробурмотів Рік, коли алея обірвалася і вони побачили перед собою поле квітів, яким незворушно походжали чаплі та ібіси з довгими, кривими дзьобами.

— Гадки не маю! — збентежено відповів хлопець. — А тому краще не відставати від людини, яка здатна нам все пояснити.

— Ви не проти, якщо я на хвильку забіжу до мого вчителя? — спитала Марук. — А потім познайомлю вас зі своїм батьком — Великим Писарем.

— Добре, — прошепотів Джейсон, стривожено поглянувши на Ріка, — вона відведе нас до свого батька.

Марук несподівано зупинилася перед статуєю, втричі більшою за людину середнього зросту, що зображала якусь істоту з головою бабуїна і зі стилосом[4]> у руці.

— Це бог Тот[5], — пояснила дівчина, уклонившись богові-бабуїнові, а потім рушила до квадратної споруди, що височіла позаду статуї.

Рік прокашлявся й прочитав у словнику:

— Тот — давньоєгипетський бог, що навчив людей письма та математики.

— Сподіваюся, ми не для того перенеслись у часі на тисячі років, щоб знову опинитися у школі, — буркнув Джейсон.

Рік у відповідь стенув плечима й продовжив читати:

— Здається, він також навчив людей музики та ігор.

— Це вже краще, — заспокоївся Джейсон.

Вони наздогнали Марук біля квадратної споруди й задрали голови, щоби помилуватися блискучими кольоровими ієрогліфами, що прикрашали фасад.

— Притулок Писарів, — прочитав Рік, ніби для нього то було звичайнісінькою справою. — Але ж… Джейсоне!

— Не питай у мене, як таке може бути, — відповів йому друг, поспішаючи за Марук, — але я теж можу це прочитати.

У Притулку Писарів було темно й прохолодно. Щойно дівчина з друзями зайшли всередину, всі присутні низько їм вклонилися.

Це збентежило Ріка та Джейсона, і хлопці спочатку навіть намагалися відповідати на незвичні вітання. Врешті Рік насмілився запитати:

— Твій батько — Великий Писар. Це означає, що… що він — дуже поважна особа, чи не так?

Марук усміхнулася і закинула косу за плече:

— Після фараона та Великого Жерця він — найважливіша людина в країні!

Рік нервово ковтнув, а Джейсон позаду нього зацікавлено усміхнувся.

Втрьох вони пройшли вузьким коридором, стіни якого були вкриті численними ієрогліфами, і вийшли до великого приміщення з отвором у стелі — звідти до розташованого у центрі водоймища, викладеного блакитною плиткою, стікали каскади води.

— Це наша водяна зала, — пояснила хлопцям Марук. — З того біку — покої, з іншого розташовані салони каліграфії. А там — квітучі водоймища. Зверху, якщо піднятися он тими сходами, є тераса. Краще зачекайте на мене там, я швидко повернуся.

Нестор поставив перед Джулією гарячий чай і дивився, як дівчина обома руками стискає горнятко і заплющує очі, вдихаючи ароматну пару.

— Гадаю, то був Єгипет… чи щось схоже, — промовила Джулія згодом.

— Авжеж Єгипет… звичайно, — пробурмотів садівник. — І як ви туди потрапили?

Йому довелося зачекати, поки Джулія набереться духу розповісти, що трапилося з тієї хвилини, як вони пройшли через двері, сховані за шафою. Та коли вона нарешті почала розповідати, то вже нічого не приховувала й виклала всі подробиці: і про круглу кімнату, і про спуск, і про стрибок у темряву, і про грот, осяяний світлячками, і про «Метіду».

— Тоді Джейсон став за кермове весло… і змусив її рухатися.

Нестор непомітно усміхнувся, приховавши це за горнятком із чаєм:

— Авжеж, Джейсон… А коли ви відчинили двері гроту, ті… над якими було зображено три черепахи…

— Там був коридор із підлогою, вкритою піском… Ми пішли східцями нагору, але потім побачили, що їх перегороджувала стіна, тимчасова і хитка… А потім… потім стіна завалилася, і я втекла… Покинула їх самих…

— Та-а-к… — пробурмотів Нестор.

Джулія підвела на нього очі:

— Як ви можете бути таким спокійним?!

Він стенув плечима:

— Не знаю. Можливо, це наслідок традиційного англійського виховання.

— Це вже занадто! — вибухнула вона, різко поставивши горнятко на стіл і скочивши зі стільця.

— Куди ти?

— Дайте мені спокій!

Джулія кинулася до вітальні й увімкнула там світло.

Гроза навколо вілли Арго скаженіла все більше. Дерев’яні віконниці дрижали й скрипіли від вітру, який, здавалося, намагався відшукати щонайменшу шпарину, аби потрапити всередину. Дощ розлючено лупцював по стінах.

Джулія пройшла через вітальню до круглого столика, на якому стояв телефон. Вона була така схвильована, що, перш ніж набрати номер, двічі впустила слухавку.

— Що робити? Тут мені ніхто не допоможе! — схлипувала вона, намагаючись набрати номер їхнього лондонського будинку, де ночували батьки.

Врешті Джулія помилилася номером і поклала слухавку.

Вона чула, як садівник вимикає світло в кухні й теж прямує до вітальні.

— Я зателефоную батькам! — крикнула Джулія. — Ось що я зроблю! Принаймні, вони порадять мені щось путнє!

Номер будинку в Лондоні. Номер…

Сльози розпачу великими краплями почали падати на циферблат телефона.

Нарешті почувся гудок виклику.

Джулія кілька разів глибоко вдихнула, намагаючись заспокоїтися, всілася у велике крісло поряд із телефонним столиком. Чекаючи на відповідь, вона невідривно дивилася на арку дверей, що відокремлювала кімнату з телефоном від вітальні.

Виклик йшов і йшов; довгі гудки потроху заспокоювали дівчину.

Раптом у дверях з’явився Нестор; в його руках були речі, які він прихопив зі столу у вітальні. Садівник усміхався, хоча і виглядав дещо сумним.

Нестор протягнув до Джулії праву руку:

— Це голова мавра. З ринку в Землі Пунт, зі Стародавнього Єгипту. Їй десь три тисячі п’ятсот років. Пан Мур привіз її зі своєї третьої подорожі до Єгипту на борту «Метіди».

Джулія аж рота відкрила від здивування й мимоволі прикрила слухавку рукою.

Тепер Нестор підняв ліву руку:

— Це скринька з папірусними сувоями «Книги мертвих» — збірки єгипетських гімнів та релігійних текстів. Її клали до гробниці, щоб допомогти померлому здолати всі небезпеки потойбічного світу. У наш час таку не знайдеш. Цим папірусам п’ять тисяч років. Пані Мур довелося поторгуватися, перш ніж купити їх під час шостої подорожі до Землі Пунт на борту «Метіди».

Нестор повільно опустив руки й запитав у Джулії:

— Тепер тобі зрозуміло, чому я такий спокійний?

Прослухавши ще кілька гудків, Джулія шморгнула носом і поклала слухавку.

¹ Скорочена назва Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

² Циклопічна кладка — спосіб зведення стін із необтесаних кам’яних глиб на глиняному розчині.

³ Землебитний — зроблений із щільно збитої землі з додаванням в’яжучих матеріалів на зразок соломи або очерету.

⁴ Стилос, стиль — паличка для писання на глиняних табличках або на дерев’яних, вкритих воском.

⁵ Давньоєгипетський бог Тот — винахідник писемності й календаря, здебільшого зображувався у вигляді людини з головою ібіса, але бабуїн теж був його священною твариною.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

За порадою Марук, Джейсон із Ріком піднялися сходами на терасу. Звідси відкривався чудовий вид на парк. А за високими стінами розкинулося гамірне місто з низенькими прямокутними будівлями, яке простягалося аж до дзеркальної поверхні якогось великого водоймища.

— То має бути Ніл! — вирішив Джейсон.

На поверхні небесно-блакитних вод поблискували білі гребінці хвиль та стовбурчилися вітрила човнів.

Хлопці зацікавлено роззиралися довкола. Над їхніми головами сяяло яскраве сонце.

— Що ми тут робимо? — запитав Рік.

Джейсон почухав потилицю й відповів:

— Просто в нас прогулянка Давнім Єгиптом. До того ж виявилося, що ми вміємо читати ієрогліфи…

— Я мав на увазі — взагалі, — обірвав його Рік. — Чому ми тут опинилися?

Замість відповіді Джейсон витяг із торби зошит Улісса Мура й почав його гортати:

— Тому що так забажав колишній власник вілли. — Він розгорнув зошит на сторінці, де було зображено похоронну маску Тутанхамона з приміткою «Скарб фараона», і показав її Рікові. — Поглянь: саме про цей малюнок я думав, коли тримав у руках штурвал «Метіди», там, у гроті.

— Хлопчик-фараон, — прошепотів Рік.

— Не знаю, яке відношення він має до цього місця… І не уявляю, як старий Мур пов’язаний із фараоном, — промовив Джейсон, — але мені кортить про це дізнатися, перш ніж ми повернемось додому.

Рік перегорнув сторінку зошита-щоденника. У тексті, написаному дрібним акуратним почерком Улісса Мура, йому впали в око кілька фраз, у яких ішлося про Землю Пунт. На зробленому олівцем малюнку було зображено алею сфінксів, якою вони з Джейсоном і Марук пройшли раніше, щоб потрапити до Притулку Писарів.

— То він тут уже побував, — пробурмотів Рік. — Ти зрозумів це раніше, чи не так?

— Я це підозрював ще тоді, коли ми потрапили в грот. Так… Улісс Мур із дружиною бували тут — так само, як і ми, на «Метіді».

Рік кивнув і прочитав примітки в щоденнику:

— Старий Мур пише, що це місто дуже полюбляли фараони. Вони були в захваті від його неймовірної краси, і тому часто сюди приїжджали. Та-а-ак… Ось, послухай: «Пунт — це загублене місто в Африці. Жодному археологу не вдалося його знайти».

— А про ці гігантські стіни щось є?

Рік перегорнув сторінку:

— Авжеж… Тут написано, що за цими стінами сховано найбільше багатство Пунта. За ними — нескінченний лабіринт зі сходів і коридорів, колодязів і веж, ніш і ходів, які розбігаються в усіх напрямках… навіть під землею.

Джейсон розглядав стіни широко розплющеними очима:

— І навіщо той лабіринт?

Рік нетерпляче труснув головою:

— Дай мені дочитати! Отже… вхід до лабіринту десь тут, у парку. А все це — щось на кшталт храму, який називають «Дім Життя». Він присвячений богові Тоту. «У цій громадині з коридорів та ніш зберігається так звана «Колекція», в якій зібрані всі знання давнього світу»… — Рік повернув у руках зошит, щоб прочитати щось написане Уліссом упоперек: «Зібрана за тисячу років раніше, аніж Александрійська бібліотека[6]».

Джейсон здивовано присвиснув.

Рік тим часом швиденько читав далі: «Пунт — то була жадана мета усіх мандрівників античного світу; там можна було знайти все що завгодно. На ринках міста, у порту та місцях зупинки караванів щодня продавали й обмінювали найрізноманітніші товари: папіруси, бурштин, смолу, золото, слонову кістку, кварц, пігмеїв…»

Рік застиг від здивування:

— Тобто як це пігмеїв?

— Ну, мабуть… таких маленьких чоловічків із джунглів! — відповів йому Джейсон із кумедною гримасою.

Рік знову повернувся до зошита:

— І ще тут є така собі примітивна мапа міста… принаймні, щось схоже на це.

— Ну ж бо, покажи!

Рік протягнув приятелеві зроблений олівцем малюнок декількох площ і вулиць, що перетиналися під різними кутами, а певні місця були відмічені колами.

На сусідній сторінці нерівним почерком, ніби похапцем, була написана ось ця загадкова вказівка:

ПОКЛАДАЙСЯ НА ДОЛЮ Й ЗІРКИ.

ШУКАЙ МАПУ У ВЕЖІ ЧОТИРЬОХ ЖЕЗЛІВ.

Саме цієї миті почувся голос Марук, що кликала їх униз.

Рік швиденько заховав зошит у торбу й прошепотів:

— То що будемо робити?

— Зараз нам краще йти за нею, — відповів Джейсон, — а там побачимо…

Утрьох діти нарешті покинули Притулок Писарів. Тепер на них чекала зустріч із батьком Марук, котрий, як і годиться Великому Писарю, працював у Домі Життя, тобто в межах огородженого стінами простору.

Поки вони йшли парком, Джейсон із Ріком розпитували дівчину про Дім Життя, Колекцію, Тота, але нова подруга відповідала неохоче, ніби їй було геть нецікаво говорити про те, що і так всім добре відомо.

Марук привела друзів до Тріумфального входу Дому Життя, де дві величні статуї підтримували гігантський архітрав[7]. Усередину вели східці, пофарбовані в різні кольори.

Щойно діти переступили поріг, як їх підхопив нескінченний потік людей. Джейсону навіть здалося, ніби він раптом перенісся на центральний вокзал Лондона у годину пік.

Очманілі від побаченого, хлопці слідом за Марук проминули величезну залу, з якої в обидва боки розходилися десятки коридорів, ходів, відгалужень на інші поверхи, і їм, схоже, не було ліку. Десятки сходів розбігалися від цієї безмежної зали, то здираючись угору, то по спіралі спускаючись кудись донизу. У самому центрі стояло щось на кшталт вертикального колодязя завширшки з олімпійський басейн. Зазирнувши всередину, можна було побачити ще сотні інших сходів, коридорів та ходів, що вели під землю. Вздовж стін «колодязя», поскрипуючи, рухалися вгору-вниз дерев’яні підйомники, які перевозили людей і сувої папірусу.

Гаряче запилене повітря було насичене неймовірною сумішшю запахів: шкіри, вогкого папірусу, кориці та мускатного горіха.

— Ласкаво просимо до нашої Колекції! — урочисто промовила Марук.

— І що саме ви тут колекціонуєте? — запитав Джейсон, намагаючись уникнути зіткнення з великим підйомником, наповненим сувоями папірусу.

— Рукописи, папіруси, глиняні таблички з письменами… та інші речі: меблі, знаряддя праці, монети… Все, що нам дають на зберігання.

Джейсон розглядав людей, що заклопотано піднімалися сходами нагору чи поспішали униз, де розчинялися в темряві. Здалеку всі здавалися маленькими, мов комашки, і йому все це нагадало здоровенний мурашник.

— І твій батько заправляє усім цим? — запитав Рік, зачудований побаченим.

— Так, — гордо відповіла Марук. — Ходімо!

Дівчина підвела своїх нових друзів до двох чоловіків у яскраво-червоних туніках і високих блакитних головних уборах, прикрашених білими пір’їнами. Чоловіки саме збиралися випити холодного каркаде, заховавшись у темному кутку, у тіні статуй. Та угледівши Марук, вони швидко заховали горнятка за спини і поштиво вклонилися.

— Вельмишановні Вказівники, — привіталася Марук, не відповідаючи на уклін, немов вона його й не помітила, — ми з моїми друзями маємо зустрітися з Великим Писарем у його покоях.

Вищий із двох чоловіків, худющий, як очеретина, прокашлявся, легенько повів бровою й стримано відповів:

— Вибач, поважна юнко, але Правило 32 забороняє мені та моєму учневі задовольнити твоє прохання.

Другий Вказівник, менший на зріст, опецькуватий та кругленький, пригнічено опустив голову.

Марук наморщила лоба:

— І що каже це Правило 32?

— Не зважати на дітей.

Марук розгнівано вперла руки в боки та заявила:

— Але ж я — донька Великого Писаря!

Вищий Вказівник примружився, вдаючи, що намагається краще її роздивитися, потім вдавано підскочив, ніби від здивування:

— О! Так. Пробач мені! Та я все одно не можу виконати твоє прохання.

— І чому це?

— Правило 4: безпека. Кажуть, що фараон має прибути з хвилини на хвилину. Ви що, не бачите, що тут сьогодні коїться? Ми, Вказівники, працюємо не покладаючи рук, щоб привести все до ладу! Відвідувачі обурюються, але ми їх не пускаємо, бо отримали чіткі інструкції. Правило 12: не впускати нових відвідувачів у Дім Життя до отримання нового наказу.

Опецькуватий Вказівник засмучено кивнув.

— Щось не помітно, щоб ви загиналися від роботи! — відрубала у відповідь Марук, натякнувши на каркаде.

Коротун спробував було усміхнутися, але нарвався на грізний погляд колеги.

— Хай там як, а ми з друзями повинні пройти до мого батька, — правила Марук.

— А… Звичайно, до покоїв Великого Писаря. Але річ у тім, поважна юнко, що згідно з Правилом…

— Мене не цікавить, що каже ваше Правило! — вигукнула Марук. — Мені потрібно до тата!

Високий Вказівник поважно потер руки:

— Звичайно. Але річ у тім, що твої друзі, на жаль, не можуть зайти до Колекції.

— А це ще чому?

— Через Правило 12, хіба ви не чули? Жодних нових відвідувачів до отримання нового наказу.

— То я вам наказую!

— У цьому випадку, — пробурмотів Вказівник, — Пепі, скажи їй ти!

— Правило 8, — заторохтів Вказівник-коротун. — Усі відвідувачі повинні мати перепустку. Чи не так, Мічеріно?

— Саме так, — задоволено відповів колега.

Марук пирхнула і поглянула на Ріка з Джейсоном, які ніби води в роти понабирали.

— Вони завжди такі нудні! Отже, — дівчина знову повернулася до Вказівників, — ви маєте рацію: мої друзі не мають перепустки. А якби вона в них була, ви б пропустили їх зі мною до батька?

Вказівники почали тихенько перемовлятися, повторюючи якісь правила та інструкції, і зрештою видали відповідь.

— Так. Пропустили б, — проголосив Мічеріно.

— Немає правила, яке б забороняло це, — додав Пепі.

— Чудово! — вигукнула Марук. — І останнє: де нам взяти перепустки?

— Правило 41: щоб отримати перепустку, досить звернутися до Вказівника, — з готовністю обізвався Пепі.

Мічеріно ледве не спопелив його поглядом.

— Як добре! — зраділа Марук. — Отже, чи не були б ви такі ласкаві видати перепустки моїм друзям і пропустити нас до мого татка?

— Більшість речей у цій кімнаті, — розповідав Нестор, — Улісс Мур та його дружина привезли зі своїх подорожей, здійснених на «Метіді».

Разом із Джулією вони повернулися до кам’яної кімнати, прихопивши горнятка з чаєм, і тепер задумливо роздивлялися темні двері в стіні.

— А ви жодного разу з ними не подорожували?

Нестор усміхнувся, думаючи про щось своє. Він кілька разів прикусив нижню губу, перш ніж відповісти:

— Ні, я із задоволенням залишався вдома, щоб подбати про решту справ.

— І вони вам ніколи цього не пропонували?

Нестор розсміявся:

— Аякже, пропонували! Особливо Пенелопа, пані Мур, завжди запрошувала піднятися разом із ними на борт «Метіди». Як вона мене тільки не вмовляла! Але я… ні, мені краще було залишатися тут, у Кілмор-Кові. Мені до вподоби тверда земля під ногами та нерухомі речі навколо, як-от дерева та скелі. Правду кажучи, пан Мур теж їх полюбляв. Він часто повторював: «Тільки коли сам стоїш нерухомо, помічаєш, скільки людей без упину марно снує навколо».

Джулія сьорбнула чаю з горнятка й зауважила:

— Та все ж таки йому на місці не сиділося…

— Улісс Мур був мандрівником від народження, — пояснив садівник. — А мандрівники не снують. Вони мандрують. Та щоб мандрувати, потрібно мати якусь точку відліку, відправний пункт. Щоб було куди повернутися і готуватися до нової мандрівки. Не буває кола без центра. Так само не буває подорожі без повернення. Принаймні так він казав… Але не слід забувати про найскладнішу з усіх подорожей, з якої ніхто не повертається. Здогадуєшся, що я маю на увазі?

— Напевне, смерть? — запитала Джулія.

— Так, смерть.

— А яким він був, старий власник вілли?

Нестор задумливо насупився:

— Дотепний, розумний. Понад усе на світі любив цей будинок… Будинок і свою дружину.

— А Пенелопа?

— Чудова жінка! Привітна. Добра. Мрійниця.

Джулія кивнула.

— А ви? Ви давно тут?

Нестор стенув плечима:

— Та хіба я пам’ятаю? У мене таке відчуття, ніби я завжди тут був… тобто не тут, а в моїй сторожці. Хоча насправді я провів більше часу в цьому будинку, аніж у своєму: щоразу коли подружжя відчиняло Двері Часу і вирушало в чергову подорож… Знаєш, іноді їх не було десять-п’ятнадцять днів. А інколи — навіть місяць. Я доглядав за садом і будинком. За меблями, статуями, усім тим, що колись належало їм, а тепер належить твоїм батькам… Я доглядав за вітальнею, бібліотекою, спальнями, мансардою. Інтер’єр деяких кімнат — то моїх рук справа, а решту робила сама Пенні. Тобто пані Мур.

— Як це?

— Саме пані Мур обирала місце для кожної нової речі, привезеної з чергової подорожі. «Ось тут буде те, що треба», — запевняла вона нас. Тоді пан Мур поглядав на мене, ніби кажучи: «Хай тут і стоїть! » А іноді пані Мур раптом спадало на думку затіяти загальну перестановку. Тоді на віллі Арго у прямому сенсі все переверталося догори дриґом.

— То вони, напевне, були дуже своєрідною парою.

— Можеш у цьому не сумніватися!

— Шкода, що мені не пощастило з ними познайомитися. А у вас не залишилося їхньої світлини або якогось портрета? До речі, ви, мабуть, помітили, що на стіні вздовж східців не вистачає саме портрета Улісса Мура. Не знаєте, куди він міг подітися?

Нестор повільно потер руки:

— Певне, десь на горищі. Уліссу Муру він не подобався. За його словами, щоразу, коли цей портрет потрапляв йому на очі, він почувався мертвим. Але першою померла його дружина…

— А як саме вона померла? — запитала Джулія.

Нестор помовчав трохи і врешті відповів:

— Посковзнулася і впала зі скелі…

⁶ Александрійська бібліотека була заснована в Єгипті на початку ІІІ століття до н. е.

⁷ Архітрав — архітектурний термін; головна балка, що перекриває пройму між колонами.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вказівники Дому Життя видали Ріку та Джейсонові перепустки — фігурки жуків-скарабеїв із чорного каменю. Із цими перепустками їм дозволялося вільно пересуватися приміщеннями Колекції. Потім Пепі та Мічеріно провели дітей вузенькими зачовганими сходами вздовж внутрішньої стіни Тріумфальної зали, до коридору з низькою стелею та нахиленою підлогою.

— Ми з Пепі знаємо такі проходи та шпарини, про які інші навіть і гадки не мають, — заявив гордовито Мічеріно, чіпляючись за стелю пір’їною головного убору. — Сюди, будь ласка, поважні гості. Ми проведемо вас коротким шляхом, щоб якомога швидше повернутися до наших нагальних та важливих справ.

Тьмяне світло поширювалося коридором завдяки добре продуманій системі бронзових дзеркал. У гірчично-жовтих стінах через певні проміжки траплялися ніші різного розміру, в яких можна було побачити сувої папірусу, дерев’яні таблички та запилених ідолів.

Рік помітив, що кожна ніша позначалась певним символом чи цифрою або і тим, і іншим. Хлопець здогадався, що в такий спосіб персонал Колекції упорядковував неймовірну кількість матеріалів, які тут зберігалися.

Згодом уся процесія вийшла до невеличкого округлого приміщення, де в стелі, високо над їхніми головами, виднілася блакить неба: здавалося, ніби вони опинилися на дні димаря.

Діти з Вказівниками, не зупиняючись, попрямували єдиним коридором, що виходив звідти, і деякий час ішли мовчки. На перехресті, де два тунелі вели у протилежних напрямках, Мічеріно впевнено звернув у той, що був праворуч і підіймався вгору.

— А в чому саме полягають ваші обов’язки? — запитав раптом Рік, наздогнавши Пепі й крокуючи поряд з ним. — Ви відповідаєте за охорону?

— Правило 17: за охорону відповідають охоронці, — відповів замість Пепі Мічеріно, навіть не повернувшись. — Ми відповідаємо за те, щоб запам’ятовувати все, що зберігається у Колекції.

Вказівник недбало махнув рукою у бік ніш, що тягнулися по обидва боки коридору.

— У кожній ніші щось зберігається. І лише нам відомо, де саме і як його знайти. Свої знання ми передаємо учням.

— Усно? — здивувався Рік.

— Авжеж! — відповів Мічеріно. — Письмо лише погіршує пам’ять.

Рік почухав потилицю і недовірливо похитав головою:

— Але ж тут, мабуть, сотні тисяч ніш! Хочете сказати, що кожен з вас пам’ятає про всі?!

— О ні! Звичайно ні. Це було б неможливо, — відповів йому Мічеріно. — Кожен Вказівник відповідає лише за одну з будівель і за певну кількість зал, запам’ятовує тільки ті ніші, що входять до його компетенції.

— Тобто… Невже Колекція така велика?

— Правило 2: Колекція складається із двадцяти двох будівель. Кожна будівля має двадцять дві зали. А кожен коридор має…

— Двадцять дві ніші? — втрутився Рік.

— Чому це двадцять дві ніші?! — зневажливо перебив його Мічеріно з єхидним смішком. — Кожен коридор має п’ятдесят дві, сто чотири або сто п’ятдесят шість ніш.

— Хіба не можна було вигадати щось простіше? Щось на кшталт десять на десять, — пробурмотів другові Джейсон.

— Звичайно, Правило 2 стосується лише Верхньої Колекції, — додав тим часом Мічеріно. — Крім того, не слід забувати про підземні коридори. А їх багато, дуже багато… — він зупинився перед новим проходом. — А тут ми з вами попрощаємося, бо нам слід повертатися до нашої нелегкої праці. Ви вже майже на місці, поважні гості. Щоб потрапити до покоїв Великого Писаря, досить пройти ось цим коридором, нікуди не звертаючи. Ви вже за мить будете в піраміді.

Рік, Джейсон та Марук рушили коридором, а Вказівники прокричали їм услід:

— Пам’ятайте Правило 9: ні до чого не торкатися в нішах без Вказівника!

— Зрозуміло, — відповіла з посмішкою Марук.

— І ще одне. Правило 19: якщо почуєте звуки сурм охорони, негайно залиште Дім Життя!

— Cеред усіх цих ходів та ніш легко можна загубитися! — зауважив Джейсон, поки вони наближалися до покоїв Великого Писаря.

— Авжеж! — підтвердила Марук. — Саме для того і потрібні Вказівники: щоб не загубитися.

— А кому-небудь хоч раз вдалося дослідити всю Колекцію?

— Можливо, моєму таткові, — відповіла Марук, провівши рукою по стіні. — Та й то не всю. Тут є такі місця, куди роками не ступала нога людини — Покинуті Коридори.

Марук зробила рукою жест, ніби відганяючи від себе злих духів.

— Це, напевне, ті, що під землею, — припустив Рік. — Де ми бачили щось схоже на колодязь…

— Та ні! То Нижня Колекція. Покинуті Коридори, навпаки, нагорі…

Марук зупинилася і поглянула на своїх друзів. Коли вона почала розповідь, в її очах забриніли ледь стримувані сльози:

— Колись у тих коридорах сталася пожежа… загинуло безліч людей. Двох Вказівників — чоловіка з дружиною — так і не вдалося знайти. Вони згоріли разом з усім, що зберігалося в тому крилі.

— Оце так історія! — пробурмотів збентежений Джейсон.

Марук рушила далі:

— Зовсім як у баладі про вічно закоханих.

— Тобто?..

— У баладі йдеться про вічно закоханих, що вже сотні років блукають цими коридорами в пошуках одне одного і ніяк не можуть зустрітися.

— А от ми… — поспішив втрутитися Джейсон. — Ми напевне знаємо, куди нам іти, чи не так?

— Більш-менш, — усміхнулася йому Марук, — я цим шляхом ще жодного разу не ходила.

На щастя, вказівки Мічеріно виявилися правильними: не пройшли вони і сотні метрів, як опинилися в просторому приміщенні у вигляді правильної піраміди з квадратною основою.

— Ось ми й на місці! — полегшено вигукнула Марук. — Це і є покої мого тата!

Кімната здавалася простою і водночас дуже вишуканою. На протилежних стінах зяяли два великі отвори, прикриті лляними фіранками, що здіймалися від протягу, наче вітрила.

У центрі кімнати стояли чотири столи, а поруч — чотири низькі дивани. На стіні навпроти входу хлопці помітили кілька ніш, схожих на ті, які вони раніше бачили в коридорах. Кожна ніша була позначена певним символом. А ще — сувої папірусу, схожі на велетенські котушки і розвішані на стінах.

— Татку! — покликала Марук, проходячи до кімнати.

Ніхто не відповів. Дівчина обійшла навколо чотирьох столів, покликала знову, але марно.

Джейсон із Ріком досі стояли на порозі, не наважуючись зайти до цих величних покоїв.

— Може, краще дати драпака, поки її татусь не з’явився? — шепнув Джейсон другові.

Тієї ж миті через інші двері в кімнату ввійшла жінка.

— Марук! — вигукнула вона. — Що ти тут робиш?

Дівчинка повернулася до своїх друзів і махнула їм, щоб заходили. Рік із Джейсоном нарешті наважилися і, обережно ступаючи по підлозі, вкритій лазуритовою плиткою, підійшли до столів.

— Твого батька немає. Він пішов зустрічати фараона, — повідомила жінка, звертаючись до Марук.

Джейсон та Рік мовчки дивилися на незнайомку, збентежено усміхаючись. Жінка була в довгій білій сукні, в якій її постать здавалася дивною, але водночас дуже елегантною. Її ліва рука нерухомо лежала в білій перев’язі, що проходила через плече, а права весь час граційно рухалась, супроводжуючи жестом кожне слово.

— Помічниця мого татка пошкодила руку під час пожежі, про яку я вам розповідала. Тепер вона не може нею рухати. І ще кажуть, що її вдарило по голові й вона частково втратила пам’ять. Так що не звертайте уваги, якщо почуєте від неї щось дивне, — шепнула Марук друзям.

— А коли тато повернеться? — запитала вона голосно у жінки.

— Це залежатиме не від нього, а від фараона. Якщо хочеш, можеш зачекати тут. Познайомишся з Тутанхамоном, — відповіла помічниця.

— Тутанхамоном?! — не втримався Джейсон, мимоволі ступивши крок уперед. Потім він різко повернувся до Ріка: — А я тобі що казав?! Я був певен, що Тутанхамон пов’язаний із цим місцем!

Жінка усміхнулася:

— Марук, хто ці… твої друзі?

— Гості Будинку, прибули вчора на кораблі.

— Із флотом фараона?

— Звісно, — швидко підтвердив Джейсон. — Чи не так, Ріку?

Рік пересунувся й став так, щоб сонце не сліпило йому очі. Звідси він мав змогу нарешті чітко роздивитися співрозмовницю Марук: середнього віку пані з правильними, витонченими рисами обличчя, що світилося добротою.

— Чи не так, Ріку? — повторив Джейсон.

— Так-так, звичайно… Ми прибули із флотилією…

— Чудово! — повеселішала жінка. — А на якому кораблі? — і вона вказала рукою на стіл, біля якого стояв хлопець.

Лише тієї миті він побачив, що стіл заставлений моделями вітрильників.

Помітивши його здивування, Марук спитала:

— Тобі подобається, Ріку? Це мій татко їх робить. Це його захоплення!

Хлопець був приголомшений.

Рік окинув поглядом численні моделі, розставлені на столі, і йому відразу пригадалися ті, які кілька годин тому він розглядав у вежі вілли Арго.

Раптом його спиною пробігли мурашки, і хлопець здавлено прошепотів:

— Ми прибули на цьому…

Рік вказав пальцем на корабель «Око Нефертіті», який здавався точною копією моделі з вілли Арго.

Джейсон був вражений не менше за друга.

— Он як! Тоді ваша подорож, напевне, була чудовою, — промовила жінка, підходячи ближче. Її довга лляна сукня шелестіла, торкаючись лазуритової підлоги.

— Так, просто чудовою, — погодився Рік, якому несподівано забракло повітря.

Він взяв у руки модель «Ока Нефертіті» і передав Джейсонові, який вражено бурмотів:

— Цього не може бути… не може бути…

Жінка засміялася:

— Гадаю, Великого Писаря потішить ваш захват.

— І давно Великий Писар цим займається? — запитав Рік.

— Все життя! — відповіла Марук. — Щойно в нього з’являється вільна хвилина, він сідає за той стіл біля стіни і береться до справи. Каже, що робота над маленькими речами допомагає йому осягнути речі великі. Хіба не так? — звернулася дівчина до татової помічниці.

Та усміхнулася:

— Твій батько хотів би мати більше часу, щоб закінчити роботу над флотилією. Вже кілька місяців — та де там — майже рік! — йому ніяк не вдається викроїти час, щоб закінчити одну модель. Хочете побачити, над чим він зараз працює?

Рік кивнув, і жінка рушила до робочого стола батька Марук, де в самому центрі стояла модель судна, прикрита тканиною. Помічниця обережно зняла її правою рукою.

Побачивши ту модель, Рік відчув, що не може зрушити з місця, ніби хтось приклеїв його ноги до підлоги.

— Гарна, правда? — запитала жінка.

На столі Великого Писаря стояла «Метіда».

Джулія і Нестор досі сиділи в кам’яній кімнаті вілли Арго.

— Розкажіть мені про двері, — попросила дівчинка.

Нестор поставив на стіл горнятко з чаєм:

— Правду кажучи, я знаю лише те, що мені розповідали пані та пан Мур. Ну… Стіна, в якій вони прорізані, є частиною найстарішого крила будинку. Її збудували ще до того, як римляни висадилися на берегах Великої Британії. Ще до кельтів. А може, ще до того, як з’явився Стоунгендж.

Джулія недовірливо схрестила руки на грудях:

— І хто ж її збудував?

— Не знаю, — коротко відповів Нестор. — І мої господарі теж не знали. Гадаю, що вони подорожували саме для того, щоб дізнатися про це.

— То ви кажете, що ці двері завжди тут були?

— Можливо…

— Кажіть правду!

— Я не знаю, — спокійно повторив садівник. — Але знаю напевне, що пан Мур не перший хазяїн вілли Арго. На цьому місці завжди була якась будівля: замок, вежа чи ще щось. Якщо бажаєш дізнатися більше — у бібліотеці є генеалогічне дерево родини. Але з цим читанням неважко заблукати в лабіринтах історії.

— І з яких часів починається це дерево?

— Я бачив документ лише кілька разів, коли Пенелопа діставала його, щоб протерти від пилу. Але він такий старий та давній, що прізвище її чоловіка в ньому написане латиницею через одне «о».

— Тобто «More» замість «Moore»? Це англійською — «більше»!

Нестор заперечно похитав головою:

— Та ні, не англійською. Це латинське слово, означає «звичай», «традиція». Пошукай у словнику, якщо хочеш.

— Словник у Ріка… І я зараз піду і візьму його! — рішуче додала Джулія.

Нестор раптом встав і промовив:

— Вже пізно. Гадаю, тобі краще піти в ліжко.

Очі дівчини округлилися від здивування:

— Що?! Мій брат із Ріком ще у Єгипті, невідомо де… десь у…

— У Землі Пунт, — спокійно уточнив Нестор, відчиняючи вікно, щоб перевірити, чи не вщухла злива.

— Отож! У той час, як вони десь там, в якійсь Землі Пунт, я маю спати?! Я повинна повернутися і допомогти їм! Вони можуть бути в небезпеці!

— Твій намір дуже благородний, — кивнув Нестор, — але ти не можеш цього зробити.

— Чому?

— Поки хлопці по той бік, двері не відчиняться.

— Не вірю!

Нестор вказав їй на підпалини та подряпини, якими була вкрита поверхня дверей:

— Двері не відчиняться, поки всі мандрівники не повернуться додому, або поки… вже не зможуть повернутися. Троє мандрівників пройшли через двері туди. Троє мають повернутися сюди, щоб двері знову могли відчинитися. Мені дуже шкода, але саме так вони працюють. Ми можемо тільки чекати.

Джулія була вражена:

— Тобто ви хочете сказати, що зараз двері можна відчинити лише…

— З іншого боку. Саме так, — відповів Нестор і пішов до кімнати з телефоном.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Рік і Джейсон не могли відвести очей від моделі «Метіди», а в їхніх головах роїлося безліч думок. Вони очам своїм не вірили: тут, у Давньому Єгипті, на столі перед ними стояв такий самий корабель, яким вони керували під час лютого шторму в гроті Солоної скелі. А на щоденниках Улісса Мура у вежі вілли Арго стояла точнісінька копія «Ока Нефертіті».

У Кілмор-Кові зберігалася частинка Давнього Єгипту. А в Давньому Єгипті була частинка… чого саме? Чим насправді була «Метіда» і кому ще про неї відомо?

— Це судно справді дуже… дивне, — бурмотів Рік, поки помічниця Великого Писаря знову накривала корабель тканиною. — Такого я ще ніколи не бачив.

— Авжеж! — погодилася з ним жінка. — Гадаю, цей вигаданий корабель — витвір фантазії Великого Писаря. Саме тому потрібно так багато часу, щоб закінчити роботу…

— Насправді татко скопіював його з одного малюнка, — втрутилася Марук.

Рік з Джейсоном аж підскочили від хвилювання:

— З малюнка? Ти впевнена? А можна на нього подивитися?

Помічниця Писаря зачудовано похитала головою.

— Поглянь-но, які допитливі в тебе друзі! — вигукнула вона і рушила до полиць вздовж стіни навпроти.

Пошукавши трохи, жінка вийняла сувій папірусу:

— Ось малюнок, про який говорить Марук, — промовила вона, розгортаючи сувій.

Усередині знайшовся маленький аркуш паперу, на якому було зроблено ескіз «Метіди». Звичайнісінький аркуш із сучасного записника, який дуже скидався на щоденник Улісса Мура.

Побачивши його, Джейсон не стримався і вигукнув:

— Але ж це малюнок У…!

Рік тієї ж миті штрикнув свого товариша, щоб помовчав.

— Ви знаєте автора цього малюнка? — здивувалася жінка.

— Та ні! — поспішив запевнити її Рік. — Мій друг хотів сказати, що цей малюнок унікальний! Йому, мабуть, ціни немає!

Марук задоволено усміхнулася:

— Ми теж так вважаємо. Гарний, правда?

— Як у біса цей аркуш міг сюди потрапити? — шепнув Джейсон Рікові, коли обидві єгиптянки повертали сувій на місце.

— Не знаю і знати не хочу! — відрубав йому товариш, потихеньку відступаючи до дверей. — Краще нам якомога швидше вертатися до твоєї сестри, поки…

— Зачекай хвилинку, — зупинив його Джейсон.

Вдаючи, що зацікавлено розглядає папіруси, розвішані на стіні, він тихенько шепнув Рікові:

— Марук казала, що у Домі Життя зберігаються різні важливі речі… Як гадаєш… Колишній хазяїн вілли…

Хитра усмішка Джейсона підказала Рікові, що у його друга на думці.

— Ти вважаєш, — почав Рік, — що Улісс Мур навідувався сюди, щоб щось сховати?

— Сам поміркуй: він міг бути в цій кімнаті й розмовляти з Великим Писарем! Міг обміняти в нього модель «Ока Нефертіті» на свій малюнок «Метіди». Це багато чого пояснило б, хіба ні? Наприклад, як і чому ми тут опинилися.

— Тобто?

— Ну, він міг… навмисне нас сюди заслати… щоб ми забрали те, що він сховав у Колекції.

Рік кивнув:

— Логічно. Навіть дуже. Тільки от старий хазяїн вілли помер.

— Це ти так думаєш! — заперечив Джейсон, пригадавши дивні звуки, які йому вчувалися у вежі вілли Арго.

— Про що ви тут змовляєтеся? — перебила їхню розмову Марук, підійшовши ближче.

— Та от, міркували про дещо, — відповів Рік із дружньою усмішкою. — Ти казала, що в Домі Життя зберігається безліч речей з усього світу…

— Саме так.

— Тобто будь-хто може довірити на зберігання власні цінності?

— Звичайно. Для цього достатньо передати їх одному з Вказівників, назвати йому своє ім’я та заплатити певну кількість дебенів[8], яка залежить від самих цінностей та терміну їх зберігання, — пояснила Марук, поправляючи косу.

Рік подумав і продовжив:

— Отже… якщо ми знаємо ім’я особи, то можна дізнатися, чи залишила вона щось у Колекції на зберігання?

— Нам слід запитати когось із Вказівників? — припустив Джейсон.

— Та ні, не треба, — втрутилася помічниця Великого Писаря, яка уважно слухала їхню розмову. — Імена занотовані на папірусах, що зберігаються на оцих полицях.

Джейсон із Ріком підійшли до дерев’яних полиць з ієрогліфами. Спробували їх розібрати й несподівано для самих себе зрозуміли, що символи читаються як звичайні літери абетки.

Врешті вони дійшли до літери «м».

— Мур… гадаю, це має бути десь тут, — пробурмотів тихенько Джейсон.

— Вам допомогти? — запитала жінка.

— Та ні, не треба… нічого такого важливого, — раптом злякався Джейсон. — Не хочемо марнувати ваш час. Якщо дозволите, ми самі подивимося і потім складемо все як треба.

— Звичайно, дозволю. Хай тільки Марук вам допоможе, — осміхнулася жінка і тихенько відійшла.

Полиці були заповнені сувоями папірусу, загорнутими в шматки тканини. Кожен із них містив довгий перелік імен і нагадував сучасний телефонний довідник. Та щоб читати їх, доводилося тримати сувій за один край і потроху розкручувати його за інший, аж поки він увесь не розгорнеться на підлозі. Перелік було зроблено дрібним акуратним почерком; там зазначалися імена осіб, опис речей, що здавалися до Колекції, сума оплати, інколи — причина зберігання та деякі додаткові нотатки. Як пояснила Марук, останні вказували на номер ніші, в якій зберігалася річ.

— Невже не можна було просто написати: ніша номер 16 450! — бурчав собі під ніс Рік, проглядаючи ті нотатки. — Замість того, щоб писати: «Дурень шукає по всьому світі два келихи, щоб випити за здоров’я»!

Та згодом він зрозумів, що ті дивні фрази допомагають запам’ятати нішу та її вміст. Адже завжди легше запам’ятовувати якусь історію, аніж просто номер.

На перших двох сувоях не знайшлося жодного Улісса Мура, і Джейсон із Ріком почали сумніватися щодо власної здогадки.

Вони вже було вирішили покинути цю марудну справу, аж тут Рік звернув увагу на темну пляму якраз посередині четвертого сувою.

— Ось воно! — вигукнув він, не стримавши хвилювання.

Його палець вказував прямо на ім’я колишнього власника вілли Арго, написане ієрогліфами. І тут Рік аж заціпенів від несподіванки: хтось намагався знищити цей запис. Довга чорнильна риска частково покривала ім’я, через що решту запису майже неможливо було розібрати.

— Не може бути! — прошепотів Джейсон, обережно підносячи до очей папірус і тримаючи його проти світла. — Нічого не розбереш! Хоча… дещо видно: Улісс Мур і ось це слово… ма… па… мапа! Мапа! Ти теж бачиш, Ріку? Тут написано «мапа»!

Рік задумливо почесав підборіддя. Можливо… Може, Джейсон має рацію. І напевне, у того загадкового незнайомця, який намагався знищити запис, було обмаль часу: риску чорнилом він провів поспіхом, і через те частина слів залишилася.

Улісс Мур: мапа.

Оце і все, що можна було прочитати.

Але й цього було досить, щоб зрозуміти: вони мають знайти в Колекції дещо дуже важливе.

Хлопці поскладали на місце сувої папірусу, розпрощалися з помічницею Великого Писаря, і Марук повела їх до виходу з Дому Життя.

Слідом за дівчиною Джейсон із Ріком дійшли до зали з низькою стелею та темною підлогою. Звідси в різні боки розходилися три коридори, і Марук впевнено обрала той, біля входу, в якій стояла статуя із зірковим небом над головою.

— Невже ти справді не в курсі, за яким принципом розташовані всі ці статуї та коридори? — запитав у дівчини Рік. — Я маю на увазі: як ти знаєш, що потрібно обрати саме цей коридор, а не якийсь інший?

— Тому що нам сюди, — відповіла Марук, — у Коридор Зірок. Навіть не намагайся, Ріку! Розташування цих коридорів — то велика таємниця, яку Вказівники ретельно оберігають від сторонніх.

— А самі вигадують чудернацькі фрази, щоб запам’ятати, де що шукати! — пирхнув Рік. — Як-от: після жерця іди до Коридору Зірок, або… У нішу під зірками! — він повернувся поглянути на статуї, які стояли перед входами до інших двох коридорів, і додав: — Або: пройди вздовж Коридору Жриці й потім зверни до Коридору Вежі…

— Ти сказав «вежі»? — перепитав Джейсон.

Рік ще раз поглянув на статую, яку до цього назвав вежею:

— Так, вежі! А ти як би оце назвав? Маяком? Баштою?

— Вежа… вежа, — повторив Джейсон, копирсаючись у торбі, яку Рік ніс на плечі. — Зачекай хвилинку!

Він швиденько розгорнув зошит Улісса Мура і прочитав уголос примітку, яку вони знайшли поряд з малюнком міста Пунт:

ПОКЛАДАЙСЯ НА ДОЛЮ Й ЗІРКИ.

ШУКАЙ МАПУ У ВЕЖІ

ЧОТИРЬОХ ЖЕЗЛІВ.

— Оце хіба не може бути нотаткою Вказівників?

Марук зацікавлено роздивлялася зошит:

— Що це у вас тут таке? Де ви це знайшли?

Але Джейсон із Ріком жваво перемовлялися, не звертаючи на неї уваги.

— Можливо, старий хазяїн сховав мапу в Колекції, — припустив Рік. — Потім повернувся до вілли Арго і…

— …І записав у себе в щоденнику нотатку-підказку, щоб не забути.

— А може, підозрював, що хтось хотів йому зашкодити!

— Так, може бути.

Вони повернулися до Марук, яка дивилася то на одного, то на іншого водночас недовірливо і зацікавлено.

— Що ви вже собі надумали?

— Можеш знову відвести нас до Пепі та Мічеріно? — запитав Джейсон. — Ми хотіли б дізнатися, чи не приведе нас ця підказка до якоїсь ніші.

Брови Марук поповзли вгору від здивування:

— Можу, звичайно, але тільки не сьогодні. Ви самі бачили, що тут робиться через приїзд фараона.

— Так, правда… Фараон…

Джейсон похнюпився, замислився на хвилинку й промовив:

— А якщо… Оце «шукай мапу у вежі» означає, що шукати слід саме в цьому коридорі?

— Годі тобі, Джейсоне! — посміхнувся Рік. — То був би занадто великий збіг.

Але його товариш навіть не слухав і вже рушив до Коридору Вежі, крикнувши на ходу:

— Я зараз, швиденько! Зачекай тут хвилинку!

— Та ні за що! — вигукнув Рік і подався слідом. — Ще зникнеш кудись, як твоя сестра!

— Яка ще сестра? — розгубилася Марук, поспішаючи за ними.

У Коридорі Вежі Рік із Джейсоном взялися уважно розглядати символи, що позначали ніші, і рахувати їх. По обидва боки коридору було по два ряди ніш. По один бік ніші нижнього ряду позначалися келихами, а верхнього — мечами. По інший бік — над нішами були диски й жезли.

— Жезл! — зрадів Рік. — Треба шукати чотири жезли!

Це виявилося неважко. Вони пройшли ще трохи коридором і згодом побачили праворуч четверту нішу, позначену зверху чотирма жезлами.

— Так я і знав! — пирхнув Джейсон, зазирнувши всередину: ніша Чотирьох Жезлів була порожня. — Це було б занадто легко!

Рік пройшовся далі коридором, рахуючи вголос:

— П’ять жезлів, шість, сім, вісім, дев’ять жезлів, десять жезлів… от тобі й на! — вражено вигукнув він.

— Що там таке? — крикнув у відповідь Джейсон.

— Я сподівався побачити далі одинадцять жезлів, а замість цього… тут якийсь хлопець із жезлом.

— А далі що?

Рік пройшов ще далі, зникнувши за рогом.

Марук зацікавлено подалася за ним, примовляючи:

— Усе одно тут, окрім Вказівників, ніхто нічого не розуміє. Я ж бо вам казала: це таємниця!

— Тут далі — жінка з жезлом, — крикнув Рік, — а за нею — чоловік з бородою! І все — коридор закінчується!

— Повертайся! — гукнув Джейсон.

Рік вигулькнув з-за рогу з торбою на плечі:

— Ось чому в кожному коридорі по п’ятдесят дві ніші! — заявив він, наблизившись.

— Ти про що?

Рік вказав рукою на ніші:

— Ну, як у колоді карт! Спочатку туз, двійка і до десятки… потім нижники, кралі й королі. І тут те ж саме: від одного жезла до десяти, потім хлопець, жінка і чоловік з бородою. Я вже перевірив: на нішах з іншими символами теж є і хлопець, і жінка, і чоловік.

Почувши це пояснення, Джейсон знову оглянув ніші.

— Тобто, наприклад, келихи — це вино, жезл — це жир, а мечі й диски — це що, дзвінки й чирва?

— А чому б і ні! — засміявся Рік.

— То оце й є ваш секретний код? Колода карт? — запитав Джейсон у Марук.

— Я ані слова не второпала з вашої розмови! — відповіла вона.

— Ти колись грала в карти?

Дівчина заперечно похитала головою:

— Ніколи про таке не чула…

— І в що ти тоді граєш, можна поцікавитися?

— Ну, у сенет[9], а ще в астрагали[10].

Рік з Джейсоном збентежено перезирнулися. Мовчки всі разом повернулися до зали, з якої починався коридор.

— Усе логічно, Джейсоне, — пробурмотів нарешті Рік. — Марук ніколи в житті не грала в карти, тому що їх ще не вигадали. Та-а-ак… Отже, ніші пронумеровані як колода карт, хоча про карти тут навіть не чули. Справжня загадка! — хлопець зупинився перед входом до Коридору Вежі, оглядаючи статую, якою той позначався, і задумливо почухав потилицю: — Хай там як, а проблема залишається. Навіть якщо ми тепер знаємо, за якою системою пронумеровані ніші, до чого тут оці статуї?

— Може, ми таки підемо далі? — запропонувала Марук, якій вже уривався терпець.

Саме тієї миті тишу несподівано порушив звук сурм.

— Швидко! — вигукнула дівчина й потягнула друзів за рукави.

— Що відбувається?

— Правило 19: тривога! Коли почуєш сурми, слід негайно залишити приміщення Колекції.

Зовсім поруч від того місця, де перебували троє друзів, якраз біля входу до Дому Життя, тривала гаряча суперечка:

— Так, це може бути мапа, пані… але… — ввічливо усміхався Пепі, сподіваючись, що його наставник Мічеріно ось-ось з’явиться і прийде йому на допомогу. Але той ніби розчинився в морі людей, що товклися в Тріумфальній залі Колекції.

— І вона має бути десь тут, чи не так? — допитувалася жінка.

У її голосі Пепі почулося погано стримуване нетерпіння, до того ж жінка почала незрозуміло для чого закочувати рукави блузки з леопардовим оздобленням.

— Авжеж, звичайно, — бурмотів збентежений Вказівник. — Єдина проблема полягає в тому, що… Правило 4…

Але Пепі не вдалося договорити до кінця. Рука Облівії Ньютон із довгими бузковими нігтями міцно притиснула руку Вказівника до столу:

— Яка ще проблема?

Пепі від несподіванки витріщився й спробував було звільнитися, але куди там! Незнайомка тримала його руку ніби в обценьках.

— Ну-у-у… річ у тім, що зараз неможливо за-за-…

— Зайти? — підказала йому жінка.

— Так, зайти… Ми чекаємо на прибуття фараона, і нам… нам дали… нам дали чіткий наказ… п-п-припинити надання бу-будь-яких послуг, поки візит Божественного до нашої Колекції не завершиться…

Тут Пепі відчув, як його руку стискають сильніше.

— Здається, я не зрозуміла, — пробурмотіла Облівія.

— Ви робите мені боляче! — заблагав Пепі.

Жінка несподівано випросталася і відпустила його руку. Вона зняла із себе хутряну накидку й жбурнула її на стіл.

— Тобто ви хочете сказати, що я здійснила цю подорож даремно? Пройшла увесь цей шлях… лише для того, щоб почути, що я не можу зайти? Не смішіть мене!

Пепі прибрав руки подалі від накидки. Але жінка підсунула її ближче до нього, під самі пальці.

— Я… ні-ні… дякую, — забелькотів Вказівник. — Розумію, і я б усе зробив, щоб задовольнити ваше прохання… І це хутро насправді дуже гарне… але…

Погляд Облівії став магічним і спокусливим:

— Але мені справді треба зайти. Мені треба знайти цю мапу. Треба!

Пепі засумнівався й вже ледь тримався:

— Я… я… я не уповноважений. Я всього лише учень. І потім скоро… почне діяти Правило 19… Справді, повірте мені!.. Ми маємо вивести з приміщення усіх, хто ще перебуває в Колекції… і не можемо нікого впускати.

— До якого часу?

— Поки не прибуде фараон.

— Мені треба лише поглянути. Краєчком ока! — жінка нахилилася вперед і погладила рукою павичеву пір’їну на тюрбані Вказівника. — Я можу бути дуже вдячною з тими, хто поводиться зі мною добре, — улесливо шепнула вона на вухо Пепі. — Дуже вдячною!

Пепі напружився, і саме тієї миті, коли він уже хотів було погодитися, залунали звуки сурм.

Немов під дією якоїсь магічної сили, пір’їна на тюрбані зламалася навпіл. Пепі вивернувся, відхилився назад і серед юрби на вході побачив нарешті Мічеріно.

— Мені шкода, але вхід заборонено, — промовив він не дуже твердо. — Н-н-не можна…

Зашарівшись і зніяковівши, Вказівник швиденько повернувся і підтюпцем подався назустріч своєму наставникові.

Облівія Ньютон залишилася сама, з половиною зламаної пір’їни в руці, яку зі злістю кинула на підлогу. Вона знову почула звуки сурм і побачила, що всіх відвідувачів Дому Життя виводять надвір.

— Має бути якийсь спосіб… — прошепотіла жінка, так міцно стиснувши губи, що вони аж побіліли від напруги. Облівія поглянула собі на ноги, на яскравий педикюр з леопардовим малюнком, пирхнула, не знаючи, що їй тепер робити, адже вона не могла довго чекати. І зовсім не збиралася відмовлятися від свого плану!

Раптом Облівія помітила юнака, що стояв за кілька кроків від неї, спершись спиною на колону, і посміхався. Здавалося, він кепкував з неї.

— Чого тобі? — гаркнула Облівія.

Юнак навіть очей не відвів. Його погляд видавав людину розумну й абсолютно безпринципну. Добре розрахованим рухом він ліниво випростався, відірвався від колони і недбалою ходою наблизився до Облівії.

— Я чув, що ти щось шукаєш тут, у Колекції? — запитав незнайомець.

— Можливо.

— І мені почулося, що йдеться про якусь мапу.

— Ото ж бо і є, що почулося!

— Я знаю одну крамницю, тут недалеко, де продають безліч мап…

Пані Ньютон зневажливо стенула плечима і швидким рухом підхопила зі столу свою хутряну накидку:

— Гарна спроба, любчику, але не думаю, що в твоїй крамниці знайдеться мапа, яку я шукаю. Вона існує лише в одному екземплярі, — жінка махнула рукою в напрямку коридорів Дому Життя. — Десь там, усередині. На жаль.

Юнак пропустив її уперед, вдихаючи аромат парфумів, а потім додав:

— А якщо я знаю, як потрапити всередину і знайти її. Звісно, за умови, що тобі відомо, де шукати.

Облівія оглянула його з ніг до голови.

Знову зазвучали сурми, наказуючи всім негайно залишити палац. Раптом десь усередині, у центральному колодязі, щось сталося. Почулися крики, гамір, якась метушня. Охоронці побігли перевірити, що трапилося.

То була зручна мить, щоб проникнути до Колекції.

— Проведеш мене зараз? — запитала жінка в юнака.

— Якщо ти зможеш заплатити мені зараз і… щедро.

⁸ Дебен — давньоєгипетська вагова одиниця та обмінний еталон (одиниця вартості); у часи Тутанхамона дебеном називалася маленька кам’яна гирка вагою 91 г.

⁹ Сенет — найдавніша у світі настільна гра, яка була винайдена у Стародавньому Єгипті не пізніше 3000 р. до н. е. Правила, за якими в неї грали давні єгиптяни, невідомі, але дослідники запропонували декілька можливих варіантів.

¹⁰ Астрагал — таранна кістка суглоба задньої кінцівки парнокопитної тварини, яку використовували як гральні кубики. Тобто гра в астрагали нагадує гру в кості.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Діти побігли в напрямку сходів, що по спіралі спускалися до величезного, зараз майже безлюдного, коридору. Звідти вони звернули в темний хід і нарешті потрапили до просторої зали з оздобленою зірками стелею й одним вікном, що виходило в парк.

Звук сурм, який пролунав уже втретє чи вчетверте, кожного разу змушував їх прискорюватися.

Несподівано Рік зупинився.

— Біжімо, швидше! — крикнула Марук. — Фараон ось-ось буде тут!

— Хвилиночку! — попросив, роззираючись, Рік.

Він зовсім не відчував втоми, навпаки: від цієї біганини ніби знову на світ народився. Його татко завжди повторював: «Коли не знаєш, як вчинити, біжи. Це найкращий спосіб наситити мозок киснем».

Отож, для Ріка «бігти» — зовсім не означало «тікати». Навпаки: це було «не гаяти часу, міркувати».

У залі із зірками хлопець поклав на підлогу торбу й вийняв звідти «Словник забутих мов».

Джейсон повернувся до нього, переводячи подих:

— Що ти робиш?

— Хочу дещо глянути. А ти подбай про неї.

Джейсон кивнув і розвів руки в сторони, щоб приховати книгу від Марук.

— Марук, послухай! Ти вмієш зберігати таємниці? — запитав він, відвертаючи її увагу. — Насправді ми прибули сюди не з флотом фараона.

Рік озирнувся, аби пересвідчитися, що нікого немає, а потім розгорнув словник, зовсім не розуміючи, що саме він шукає.

Його погляд ковзнув по двох статуях, що стояли неподалік. Одна з них зображувала чоловіка, який висів на дереві головою донизу. Інша асоціювалась із зображенням смерті. Рік проглянув зміст словника, сподіваючись наштовхнутися на якусь ідею. Врешті, хлопець вирішив почати з розділу «Мови Давнього Єгипту»…

Тим часом Джейсон продовжував розмовляти з Марук:

— Якби ми тоді сказали тобі правду, ти б нам все одно не повірила. Насправді ми прибули не з флотом…

Він поглянув на свого друга, щоб зрозуміти, скільки часу тому ще знадобиться, потім продовжив:

— Ми прибули на іншому кораблі. Ми самі не знаємо, чому і як ми тут опинилися. Але ти можеш нам допомогти. Я благаю тебе лише про одне: повір нам… ще трішечки…

Марук прикусила губу, але спробувала зазирнути через плече Джейсона:

— Що там робить Рік? І що то за штука в нього на колінах?

— «Словник забутих мов», — механічно відповів Рік, гортаючи сторінки.

— Може, ви таки мені поясните? — наполягла Марук.

— Рік намагається зрозуміти, як впорядковано Колекцію, — заспокійливо усміхнувся їй Джейсон. — Бо ми мусимо знайти… одну мапу. Мапу Чотирьох Жезлів.

— Але ж не зараз! Нам варто негайно вийти звідси! — не вгавала Марук.

— Якщо ми звідси вийдемо, — заперечив Рік, гортаючи сторінку за сторінкою, — то нам може не трапитися іншої нагоди.

— Чому це? Повернемось завтра!

Джейсон похитав головою:

— Нам не можна залишатися надовго. Ми маємо повернутися до Джулії.

— До Джулії?

— Джулія — моя сестра. Вона… відстала від нас. Але перш ніж повернутися за нею, нам треба дещо зробити.

— Що саме?

— Ми не знаємо напевне. Але це дуже важливо!

— І хто вас сюди прислав?

— Цього ми теж не знаємо напевне. У нас є лише зачіпка. Малесенька зачіпка, яку ми знайшли в покоях твого батька. Пам’ятаєш ім’я, що ми шукали в папірусах? То ім’я… одного нашого друга. Ми хочемо йому допомогти, але, здається, хтось намагається стати нам на заваді.

— Хто?

— Ми не знаємо, — відповів Джейсон.

— Ви хоч щось знаєте?! — роздратовано пирхнула Марук.

Джейсон знову похитав головою й раптом зареготав:

— Сказати по правді, ні, Марук! Повір мені, так і є. Це важко пояснити, але всього лише кілька годин тому ми були…

Стіни Дому Життя затремтіли від нового звуку сурм.

Дівчина вхопила Джейсона за руку й потягла за собою:

— Не знаю, де саме ви були кілька годин тому, але, якщо не поквапимось, нам буде непереливки. Нікому не дозволяється порушувати накази охорони.

— Є! — вигукнув Рік.

— Що?

— Я знайшов!

У вітальні Клеопатри Біґлз Манфред позіхав від нудьги. Він роздратовано відкинув черговий журнал з плетіння гачком і потягнувся в кріслі.

Міс Біґлз спала собі на дивані з широко відкритим ротом і виразом втіхи на обличчі, у той час як її коти кружляли навколо, як леви біля свого дресирувальника.

Манфред час від часу відганяв їх помахом руки:

— Геть, тварюки!

Він підвівся й пішов на кухню. У холодильнику були лише овочі та вафлі з шоколадною начинкою. Манфред з’їв одну чи дві, а решту пачки викинув котам.

У невеличкій бляшанці на столі знайшлися льодяники. В іншій — тверді, мов камінь, пісочні тістечка. Порцеляновий чайний сервіз у квіточку, дві-три вазочки, теж у квіточку, фіранки на вікнах, знову-таки у квіточку, і на завершення — велика цвітна капустина в центрі столу.

Не знайшовши нічого цікавого для себе в кухні, Манфред повернувся до вітальні й почав нишпорити в буфеті. Кілька порцелянових статуеток, янголятко, кілька примірників літературного журналу, якась нова, ще не розпечатана книжка і чергова бляшанка, цього разу повна булавок.

Манфред випадково вколовся булавкою і йому здалося, що коти насміхаються з нього.

— Ану, тпрусь! Геть звідси, тварюки! — крикнув він і посмоктав ушкоджений палець, щоб зупинити кров.

Водій Облівії Ньютон поглянув на годинник. Машина стояла прямо перед входом до будинку, а його дощовик вже висохнув на батареї.

Він одягнув дощовик, відчинив двері й вийшов. Коли здавав назад, усі коти міс Біґлз сиділи на порозі й насторожено спостерігали за ним.

— Терпіти не можу котів! — пробурмотів Манфред крізь зуби.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон миттю підскочив до Ріка і став навколішки поряд із ним. На сторінці «Словника забутих мов» була таблиця з малюнками, пронумерованими від 0 до 21.

— Це — Старші аркани карт Таро! — сповістив Рік. — І як я раніше не здогадався?

У словнику пояснювалося, що карти Таро — то найдавніші гральні карти. Дехто вважав, що карти Таро — це своєрідні таблиці знань, за допомогою яких єгипетський бог Тот навчив людей арифметики, музики та багатьох інших корисних речей. Саме тому кожна карта Таро називається «аркан», тобто «загадка, таємниця».

Рік жадібно читав далі: «Колода карт Таро може складатися із 52 Молодших арканів та 22 Старших арканів. Молодші аркани можуть бути чотирьох мастей: мечі, диски, келихи та жезли…»

— Як ніші в коридорах!

«У той час як значення кожного з 22 Старших арканів, — продовжував читати вголос Рік, — дещо розмите. Старший аркан номер 21: Світ. Старший аркан номер 12: Повішеник. Старший аркан номер 13: Смерть! »

— Повішеник та Смерть — це ж статуї в залі із зірками! Так от чому кажуть, що 13 — нещасливе число, — усміхнувся Рік, підводячись із підлоги. — Джейсоне, спробуй-но перечитати вказівку Улісса Мура.

Джейсон розгорнув щоденник і повільно прочитав фразу.

— Отже, — підсумував Рік, звіряючись із таблицею в книзі, — тепер нам треба…

— Якнайшвидше бігти до виходу! — скрикнула Марук, стривожено поглядаючи в далечінь порожніх коридорів.

Рік, не звертаючи уваги на її слова, спробував зосередитися.

— Мічеріно сказав, що Колекція поділена на двадцять два підрозділи, кожен з яких має двадцять дві зали, а кожна зала — двадцять два коридори. Двадцять два… як кількість Старших арканів.

— Хлопці, не знаю, про що мова, але…

Джейсон знову зазирнув до щоденника та вигукнув:

— Зачекай, Марук! Якщо нам треба знайти мапу Чотирьох Жезлів, зрозуміло, що йдеться про номер ніші. Нам відомо, що мапа захована, де вежа…

— Вежа: Старший аркан номер 16, — прочитав Рік.

— Вказівка каже, що для того, щоб знайти мапу, нам треба покладатися на долю й зірки…

Рік різко закрив словник:

— Доля — це аркан номер 10. Зірка — номер 17. Усе зрозуміло! Ми пішли до Коридору Вежі, але то був інший Коридор Вежі!

Він наблизився до Джейсона з Марук і пояснив їм свої здогадки:

— Мапа зберігається в Коридорі Вежі, але в тому, що веде із Зоряної зали, яка в підрозділі Долі… Ніша Чотирьох Жезлів. Легко, правда?

Марук здивовано роззявила рота.

Джейсон розреготався, дивлячись на неї:

— Не дивуйся, з Ріком завжди так. Головне, що йому все зрозуміло.

Рік, здавалося, справді все зрозумів, але, роззирнувшись, спитав:

— Тільки де ми зараз? Ти знаєш, Марук?

Дівчина щось пробубоніла собі під ніс і врешті сказала голосно:

— Здається, у підрозділі Долі…

— Чудово! — зрадів Джейсон. — От що значить пощастило! І що тепер?

Рік підійшов до коридору, позначеного статуєю смерті — Старшим арканом номер 13. Хлопець ще раз поглянув на стелю, оздоблену золотими зірками.

— Якщо це — Зоряна зала, то ми справді зовсім поряд. Треба лише знайти Коридор Вежі, тобто піти…

Джейсон збентежено озирався навколо. Марук недовірливо хитала головою.

— Он туди! — зважився Рік.

На що єгиптянка тупнула ногою:

— Ні! Нам у протилежному напрямку, до виходу! І краще до того, як нас знайдуть охоронці!

Рік та Джейсон благально дивилися на неї.

— Будь ласка! — промовив один.

— Це справді дуже важливо! — додав другий.

Марук схвильовано кліпала очима:

— Ви мені розповіли купу брехні. Чому тепер я маю вам вірити?

— Може, тому що, врешті-решт, ми здаємося тобі… непоганими хлопцями? — підказав Джейсон із хитруватим виразом обличчя.

Марук зітхнула:

— Добре, я піду з вами. Але лише до наступного сигналу сурм. Затямили?

Діти знову побігли. Стукіт їхніх сандалів гулко відлунював у порожніх приміщеннях. За вказівками Ріка, друзі спочатку повернули до коридору, що охоронявся статуєю янгола, потім — до іншого, зі статуєю крилатого демона[11], і врешті — до Коридору Вежі. Джейсон влетів туди першим і почав рахувати ніші:

— Один жезл, два жезли, три жезли… Чотири жезли! Ось вона!

Перед ними було дві ніші. Із нижньої, позначеної чотирма дисками, стирчало безліч папірусів і сувоїв. А верхня, здавалося, зберігала лише купу павутиння.

Рік вийняв із торби останній недогарок свічки, запалив його під здивованим поглядом Марук і передав Джейсонові.

— Поглянь ти! — сказав він.

Рік склав руки в замок, щоб товаришу було на що спертися ногою, і підняв його.

— Обережно! — шепнула Марук, побачивши, як Джейсон підтягується, спершись на лікті й тримаючи свічку перед собою.

— Швидше! — прошипів Рік від натуги. — Я тебе довго не втримаю!

— Щось я… нічого… не бачу, — промовив Джейсон, примружуючись.

До ніші, здавалося, роками ніхто не заглядав. Прикро, але вона виявилася порожньою! Джейсон вже зібрався було попросити Ріка, щоб опустив його, аж тут побачив малесенький клаптик папірусу, навмисно відсунутий у найдальший куток. Хлопець простягнув уперед вільну руку та вхопив його.

— Є!

Тієї ж миті Марук вхопила Ріка за плече й стривожено зашепотіла:

— Нас знайшли! Тікаймо!

Рік втратив рівновагу, і Джейсон гепнувся прямо на нього, міцно стискаючи папірус у руці.

Поки Джейсон із Ріком ставали на коліна, Марук встигла пробігти значну частину коридору. Зовсім поряд почулися чиїсь кроки.

— Швидше! Туди! — просичав Рік, вказуючи на нішу Чотирьох Дисків.

Він шмигнув усередину разом зі своєю торбою та заховався поміж сувоями папірусу.

Джейсон шурнув слідом, а кроки лунали все ближче.

— Ну, далеко ще? — невдоволено запитала Облівія Ньютон, плентаючись за юнаком вздовж невідомо якого вже коридору, що нічим не відрізнявся від усіх попередніх.

— Ти дуже нетерпляча, жінко. І до того ж дуже галаслива, — зауважив той. — Якщо хочеш знайти мапу, довірся мені та помовч!

— Тебе взагалі вчили ввічливості? — розлютилася Облівія.

Юнак зупинився в центрі Зоряної зали.

Зверху, над їхніми головами, зі стелі сяяли золоті зірки.

— Та затям собі: якби в мене було хоч якесь виховання, то я б тебе зараз не водив нишком у пошуках тієї мапи.

Облівія кинула на нього нищівний погляд, вагаючись, чи відповісти на грубість, чи стриматися.

Відтоді, як вони прокралися до Колекції і почали блукати безлюдними коридорами — а це стало справжнім випробуванням для шпильок Облівії, — цей юнак поводився з нею геть зневажливо.

— Послухай, дорогенький, я не для того тобі платила, щоб терпіти таке ставлення!

— А я не для того погодився провести тебе, щоб мене схопила охорона. Якщо не стулиш пельку, нас почують. І повір мені: гнити заживо у в’язниці на поживу пацюкам не дуже приємно.

Від однієї лише згадки про пацюків жінка здригнулася.

— Я не збираюсь до камери!

— Бачу, що ми нарешті починаємо знаходити порозуміння, — відповів юнак. — Отож, мовчи та йди за мною. Ми вже майже на місці.

Облівія та її провідник звернули до Коридору Вежі й дійшли до ніші, позначеної чотирма жезлами.

— Оце вона, — промовив хлопець.

Облівія відіпхнула його та схвильовано запитала:

— Яка саме? Нижня? — і вказала на нішу, вщерть заповнену сувоями папірусу.

— Ні, верхня.

— Нарешті! — вигукнула вона, ставши навшпиньки й погойдуючись на високих підборах. Потім зловтішно захихотіла і додала: — Тобі кінець, Уліссе! Слово Облівії Ньютон!

Раптом почувся якийсь дивний звук, схожий на приглушений вигук.

— Що ти сказав? — перепитала Облівія, повертаючись до хлопця.

— Нічого!

Жінка задумливо схилила голову:

— Дивно… мені здалося, я щось чула…

Єгиптянин нервово озирнувся:

— Та бери вже, що тобі треба! Хутчіш! Треба вибиратися звідси!

— Скільки років я чекала на цю мить! — пробурмотіла Облівія, знову ставши навшпиньки, щоб зазирнути до ніші.

Вона вийняла з кишені запальничку — спалахнуло полум’я. Хлопець широко роззявив рота. Минуло кілька секунд.

— Не може бути! — нарешті з розпачем вигукнула міс Ньютон. — Не може бути! Тут… немає… ТУТ НІЧОГО НЕМАЄ! ЛИШЕ НЕДОГАРОК СВІЧКИ!

— Цить! — дорікнув їй юнак. — Бо зараз сюди збіжаться всі охоронці фараона!

Обличчя жінки налилося кров’ю від люті:

— НЕМАЄ! — репетувала вона, кинувши на підлогу недогарок свічки. — МАПИ НЕМАЄ!

— То я пішов! — пирхнув її супровідник.

Але тут Облівія Ньютон стрибнула до нього, мов пантера, і міцно вхопила за лікоть, перш ніж він встиг накивати п’ятами.

— Стій, юначе! Куди це ти зібрався?! Вирішив мене обдурити? Куди ти мене привів?

— Туди, куди ти мене попросила, — бурмотів той, марно намагаючись звільнитися.

Але хватка в Облівії була мертвою.

— Навіть не думай зі мною жартувати, шмаркачу! — проревіла Облівія Ньютон і вдарила його об стіну, як мішок із картоплею. — Відповідай: куди поділася мапа Кілмор-Кова?

У другій ніші зашаруділи сувої папірусу.

— Не знаю! — вигукнув молодий єгиптянин. — Я не знаю, хто такий отой… Кілмор-Ков… Я… я лише привів тебе туди, куди ти мені сказала…

Облівія Ньютон свердлила його поглядом, не знаючи, вірити чи ні.

Удалині почулися чиїсь кроки, що зливалися з брязкотом бронзових щитів та довгих бойових списів. Охорона!

— Здається, нас почули! — прошепотів хлопець.

Облівія Ньютон згадала про в’язницю з пацюками і нарешті відпустила свою здобич.

— Ну, добре, — буркнула вона, піднімаючи з підлоги недогарок свічки. — Повірю тобі цього разу. Але зараз виведи мене звідси.

¹¹ Тобто діти перебувають у підрозділі Долі, у Зоряній залі, і їм треба йти до Коридору Вежі. У них є два варіанти: Коридор Повішеника (Старший аркан 12) і Коридор Смерті (Старший аркан 13). Але номер Старшого аркана Вежі — 16, тобто Рік, вочевидь, обрав напрямок через Коридор Смерті. І дійсно, далі вони проходять через Коридор Двох Келихів (у єгипетському Таро цей Старший аркан має номер 14 і зображується як людина з крилами, що переливає щось із однієї чаші до іншої), а потім через Коридор демона Тифона — Старший аркан 15.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У коридор забігли охоронці фараона. Довгими списами перевірили темні закутки, швидко про щось перемовились, розділилися на групи і рушили далі в різних напрямках у пошуках зловмисників. Згодом звук їхніх кроків послабшав, аж поки зовсім не стих.

Джейсон із Ріком сиділи в ніші, боячись навіть дихати. Лише через деякий час, що здався їм нескінченним, вони врешті насмілилися розсунути папіруси, за якими ховалися, і виглянути назовні.

Нікого.

Джейсон мовчки вислизнув на підлогу, а слідом за ним — Рік.

Вони роззирнулися в пошуках Марук, але вона, як і всі інші, зникла, поглинута запиленим лабіринтом коридорів.

— Ти теж це чув, — прошепотів Рік, — чи мені все наснилося? Як тут могла опинитися Облівія Ньютон?

Але в повітрі й досі відчувався особливий аромат парфумів, який Рік вперше вдихнув, коли машина Облівії ледве не збила його на дорозі до вілли Арго.

Джейсон показав другові шматок папірусу, який знайшов у ніші.

— Ми випередили її всього лише на мить, — пробурмотів він.

Хлопець розгорнув папірус і побачив, що на ньому було написано якесь повідомлення тими самими літерами, що й на пергаментах зі скриньки, яку вони знайшли у скелі, а також із поштової посилки.

— Але ж це піктограми з Фестського диска! — впізнав символи Рік, щойно поглянувши на них.

— Що ж, полювання продовжується…

— Зараз немає часу його розшифрувати. Охоронці можуть повернутися будь-якої миті. Треба тікати звідси.

Хлопці дійшли до кінця коридору і, перш ніж вийти з нього, обережно виглянули з-за рогу. Нікого не було. Вони вирішили повернутися до Зоряної зали, а якщо Марук і там не знайдеться, спробувати вийти з Колекції самостійно.

Стиснувши в кишенях фігурки жуків-скарабеїв, що служили їм перепустками, друзі обмірковували почуту розмову.

— А хто вона така, ця Облівія Ньютон? — запитав згодом Джейсон.

— Щиро кажучи, точно не знаю, — відповів Рік. — До вчорашнього вечора я ніколи її не зустрічав… Треба спитати в матері. Вона напевне знає. А ще краще — запитати у Ґвендаліни, перукарки з Кілмор-Кова. Моя мама каже, що в Кілмор-Кові навіть муха не пролетить без відома Ґвендаліни.

— Облівія Ньютон… — повторював вражено Джейсон. — У Єгипті!

— Аж не віриться, — погодився з ним Рік.

Вони звернули до коридору, позначеного крилатим демоном.

— Ти чув, що вона сказала? «Тобі кінець, Уліссе! Слово Облівії Ньютон! »

— Звичайно, чув! — відповів Рік. — Коли я приїхав на віллу Арго, вона саме про щось гаряче сперечалася із садівником.

— Про що?

— Я не зрозумів про що саме, але це стосувалося вілли Арго.

— Гадаєш, Облівії щось відомо про двері, грот і… корабель? — у Джейсона аж серце тьохнуло від хвилювання.

— Можливо, — пробурмотів Рік. — Але зараз вибираймося звідси хутчіш, гаразд?

Поки вони кралися коридором, завмираючи від будь-якого звуку, у голові в Джейсона роїлися думки. «Покинуті». Це слово, як блискавка, пронизало його мозок і миттю освітило й прояснило ряд деталей, зв’язавши їх між собою: Двері Часу, вкриті подряпинами та підпалинами, заховані за шафою; посилка, за якою ніхто не збирався йти; напівзавалений підземний хід, відсутні вентиляційні ґрати в гроті; щоденник капітана «Метіди», в якому йшлося про його останню подорож.

— Усе покинуте! — прошепотів він. — Покинуте або знищене. Поміркуй, Ріку: стіна, що перекривала коридор, закреслення в реєстрі, порожня ніша. Усе сховане, закрите, засекречене… ніби хтось намагався зробити так, щоб щось не можна було знайти. Щось дуже небезпечне.

Вілла Арго тремтіла від бурі й грози.

Джулія дивилася з тераси в темряву. Нестор мовчки підійшов до неї і став позаду, спостерігаючи за зливою, що й не думала вщухати, та за світлом маяка, яке повільно крутилося по колу.

— Маяк вмикається щоночі? — запитала Джулія.

— Ні, лише час від часу, коли Леонард не забуває його ввімкнути, — відповів садівник, стенувши плечима.

— Його пошкоджено?

— Зовсім ні. Проблема не в ньому, а у сторожі.

— Не розумію…

— Леонард сліпий на одне око, — Нестор помовчав, спостерігаючи, як біле світло маяка проходить краєм саду і потім губиться у морі. — Внаслідок сутички з акулою.

Джулія здригнулася.

— Тут таке інколи трапляється, біля моря живемо, — буркнув садівник.

— Ви залишитесь тут… якщо вам, звісно, хочеться? — запропонувала Джулія.

Але коли вона обернулася, то побачила, що Нестор вже зник. Джулія замислилася, прихилившись спиною до статуї рибалки, і згодом повернулася до холодного коридору. Розвішані на стіні портрети похмуро поглядали на неї з висоти. Раптом вона почула якийсь звук і заклякла на місці.

Здавалося, щось впало на верхньому поверсі, у її кімнаті. Джулія спробувала заспокоїтися.

«Там нікого немає», — переконувала вона сама себе.

Перед нею тягнувся ряд прохідних кімнат першого поверху, що закінчувався кухнею. І в жодній не горіло світло.

— Несторе? — зляканим голосом покликала вона.

Злива лютувала з новою силою.

Джулія почула ще один звук, що долинув з верхнього поверху. Вона взялася за поручні сходів і стала на першу сходинку.

— Несторе?

Зробила ще крок, другий, аж тут через вікно побачила світло в саду.

Почулося ревіння двигуна.

Очі Джулії округлилися від несподіванки, і вона знову повернулася на терасу.

— Несторе! — кликала дівчина. — Несторе!

У двір вілли Арго заїхав автомобіль.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Раптом Рік із Джейсоном завмерли на місці. Тишу Дому Життя прорізав різкий звук сурм, за яким зовсім поряд почулися вітальні вигуки юрби.

Хлопці сторожко виглянули з-за рогу і побачили простору жовту залу з великим вікном із видом на парк. Вигуки лунали знадвору.

Рік прикусив губу й озирнувся. Він помилився дорогою…

Хлопці обережно наблизилися до того вікна так, щоб їх ніхто не побачив. Парк гудів від привітань святкового натовпу, що розтягся вузькими смугами вздовж обох сторін центральної алеї. А самою алеєю, серед дощу квіткових пелюсток та моря барвистих прапорів, у напрямку Колекції повільно просувалася позолочена колісниця, запряжена двійкою чудових чорних коней.

— Це він, Тутанхамон! — Джейсон вказав на людину в колісниці.

Хлопчик-фараон у золотаво-білому одязі вітав юрбу помахом руки. Поряд із ним у колісниці стояв поважний білобородий чоловік, який тримав віжки і керував кіньми.

— А то, напевне, татко Марук, — сказав Рік.

Якби ж то їм вдалося поговорити з Великим Писарем! Можливо, він один із небагатьох людей, кому довелося знати Улісса Мура.

Джейсон спостерігав за процесією, і його серце завмирало від захвату. Він би все віддав за можливість бути там, унизу, серед юрби, і поглянути фараонові у вічі!

— Гадаю, нам краще дати драпака, — промовив Рік. — Треба повертатися, звідси ми ніколи не вийдемо до Зоряної зали.

— Гей! — почувся раптом чийсь тихенький шепіт.

— Що ти сказав?

— Я — нічого.

— Мені здалося, що я почув чийсь голос.

— Мабуть, знадвору, — припустив Джейсон.

— Гей! — почулося знову.

Рік витріщився на статую, що стояла на вході до коридору.

— Ось, чув?

— Цього разу чув! — кивнув Джейсон.

— Гей, хлопці! — знову почувся голос. — Я тут, унизу!

Із ніші біля їхніх ніг вигулькнула голова Марук.

— Охоронці вже пішли?

— Марук! — здивувався Рік. — Що ти там робиш?

Дівчина сторожко оглянула коридор і врешті зважилася вилізти.

— Ще б трішки, і нас би всіх схопили! — дорікнула вона, підводячись на ноги й обтрушуючи павутину з плеча. — А я ж вам казала…

— Так ось куди ти поділася, — пробурмотів Джейсон.

Неважко було зрозуміти, що сталося. Почувши кроки охоронців, Марук кинулася навтьоки і сховалася за статуєю. А коли побачила Облівію з молодим єгиптянином, із переляку залізла в найближчу нішу.

— Ходімо звідси, будь ласка! — промовила Марук, поправляючи косу.

Слідом за дівчиною хлопці дісталися крутих сходів, що вели вниз.

— Ти щось почула з їхньої розмови? — запитав Рік.

— Авжеж! Жінка так розлютилась! А хлопець намагався її заспокоїти. Я чула, вони збиралися піти до Крамниці забутих мап, що поза Домом Життя.

— Будемо знати, — буркнув Джейсон.

Кілька хвилин потому Джейсон, Рік та Марук вибралися назовні й опинилися в парку Дому Життя, далеко позаду від юрби, що вітала фараона.

Облівії Ньютон та її провідника ніде не було. Вони вже, напевне, накивали п’ятами й сховалися в безпечному місці.

Рік із Джейсоном всілися під карликовою пальмою[12] й вже через п’ять хвилин переклали повідомлення на папірусі. Рік урочисто прочитав уголос те, що в них вийшло:

P. S. Я вирішив надійніше сховати мапу в Кімнаті, якої немає.

— То ось яка наша наступна мета! — усміхнувся Джейсон. — Кімната, якої немає.

— Не думаю, що ця підказка допоможе, — зауважила Марук. — І взагалі: здається, ваш друг пожартував над вами.

— Чому це? — запитав Джейсон.

— Якщо він заховав мапу в Кімнаті, якої немає, це означає, що він її знищив.

— Не розумію…

Марук розреготалася:

— «Кімната, якої немає», — це такий вислів. Покласти щось до Кімнати, якої немає, означає «викинути», тобто «нікуди не покласти».

— Ти впевнена?

— Авжеж! Цей вислів походить від однієї давньої легенди, казки, як та балада про двох закоханих, що загубилися і тепер блукають, сподіваючись колись знову зустрітися.

— Але ж наш друг каже, що він вирішив її надійно сховати…

— Немає надійнішого способу сховати щось, як знищити його! Можливо, саме це мав на увазі ваш друг.

— Це неможливо, — пробурмотів Джейсон. — Нам точно відомо: тут, у Єгипті, сховано мапу КілморКова. Не знаю, що там на ній зображено, але це має бути щось справді важливе. Щось таке, що пояснює таємницю Дверей Часу та «Метіди». Нам треба знайти Кімнату, якої немає, перш ніж до неї добереться Облівія Ньютон.

— То що будемо робити? — втрутився Рік.

— Та ви просто божевільні! — зробила висновок Марук. — А ця Облівія Ньютон ще божевільніша за вас! Шукати Кімнату, якої немає, — це все одно, що шукати піщинку серед пустелі. Що ж, шукайте! — сказала вона, вказуючи на гігантські стіни Дому Життя. — Але навіть якщо вам спаде на думку обнишпорити кімнату за кімнатою, вам цілого життя не вистачить, щоб її відшукати.

— Цілого життя на це в нас немає, — пробурмотів Рік. — Навіть півдня немає.

Марук сіла на траву.

— Отож-бо й воно! Гадаю, настав момент, щоб ви зізналися мені, хто ви такі насправді й звідки тут узялися. Хіба не так?

Джулія сховалася за статуєю рибалки й спостерігала.

Посеред двору стояла чорна спортивна автівка загрозливого вигляду, всередині якої сидів чоловік у темних сонцезахисних окулярах. Він відчинив дверцята і вибрався з машини. У світлі фар можна було чітко розгледіти його міцну, опецькувату фігуру в довгому зім’ятому дощовику.

Чоловік побіг до ґанку вілли Арго… але не постукав.

Джулія почула, як він посмикав за ручку дверей, ніби перевіряючи, чи вони замкнені. Потім рушив навколо будинку і зник з її поля зору.

Раптом чиясь рука лягла їй на плече, змусивши аж підскочити з несподіванки.

— Тсс, ані пари з вуст, — застережливо пробурмотів Нестор, повільно відпускаючи дівчину. — Сподіваймося, він вирішить, що нас немає вдома.

— Хто це?

— Тсс!

Нестор відвів її у тінь, до сходів. Несподівано чергова блискавка освітила чоловіка в дощовику. Джулія ледь не скрикнула з переляку, але Нестор вчасно затулив їй рота рукою.

Незнайомець прилип обличчям до скла, намагаючись зазирнути всередину.

— Він не може нас бачити. До того ж скло на вікнах і дверях протиударне, — шепнув Нестор.

Чоловік натиснув на ручку вітражних дверей, що вели до саду, і спробував їх відчинити.

Замкнено.

— Усе зачинено, — прошепотів Нестор. — Він не зможе потрапити всередину.

Чоловік у дощовику почав перевіряти всі двері за периметром вздовж веранди.

— Двері з кухні? — прошепотіла Джулія.

— Замкнені. Я все позамикав. Він не зайде.

— Вікно в кам’яній залі! — шепнула Джулія. — Ви відчинили його, щоб перевірити, чи не вщух дощ.

— Стій тут, не рухайся, — наказав Нестор і розчинився в темряві.

Джулія завмерла, прислухаючись до кроків Нестора, що пішов перевірити вікно в кам’яній залі.

Вона спостерігала за тим, як незнайомець методично переходив від одних скляних дверей тераси до інших і смикав їх за ручки.

Замкнено. Замкнено. Замкнено.

Чоловік повільно наблизився до останніх дверей. Дощ розмивав контури його фігури та риси обличчя. Джулія могла заприсягтися, що, незважаючи на грозу, вона ясно чула відлуння його кроків.

Нарешті він дійшов до четвертих дверей і натиснув на ручку.

Очі Джулії округлилися від жаху.

Двері виявилися незамкненими.

Не вагаючись ані хвилини, вона вискочила зі своєї схованки.

— Ні! — вигукнула дівчина й кинулася до дверей.

Незнайомець від несподіванки закляк на місці.

Він ледве прочинив двері, впустивши на терасу пориви холодного, мокрого вітру, і нахилився, щоб зазирнути всередину.

— Гей! — гукнув він.

Біла блискавка прорізала небо за його плечима.

Джулія з pозгону налетіла на двері, хряснувши ними злодія по обличчю.

Почувся тріск розбитих окулярів. Чоловік повалився назад, тримаючись рукою за розбитий ніс.

Джулія повернула ключ у замку і зачинила двері на засув.

Цієї ж миті вона почула кроки і голос Нестора:

— Джуліє, що трапилося? О ні!..

З того боку дверей на мокрій траві навколішки стояв Манфред. Однією рукою він тримався за ніс, з якого текла кров, а другою шукав у траві свої улюблені сонцезахисні окуляри.

— Ти розбила мені ніс! — верещав він, намагаючись підвестися. — Ти мені за це заплатиш!

Похитуючись, Манфред рушив до дверей і штовхнув їх усією вагою свого тіла. БУМ! Нестор з Джулією відступили до сходів, але скло витримало.

— Я вам тут усе переб’ю! УСЕ ПЕРЕБ’Ю! — горланив Манфред під дощем.

— Не хвилюйся, — намагався заспокоїти Джулію Нестор, — все добре. Тут усюди протиударні вікна і двері. Він не зможе їх розбити.

БУМ! Звук повторився.

— ВИ МЕНІ ЗАПЛАТИТЕ! — верещав незнайомець.

Прожектор маяка знову освітив сад, і Джулія запитала:

— Несторе, хто той чоловік? І що йому треба?

Садівник скривився:

— Хоче зайти всередину, — відповів він.

¹² Цей вічнозелений чагарник, дуже поширений у Середземномор’ї, зазвичай заввишки 2–3 метри, але може сягати і 6 метрів.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Хлопці разом з Марук пройшли через парк і дісталися до алеї зі сфінксами. Рік із Джейсоном пояснили, як вони потрапили до Єгипту, взявши з дівчини обіцянку нікому про це не казати. Розповіли про Джулію і про те, як вона зникла за Дверима Часу. Переказали все, що знали про попереднього власника вілли Арго. Джейсон поділився навіть своїми підозрами, що Улісс Мур, можливо, живий і перебуває в Кілмор-Кові, а може, — ув’язнений невідомо де.

Марук була настільки вражена, що спершу не могла навіть слова вимовити. Вона із самого початку підозрювала, що Джейсон та Рік щось приховують, але почута історія виходила за межі її уяви. Та все ж, невідомо чому, ці кумедні хлопці викликали в неї довіру…

Друзі зупинилися перед сходами, що вели до сховища Будинку для гостей. Зараз вони мали обрати: або сходи, які приведуть їх до Джулії, або вихід до міста, по той бік стіни, до Крамниці забутих мап.

— Якщо ви вирішите шукати крамницю, я не зможу піти з вами, — сказала Марук. — Мені забороняється виходити з парку Дому Життя.

— Це цілковита дурня, — пробурмотів Рік.

І оскільки Джейсон не виявив бажання сперечатися, повторив голосно:

— ЦІЛКОВИТА ДУРНЯ!

— Може, й дурня, — відповів Джейсон. — Але Крамниця забутих мап — це єдина наша зачіпка. І ми вміємо робити все швиденько.

Рік із сумнівом похитав головою.

Усе так ускладнилось… Зрештою, в них дійсно була всього лише одна зачіпка, одна фраза. «P.  S. Я вирішив надійно сховати мапу в Кімнаті, якої немає».

У ній було щось дивне, відмінне від попередніх підказок, хоча написана вона тими самими знаками. Без рими, не схожа на вірш. Звичайна фраза. Практична.

Але це не позбавляло її загадковості.

До рішення хлопців підштовхнула Марук.

— Послухайте, можемо вчинити так: я залишуся тут, перед сховищем Будинку для гостей, і чекатиму на Джулію, якщо вона з’явиться. Ви тільки поміркуйте, що варто їй сказати, щоб вона довірилась мені.

Це було рішенням. Хай і сумнівним, непевним, та все ж рішенням.

— Добре, — погодився Джейсон. — Так і зробимо. Якщо Джулія повернеться, вона з’явиться з тієї ж кімнати, що й ми.

Марук усміхнулася:

— Це я зрозуміла.

— Ти скажи їй, що… що Рік та її брат пішли на завдання.

— І що ми хвилюємося, чи все з нею добре.

— Так, — повторив Джейсон, — що ми за неї хвилюємося. І що вона не повинна втікати так швидко щоразу, коли я їй це наказую.

Джейсон поклав руку на плече єгиптянки:

— Дякую, Марук. Ти справжній друг.

Перш ніж піти, Рік додав:

— До речі, Джулія і Джейсон схожі мов дві краплі води. Ти її відразу впізнаєш, вони близнюки. Тільки Джулія… — хлопець ледве стримався, щоб не сказати «гарніша», і видав: — …трохи вища.

Рік з Джейсоном мовчки показали охоронцям двох жуків-скарабеїв, вийшли з Дому Життя й опинилися в місті. Навколо стін тіснилися численні торговельні лавки. Чого там тільки не було: всілякі тварини в клітках з лози, що мекали, бекали, гарчали, скавчали, скреблися й ревли. А ще — алебастрові статуї, посуд, розмальовані буйволячі роги, від яких віяло якимись солодкими запахами, джари[13], наповнені рапсовою олією. Продавці наперебій пропонували хрусткий хліб, фініки й інжир, очеретяні килимки, накидки з вовни та блискучі тканини. А жінки демонстрували на собі прикраси з дорогоцінних каменів, сподіваючись продати їх найзаможнішим відвідувачам ринку.

Джейсон не звертав жодної уваги на все це розмаїття, а от Рік постійно зупинявся, щоби подивитися на товари купців, які хапали його за рукави. Усюди, куди не кинь оком — юрби людей, буяння кольорів, крики, шум і ґвалт. На те, щоб все роздивитися, Рікові не вистачило б і цілого дня.

Несподівано Джейсон зупинився. Посеред невеликого майдану стояв якийсь темношкірий здоровило, що охороняв чотирьох бранців, які сиділи на землі, заковані в кайдани.

— О ні! — вигукнув Рік, пригадавши те, що читав у щоденнику. — Та це ж рабовласницький ринок!

За майданом вулиця закінчувалася вузесеньким проходом між двома похилими будівлями, де купчилося безліч яскравих крамниць.

— Ріку! — покликав Джейсон. — Крамниці… Може, он та?

Він вказав на квадратну будівлю, яку, здавалося, зліпили з цеглин, що залишилися після зведення Дому Життя. Іззовні стіни були прикрашені ієрогліфами моря, неба та нічного руху сонця.

На кам’яному стовпі, встановленому перед входом, хлопці прочитали такий напис:

КРАМНИЦЯ ЗАБУТИХ МАП

Єдина та неповторна можливість віднайти шлях

— Гадаю, це вона, — промовив Рік.

— Добре. Що ж, пропоную зайти.

Джейсон із Ріком піднялися чотирма сходинками, що вели до входу в крамницю, і відсунули завісу. Їх миттю оповив міцний аромат ладану, змішаний з іншими, незнайомими запахами, що долинали з жаровні. Зі стелі, підвішені на сріблястих ланцюжках, звисали сотні мап. Посеред крамниці стояв величезний низенький стіл, завалений папірусами із зображенням берегів, міст, річок, портів, лісів із дивними незнайомими назвами.

Хлопці збентежено рушили вперед, розглядаючи атласи, намальовані уявою відчайдушних мандрівників Сходу, відбілені дощечки, на яких були позначені пункти подорожей. Рік із Джейсоном побачили план Вавилона — давнього міста, жителі якого розмовляли всіма мовами світу, і мапу Ура — найдавнішого міста на землі.

На одній стіні висіла мапа Чорних Стін — проклятого міста, побудованого загадковими людьми з рогом посеред лоба. На іншій — мапа Небесного міста, дістатися якого можна було тільки взимку, коли дощ замерзав на льоту й утворював крихкий міст від найвищих гір до хмар.

Ніл, могутній та безкінечний, займав більшу частину мап річок. Назви деяких були написані демотичним письмом або вишуканими золотистими ієрогліфами[14], алфавітом фінікійців — великих мореплавців Півночі — та іншими не відомими хлопцям мовами. У цій крамниці зближалися й об’єднувалися світи, зазвичай безкінечно далекі один від одного.

Щойно впала вхідна завіса, усі звуки ринку розчинилися в уявних голосах мап. Хлопці їх добре чули, захоплені особливою чарівністю загадкових місць і назв, нескінченними розповідями та історіями, які приховували давні папіруси. Жоден з коридорів Дому Життя не мав такої могутньої таємничої сили.

Джейсон легенько торкнувся шорсткої поверхні мапи, на якій було зображено сотні приміщень палацу, з’єднаних між собою коридорами та сходами. А Рік захопився намальованою на дерев’яній дошці картою морських шляхів і портів.

Хлопців, які так глибоко занурились у власні мрії, повернув до реальності гучний, хриплий голос:

— Гар! Ви прийшли сюди, аби витріщатися та мацати, чи збираєтеся щось купити?

Джейсон різко обернувся і тільки зараз помітив поряд зі входом стариганя з помутнілими зіницями та рідким волоссям, що сидів на своєрідному троні, заваленому подушками.

Ноги старого були занурені в таз із гарячою водою, від якої підіймалася пара, а поряд стояла статуя крокодила, прив’язана чомусь до трону товстим мотузком.

— Д-доброго дня, пане, — пробелькотів Джейсон, роблячи крок у напрямку незнайомця.

Та щойно він спробував підійти ще ближче, як статуя крокодила повільно розплющила очі — здоровенні жовті зіниці, перерізані чорними-пречорними вертикальними райдужними оболонками. Джейсон так і закляк на місці, а Рік за його спиною вичавив із себе тремтячим голосом:

— То воно що, живе?

Старий хрипло зареготав.

— Гар-гар, — промовив він, поклавши на писок крокодила здоровенну руку, таку товсту, що каблучки на пальцях потонули в жиру. — Хлопець цікавиться, чи ти живий, Талосе.

Щоб довести безглуздість запитання, Талос роззявив пащу, в якій хижо блиснуло кілька десятків гострих зубів у три ряди.

Джейсон з Ріком перелякано відсахнулись і позадкували.

Крокодил закрив пащу, гучно клацнувши нею, а його хазяїн посовав ногами в тазку.

— Отже, синки… розказуйте, що роблять двоє чужоземців у моїй крамниці.

Побачивши, як ті знітилися, не знаючи, що відповісти, старий додав:

— Досить глянути на вас одним оком, щоб зрозуміти: ви — іноземці й, напевне, заблукали. Отже, ви потрапили в потрібне місце.

Джейсон набрав повітря у груди та наважився відповісти:

— Насправді ви помиляєтеся, пане. Ми — ніякі не чужинці й зовсім не загубилися. Ми — хлопці з Пунта, які… шукають щось дуже особливе. Хіба не так? — підштовхнув він Ріка.

— Авжеж. Гм-м… Ми шукаємо… мапу.

— Мапу! Гар-гар-гар! — прогарчав старий, всідаючись зручніше на своєму тронові. — Оце мені пощастило! А можна поцікавитися… яку саме мапу ви шукаєте?

— Ми шукаємо мапу Кілмор-Кова, — серйозно відповів Джейсон.

— Заради всіх богів Верхнього й Нижнього Єгипту! — вигукнув старий, ляснувши ребром долоні по Талосу. — То це дійсно мій щасливий день! Не минуло й півдня, а вже вдруге в мене запитують про ту саму мапу! Мабуть, вона справді дуже важлива, якщо її розшукують і жінки, і діточки!

Рік вирішив не зважати на знущальний тон старого і запитав:

— Ви хочете сказати, що вас уже питали про цю мапу?

— Гар-гар! Саме так! — старий підняв одну ногу над тазом, оглянув її з відразливою увагою і знову занурив у воду. — Жінка прийшла з одним із моїх хлопців… Ви б її бачили: така собі істерична жриця, яка відразу розлютила Талоса… Знаєте, занадто нервові особи йому не дуже до вподоби.

Хлопці перезирнулися: Облівія Ньютон та молодий єгиптянин!

— І що ви їй сказали?

— Те, що скажу й вам: у мене немає цієї мапи. Гадаю, що її взагалі не існує. Якби вона справді зберігалася десь у Колекції і мала якусь цінність… тоді хтось із моїх хлопців мені б уже про це повідомив. Принаймні зробив би копію.

— Хоча ви надаєте перевагу краденим оригіналам, чи не так? — закинув йому Джейсон із невимушеним виглядом.

— Гар-гар! Ну і гострий же ти на язик, синку! Але стережися: той, хто гостро ріже, врешті сам і вріжеться… — На цих словах старого Талос повільно заметляв хвостом. — І до того ж… яке негарне слово — «крадений». Хіба ви не погодитеся зі мною, що залишити гнити деякі мапи в Домі Життя — справжнє марнотратство? Тим паче, що багато хто залюбки дасть за них стільки золота, скільки й сам важить…

— Дім Життя відкритий для всіх, — відповів Рік.

— А от мапи — ні. Вони відкриті лише для тих, хто вміє їх читати. У кожної людини є своя мапа. Кожна людина, синку, повинна знайти свій шлях…

Рік з Джейсоном кілька секунд помовчали, не наважуючись повернутися до розмови.

Риси обличчя незнайомця були приховані темрявою і губилися в густій павутині зморшок; чітко виднівся тільки рот, що знов і знов широко роззявлявся від гротескного сміху, яким старий перемежовував свої слова.

— Та все ж ми переконані в тому, що ця мапа існує, — промовив нарешті Джейсон.

— Істерична жриця, яка була тут незадовго до вас, теж мені це казала. Гар! Гар! А я їй відповів, що в такому разі нехай сама йде на пошуки! Нехай звертається до Вказівників або нишпорить у Підземних Архівах, де зберігають речі, не занесені до каталогів, або ті, в яких вичерпався термін оплати за зберігання. Я послав з нею мого хлопця, звичайно, на той час, поки істерична жриця здатна платити за послуги…

— Навряд чи ця мапа опинилась у Підземних Архівах, та й Вказівникам про неї мало що відомо, — заявив Джейсон.

— Я сказав їй те саме, Гострий Язику! Але вона була така розлючена і так бажала заплатити комусь за допомогу в пошуках, що я не втримався і запропонував їй свою підтримку. Гар-гар-гар!

— Ми напевне знаємо, що ця мапа захована в Колекції! — втрутився в розмову Рік. — Тільки хтось переклав її в інше місце.

— Гар! І куди саме?

Джейсон із Ріком по-змовницьки перезирнулися. Врешті Джейсон, зітхнувши, кивнув, і Рік сказав:

— До Кімнати, якої немає.

Старий несподівано припинив сміятися і, здавалося, ось-ось підведеться. Він нахилився вперед, і хлопці нарешті змогли побачити його обличчя.

— Що ти сказав, юначе?

Рік повторив, але цього разу його голос ледь помітно тремтів.

— Он як! — промовив старигань, важко відкинувшись на спинку трону. — Це вже інша справа.

— Чому?

— Ви, синки, ще молоді, вам ще рано займатися цими пошуками, — розгнівано гаркнув старий. — Геть звідси, швидко! Пошукайте собі приятелів-однолітків, покидайте камінці по воді. У сенет пограйте, в астрагали! Робіть що забажаєте, але забудьте про цю мапу! А головне — викиньте з голови Кімнату, якої немає!

— Ми не можемо. Для нас це дуже важливо.

— Єдине, що має бути важливим для вас, — це час! — крикнув украй розлючений старий. — У вас є час! Його не можна марнувати на те, чого немає! Геть! Геть звідси! ГЕТЬ!

Він засовав ногами в тазу, розливаючи воду, смикнув за мотузок Талоса, і той поплазував уперед.

Рік не відступив ані на міліметр. Навіть коли таз із глухим звуком перекинувся, Джейсон зарепетував, а крокодил вишкірився усіма трьома рядами гострих зубів, рудоволосий хлопець не рушив з місця. У цей час він мляво розмірковував, як незграбно рухається ця жива машина, що насувається на нього підлогою крамниці.

І навіть тоді, коли щелепи Талоса клацнули за кілька сантиметрів від його носа, Рік навіть бровою не повів.

Атака закінчилася так само несподівано, як і розпочалася.

Старий різко віддав короткий наказ, і тварина повільно, насторожено відступила, аж поки знову не опинилася біля ніг хазяїна.

У повітрі залишився сморід зі страшної пащі.

Коли після цієї події сплинуло вже багато часу і Рік обмірковував свою поведінку в ту мить, він навіть сам собі не міг пояснити, що з ним сталося. Можливо, він не міг уявити, що його з’їсть приручений крокодил, прив’язаний мотузком до стільця старого крадія. А може, настільки перелякався, що несвідомо обрав швидку смерть: краще хай звірюка проковтне його відразу, аніж довго мучитися.

Хай там як, але, щойно Талос повернувся на своє місце, старий, кульгаючи, наблизився до Ріка. На зморщеному обличчі хазяїна крамниці читалося неприховане захоплення і здивування.

— Заради богів Верхнього та Нижнього Єгипту, гар! — вигукнув він, похитуючись на хворих ногах і майже торкаючись рукою незворушного обличчя Ріка. — Клянусь матір’ю, що ні Анубіс — хай славиться його ім’я! — ні інші боги загробного світу не бачили нічого подібного! Ти хто такий, синку? Герой чи божевільний?

Праве око Ріка кліпнуло. Блискуча броня безумства, яка вкривала його до цього, не даючи змоги поворухнутися, потроху спадала. Він нарешті почав усвідомлювати, що насправді могло з ним статися.

За спиною хлопця із-за купи старих мап, звалених під столом, вигулькнув Джейсон. Побачивши, що Рік все ще живий-здоровий, він поважно обтрусився і підійшов.

Старий перевів свій захоплений погляд на нього і вигукнув:

— Гострий Язик та Хоробре Серце! Такого я ще ніколи не бачив! Гар! Молодці! Ви мені подобаєтесь!

Він повернувся і знову всівся на свій трон, підсунувши до себе ногою спорожнілий таз.

Джейсон помітив, що Рік от-от знепритомніє, і кинувся на допомогу, підставивши швиденько стілець, щоб друг міг сісти. А потім вмостився сам, не зводячи очей з прихованого у тіні обличчя старого.

— То що, — пробурмотів Джейсон, — тепер можемо продовжити нашу розмову?

— Гострий Язик та Хоробре Серце! — ніяк не міг заспокоїтися старий, погладжуючи голову крокодила. — Ще ні в кого не вистачало сміливості протистояти Талосові! Схоже на те, що я у вас помилився. Що скажете, якщо я запропоную вам працювати зі мною? Мені саме потрібно замінити декого з моїх хлопців…

Джейсон вирішив скористатися тією довірою, яку їм вдалося заслужити в очах володаря крамниці, і він зверхньо відповів йому:

— Нас це не цікавить, старче! Ми прийшли для того, щоб дізнатися, як знайти Кімнату, якої немає.

— Гар! Та кімната стала моєю манією, Гострий Язику! Щоразу, коли чую про неї… ніби знову відчуваю сморід диму, знову бачу вогонь, сильний, незгасимий, що знищив багаторічний труд, мрії, ідеї, сподівання… — останні слова старий промовляв усе тихіше, аж поки зовсім не замовк.

— Про яку пожежу ви кажете? Про ту, що сталася в Колекції кілька років тому?

Обличчя хазяїна крамниці враз спохмурніло:

— Гострий Язик уже чув цю історію?

— Можливо, частково, — відповів Джейсон і стиснув руку друга, щоб підбадьорити його та не дати знепритомніти від страху принаймні ще кілька хвилин.

— Кхе! Кхе! Ах! — скрикнула Облівія Ньютон, коли пролунав тріск зламаного підбора.

— Ласкаво просимо до Підземних Архівів! — посміхнувся молодий єгиптянин.

Він зачекав, коли жінка припинить верещати і скине босоніжки, потім обдарував її однією зі своїх єхидних усмішок, що доводили міс Ньютон до сказу.

Облівія закинула босоніжки подалі й почервонілими від пилу очима оглянула місце, в якому опинилася.

То було велике підземне приміщення, якась галерея в скелі, ледь освітлена каганцями, які хлопець запалював один за одним, просуваючись уперед. Пісок пустелі просочувався крізь стіни та стелю, накопичуючись на складених просто на кам’яній підлозі речах.

— Яка гидота! — прокоментувала Облівія, намагаючись іти навшпиньках, бо ставати на брудну підлогу всією ступнею їй було бридко. — І як ви тут орієнтуєтесь?

— Це питання? — всміхнувся юнак. — Кожна відповідь…

Облівія роздратовано махнула рукою:

— Знаю, знаю! За кожну відповідь треба платити.

На щастя, Облівія знала, як влаштований світ, а тому прихопила з Кілмор-Кова звичайні запальнички, які продала на ринку Пунта за кругленьку суму. Торговець, побачивши, як вони працюють, дав їй цілу купу дебенів, переконаний у тому, що уклав неймовірно вигідну угоду. Тепер міс Ньютон могла купити послуги будь-якого продажного пройдисвіта Землі Пунт.

Обережно ступаючи за провідником, Облівія ніяк не могла викинути з голови думки про той недогарок свічки, який знайшла в ніші. Хтось випередив її з пошуками мапи. Хтось, у кого була із собою сучасна свічка «made in China». Але хто? І коли?

— Ми прийшли, — буркнув юнак, відірвавши її від роздумів. — Оце наш чоловік.

Облівія, кепкуючи, повела бровою.

— Чоловік? — перепитала вона.

Юнак шепнув жіночці на вухо, що не слід критикувати зовнішність цієї людини, оскільки сердега народився і виріс під землею.

— До того ж, — додав він весело, — наш чоловічок дуже гордовитий.

Облівія кивнула. Швидше за все, ця істота, що зараз стояла перед нею, ніколи не дивилася в дзеркало. І це на краще. Інакше вона побачила б своє слабке, незугарне тіло, грушоподібну голову й очі кольору кислого молока.

Підземний чоловічок замість привітання ретельно обнюхав жінку, а коли Облівія простягнула йому руку, він не потиснув її, а лише уважно обдивився, наче то був якийсь цінний мінерал. Облівія намагалася стримати відчуття відрази і переконати себе в тому, що завдяки цій блідій істоті вона зможе знайти щось корисне.

— Ш-ш-що ж… — прошипів підземний чоловічок, відпускаючи її руку. — І ш-ш-ш-ш-що саме ви ш-ш-шукаєте?

Вони йому пояснили, повторивши кілька разів назву Кілмор-Кова.

Чоловічок довго стояв мовчки, похитуючи головою.

Юнак подав Облівії знак, що настав момент діставати гаманця. Пальці чоловічка довгими гнучкими зміями вхопили дебени і швиденько сховали їх у кишенях.

«Цікаво, що він з ними робитиме тут, під землею? » — подумала Облівія, але вирішила не розпитувати.

— Можливо, у мене для вас щось знайдеться, — пробурмотів підземний чоловічок і повів їх поміж речей, звалених у Підземних Архівах.

Вони проходили повз статуї без голів, старі меблі з облупленою фарбою, кам’яні відсіки із сувоями папірусу, джари, з яких долинав писк щурів.

— Тільки скажіть мені, що тут немає мишей, — пробурмотіла Облівія Ньютон, несподівано згадавши про свої босі ноги.

— Ш-ш-ще чого! — відповів їй підземний чоловічок, в якого, напевне, був дуже гострий слух. — Мишей тут повно, чудових мишок! Так ш-ш-ш-що… ходіть за мною! Чудові, великі миші!

Молодий єгиптянин знову весело їй підморгнув, але Облівія вдала, що не помітила цього. Вона плелася за чоловіками, бліда, як смерть, думаючи лише про свою мету.

Міс Ньютон згадала про Манфреда. Чому вона не взяла його з собою? Манфред — чудовий мишолов. Облівія стиснула в кишені недогарок свічки та раптом завмерла на місці. Нещодавно Манфред їй казав, що бачив світло на Солоній скелі під віллою Арго. І мапа Кілмор-Кова зникла з ніші.

Невже це…

¹³ Глиняна посудина, що за формою нагадує амфору.

¹⁴ Окрім ієрогліфів, давні єгиптяни використовували демотичне та ієратичне письмо. Ієрогліфи — найдавніша система письма Єгипту, але після появи двох інших всі три системи використовувались паралельно.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Соваючи ногами в спорожнілому тазку, хазяїн крамниці розпочав свою розповідь:

— Колись я був одним із найповажніших Вказівників. Найвідоміші вчені зверталися до мене і лише до мене за допомогою, щоб відшукати давні манускрипти, мапи найвіддаленіших місць, розкрити таємниці світу зірок… Аж поки якось до мене не прийшов один чоловік… Гар! Я все добре пам’ятаю, ніби вчора було! Хіба таке забудеш! Той чоловік уже давно вивчав Папірус про Заснування Пунта — хроніки з життя перших переселенців, що прибули сюди морем і за допомогою богів збудували Дім Життя. Гар! Так, синку, Дім Життя — найдавніша будівля Пунта. Вона давніша за сам пісок, який з’явився тут багато років потому, принесений заздрісним вітром, коли Засновники вже пішли… Гар! Так, пішли!.. Але в Папірусі про Заснування…

— Що?

— Там була помилка. У тому Папірусі містився повний перелік усіх кімнат Дому, і в ньому значилася одна зайва кімната. Про неї не знав жоден Вказівник. Навіть Великі Писарі про неї нічого не знали. Я звірився з давніми переліками і дійшов висновку, що автори Папірусу помилилися. Я повідомив про це вченому, але мої слова його не переконали. Він наполягав, що та кімната все ж таки існує й що її існування приховується навмисне, аби зберегти якусь пов’язану з нею таємницю. Але — гар! — таємниці не було! Жодної таємниці! Розумієте, синки? Не було таємниці, бо й кімнати теж не було! Просто помилка в Папірусі про Заснування.

Старий задумливо почухав ніс.

— Гар! Я подумав було, що той вчений пожартував, і протягом довгого часу навіть не згадував про нього. Але якось він повернувся і сказав мені, що розгадав таємницю та знайшов кімнату. «Яку таємницю? » — запитав я в нього. Гар! «Вона була в кожного на вустах і в усіх під носом! » — так сказав він мені. І знаєте навіщо? Щоб кинути виклик! Адже я був найкращим з усіх Вказівників… — чоловік розвів руками. — І в результаті пошуків тієї кімнати я перетворився на хворого старого, що живе в компанії крокодила.

— Але чому той вчений був такий впевнений, що насправді знайшов Кімнату, якої немає? — запитав Джейсон.

— Гар-гар! Він мені сказав: «Коли ти знайдеш кімнату і зайдеш всередину, то побачиш там знак трьох черепах. Тоді ти зрозумієш, що я розповів тобі правду».

— Трьох черепах? — перепитав Джейсон, пригадавши, що бачив той знак над дверима, через які вони виходили з гроту вілли Арго.

— Ти його знаєш, Гострий Язику? Ти його вже десь бачив?

— Лише раз, — зізнався Джейсон.

— Тоді тобі більше поталанило, аніж мені, бо я цього знаку так і не знайшов. Хоча й шукав місяцями, роками, покинувши роботу і викликавши неприязнь колег. Я шукав кімнату лише для того, щоб довести тому вченому… Що саме? Що я розумніший за нього? Що я найкращий шукач у світі?.. Зараз мені важко сказати, хлопці… Але я стільки часу змарнував, охоплений люттю через власні невдачі, блукаючи день і ніч нескінченними коридорами, аж поки не дослідив кожен прохід, кожні таємні сходи, кожен коридор і кожні двері.

Розповідь старого лилася рікою, його ніхто не перебивав.

— За ті роки, проведені у пошуках, я вивчив Дім Життя як свої п’ять пальців. Але тепер мої ноги розпухли, гомілки печуть від болю під час кожного кроку, і від цих таємниць мені немає жодної користі. Гар! Гар! Гар! Можу послати своїх хлопців щоразу, коли мені спаде на думку, але… Можу послати їх, куди схочу, до будь-якого коридору, через сотні секретних ходів… Та я напевне знаю, чого там не існує: Кімнати, якої немає!

— А пожежа? Як вона пов’язана з цією історією? — запитав Джейсон.

Хазяїн крамниці низько похилив голову, ніби те питання раптом нагадало йому про весь тягар прожитих років…

— Коли я останнього разу заходив до Колекції як Вказівник, то вважав, що розгадав таємницю. «Вона була в усіх на вустах», — так сказав той чоловік… І я знайшов щось таке, що було на вустах в усіх. Отже, я подався до Дому Життя, де сподівався знайти рішення… Ох, який же я бовдур, гар! — вигукнув старий, із силою трусонувши бильцями свого трону. — Я був надто впевнений у собі! Вважав, що до розгадки зовсім близько!

Несподівано в його голосі забринів розпач:

— Я заночував у Домі, дочекався світанку. Потім пересунув дзеркала. Вони відбили світло сонця, і промені… підпалили папіруси… Так виникла пожежа. То була моя провина, все сталося через мої пошуки!.. Щойно спалахнули перші папіруси, підступний порив вітру підхопив полум’я і перекинув його далі, так загорілися ніша за нішею, папірус за папірусом, дощечка за дощечкою. Через кілька хвилин палав уже цілий відсік Колекції. ПАЛАВ! — голос старого ніби зламався від туги й болю. — Мені довелося назавжди залишити Дім Життя, і я сховався ось тут. Створив власну колекцію загадок, колекцію розбитих мрій, щоб відбити охоту до пошуків у таких самих навіжених, як я сам… — тут нарешті в його очах блиснув живий вогник: — За винятком тих випадків, коли вони готові добряче заплатити за ці пошуки.

На якийсь час запала тиша.

— Ну, а в чому полягала та… загадка? — запитав Рік. Він уже прийшов до тями, і його обличчя набуло звичайного кольору.

— Гар! Гар! — загарчав знову старий, соваючись на троні. — Хоробре Серце слухає, але не чує… Не існує ніякої таємниці! І не існує ніякої Кімнати, якої немає!

— Але ж ви казали, що той чоловік її знайшов…

— НІЧОГО ВІН НЕ ЗНАЙШОВ, БО ТІЄЇ КІМНАТИ НЕ ІСНУЄ! — загорланив старий, від чого затремтів мотузок Талоса.

— Вчений сказав, що та кімната зберігалася якоюсь таємницею, що була в усіх на вустах, — не здавався Рік. — Та й ви самі були переконані, що відшукали її. У чому полягала таємниця?

— Можливо, ти занадто тупий, щоб зрозуміти, синку: немає ніякої таємниці!

Джейсон підвівся зі стільця:

— У такому разі не будемо марнувати час. Дякуємо за розповідь. Підемо почитаємо той Папірус про Заснування.

Старий смачно розреготався:

— Яким чином? Папірус про Заснування згорів під час пожежі, а з ним — і всі інші можливі посилання на Кімнату, якої немає…

— Ну, то підемо ще кудись, — відрізав Джейсон.

— …Окрім одного-єдиного, — хитро закінчив фразу хазяїн крамниці.

І лінивим рухом почухав Талоса по голові.

У саду вілли Арго лаявся і горланив розлючений Манфред.

Джулія закрила руками вуха.

— Чому він так кричить? Що ми йому зробили? Хто цей чоловік, Несторе?

Манфред, як навіжений, бігав навколо будинку, шукаючи спосіб потрапити всередину. Він лупив кулаками по дверях кухні, стукав у двері головного входу, гепав по склу тераси, але усюди було зачинено.

З кожним наступним ударом злість Нестора наростала. Але садівник добре розумів, що не може зустрітися з тим одержимим віч-на-віч: сили були геть нерівні.

Джулія з Нестором сиділи в будинку, як в облозі, поки Манфред виливав свою лють на двері й вікна вілли Арго.

Та коли молодик припинив репетувати й лаятися, стало ще гірше.

Спочатку вони не звернули на це особливої уваги, але тиша тривала занадто довго.

— Може, він таки пішов! — висловила припущення Джулія і вийшла на терасу, щоб перевірити це. Але автівка все ще стояла посеред двору.

Нестор весь час мовчав і ходив слідом за Джулією, наче тінь. Садівник ледь не тремтів від напруження, зціпивши кулаки і притиснувши випрямлені руки до боків. Його обличчя ніби закам’яніло від стримуваного гніву. Але почуття, які він з таким зусиллям намагався приховати, робили його якось по-особливому вразливим. І чи не вперше з того часу, як Джулія опинилася на віллі Арго, вона зрозуміла, що Нестор справді вже дуже старий.

— Що він там робить? — запитала дівчина.

Не промовивши ані слова, Нестор піднявся сходами у вежу, відчинив дзеркальні двері й зайшов до кімнати. Він почав визирати то з одного вікна, то з іншого, намагаючись розгледіти, що коїться в саду.

Джулія пішла за ним до дверей. На даху почувся якийсь скрегіт. Чи, може, на горищі?

Дівчина помітила, що хтось намагався зламати засув на вікні у вежі.

— Хто той чоловік, Несторе? — знову запитала вона з тремтінням у голосі.

— Це стара історія.

— Розкажіть мені.

— Не зараз, дівчинко… не зараз…

— Розкажіть! — наполягала Джулія.

Вітер свистів навколо вежі, ніби намагався зірвати її та кинути в море.

— То була помилка, — промовив Нестор. — Помилка пані Мур. Це сталося давно. Тоді їй спало на думку осучаснити Кілмор-Ков.

— Осучаснити? Коли ми приїхали, нам із Джейсоном здалося, що час тут зупинився в минулому столітті!

Садівник сухо засміявся, потім, кульгаючи, вийшов із вежі й рушив перевіряти інші вікна в будинку.

— Мені не хотілося б тебе розчаровувати, але це зовсім не так. На жаль, час біжить, мов скажений кінь.

Джулія наздогнала його в батьківській спальні. Нестор розчинив віконниці й вдивлявся в дощ, чекаючи, поки світло маяка не повернеться, щоб щось розгледіти.

Дівчинка намагалася зорієнтуватися в темній кімнаті, пригадати, де які меблі: велике ліжко з балдахіном смарагдового кольору, старовинні пейзажі на жовтих стінах.

— Яка помилка? — запитала вона.

Нестор ще кілька хвилин постояв біля вікна, врешті зачинив віконниці й відповів:

— Пані Мур запросила гостей на чаювання. Пан Мур заперечував, але пані… Ох, пані часом могла бути такою нерозважливою… Вистачило лише одного запрошення, щоб потім їх вже поганою мітлою не можна було відігнати від дому.

Джулія кивнула:

— Той чоловік — один із гостей?

— Водій, так… Але я вважав його звичайним городнім опудалом…

— То він тут бував?

Надворі лютував вітер з дощем.

— Кілька разів, але йому не дозволялося заходити всередину. Він привозив свою хазяйку, Облівію Ньютон. А от вона заходила. Одного разу. А потім їй вже теж більше не дозволялося.

Джулія підійшла ближче й теж визирнула з вікна. Несподівано їй все стало зрозуміло.

— Ми розповімо мамі й татові, Несторе. Не хвилюйтеся. Ми ніколи не продамо цей будинок.

— Правильно, дівчинко. Молодець!

У саду пролунав якийсь гуркіт.

— Сарай з інструментами! — буркнув садівник. — Він намагається зайти туди!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вийшовши з Крамниці забутих мап, Рік вигукнув:

— Ми не зможемо цього зробити!

Джейсон зупинився, щоб поглянути на мапу міста Пунт, намальовану в щоденнику Улісса Мура.

— Чому б тобі не припинити скиглити й не допомогти мені розібратися з цією мапою? Я тут нічого не розумію. Можу потримати твою дурну торбу, якщо хочеш.

— Не забувай, що в цій «дурній торбі» — усе, що в нас залишилося від Кілмор-Кова. А якщо й далі так піде — взагалі все, що в нас залишилося. Скажу тобі більше: існує висока ймовірність того, що через кілька тисяч років якийсь археолог розкопає її в пісках пустелі й нічого не второпає.

Джейсон пирхнув:

— От тільки не треба так нервувати! А то ти нагадуєш мою сестру.

— Може, тому що, на відміну від тебе, мізків у неї більше.

— Ми близнюки.

— Ну то й що?

— Існує висока ймовірність того, що мізками нас наділили однаково.

— Виходить, було мало що ділити! — буркнув Рік, однією рукою поправляючи на плечі торбу, а другою перевіряючи новий згорток, запханий за пасок.

— Добре, я їй це передам, щойно побачу.

— Навіть не думай, Джейсоне! — вигукнув Рік, забираючи в нього щоденник Улісса.

— Обережніше з отією штукою! Чув, що сказав тобі старий?

— Авжеж! Сказав: «Гар! Гар! » І потім сплюнув у таз!

Рік спочатку уважно вивчив малюнок у щоденнику, потім нервово роззирнувся довкола. Повз них снували чоловіки й жінки в яскравому кольоровому одязі, не звертаючи на хлопців жодної уваги. Неподалік стояв обеліск, який позначав перехрестя чотирьох ґрунтових вулиць, посередині яких у канавах текла вода.

— Як гадаєш, де ми зараз?

— Гар! Гар! — жартома відповів йому Джейсон.

Рік хотів було відповісти серйозно, але не втримався від усмішки. Від його нервовості не залишилося й сліду, тож хлопець і собі почав кульгати, копіюючи ходу старого з крамниці:

— Гар! Гар! Талосе, ходи-но сюди! Можливо, у нас буде доручення для цих двох хлопців.

— Гар!

І обидва від душі розсміялися.

Згодом Рік знову взяв щоденник і сказав:

— Якщо ото обеліск, то порт має бути десь там.

Угода, укладена із хазяїном крамниці, була дуже проста: хлопці виконують для нього дві доставки містом, а він за це ділиться з ними останньою підказкою, що могла навести на слід Кімнати, якої немає.

«Лише дві доставки; багато часу на це вам не знадобиться, і винагороду можете залишити собі. Гар-гар! Звісно, якщо ви і справді… місцеві хлопці з Пунта».

Двоє друзів пристали на запропоновані умови і тепер несли два шкіряних сувої, в які були загорнуті мапи. Першу належало доставити капітанові фінікійського корабля, що вирушав до Мікен. А другу — сему, тобто лікареві, який готувався до подорожі, щоб відшукати нові інгредієнти для своїх рецептів.

Порт вони знайшли швидко. На схід від обеліска житлові райони Пунта переходили в моли та причали, що виднілися на тлі блискучої води. Поки хлопці сходили до берега вздовж будівель із сирої цегли і між возами, запряженими буйволами, повітря значно посвіжішало. Дихати стало легше. Після спекотного дня сонце поволі хилилося до небокраю, і від води час від часу долітали пориви вітру. Саме той вітер викликав у Джейсона перші сумніви.

— Солоний, — сказав він, підтюпцем поспішаючи за Ріком. — А не повинен бути солоним!

Рік промовчав. Він був занадто зосереджений на тому, щоб не помилитися дорогою. І тільки коли вони дійшли до берега, рудоволосий хлопець нарешті зауважив:

— Маєш рацію. Це морська вода.

Так вони відкрили для себе, що Земля Пунт розташувалася не на березі Нілу, а на узбережжі Червоного моря.

У фінікійського корабля, куди хлопці мали доставити першу мапу, був гострий кіль, а його носова частина нагадувала витончені обриси «Метіди». Капітан-ліванець з довгим волоссям та загорілим на сонці обличчям зустрів їх щирим, розкотистим сміхом:

— А ось і нові посильні з крамниці! Ну, то як, вдалося старому роздобути для мене мапу?

Рік вручив йому сувій папірусу.

— Чудове судно, пане капітане! — промовив він як знавець, окинувши оком щогли й оснащення.

— Куди пливете? — запитав Джейсон.

— До порту Мікен, вздовж узбережжя…

Чоловік розгорнув папірус прямо на землі й задоволено сказав:

— Добре-добре… Відмінна робота!

Жменя дебенів вилетіла з його кишені й дзвінко впала до рук хлопців.

Уже через хвилину вони обміняли дебени на два коржі прісного хліба, скручені у ріжки і наповнені сумішшю гарячої баранини зі спеціями та овочів з рибою Червоного моря.

Джейсон з Ріком дозволили собі перепочити й всілися на містку, бовтаючи босими ногами у воді. Хлопці підживлювалися, спостерігали за човнами, що пропливали повз них, керовані довгими дерев’яними веслами, і милувалися позолоченим флотом фараона, який стояв на причалі в самісінькому центрі порту.

Їжа виявилася найсмачнішою з усього, що їм доводилося коли-небудь куштувати.

Невдовзі з пересохлими від спраги ротами друзі вже повернулися до обеліска і рушили до району, в якому жив лікар.

Рік зрозумів, що в Пунті дуже легко орієнтуватися: гігантські стіни Дому Життя було добре видно з будь-якого перехрестя; іншим орієнтиром слугувало море. Усі вулиці розташовувалися під прямим кутом, а перехрестя найважливіших утворювали межі міських районів. Невеличкі будинки належали робітникам-зодчим; приземкуваті, що стояли на околицях міста, — селянам; найбільші, двоабо й триповерхові були власністю сановників, жерців та лікарів.

Шукаючи адресата, хлопці натрапили на музик, які виконували Баладу про двох закоханих. Один із виконавців, з відбіленим обличчям, щипав струни якогось інструмента і час від часу дудів у дерев’яну сопілку. Другий, весь у чорному та з лицем, замазаним сажею, то натхненно бив у барабани й тарілки, то помахував систром, від якого розливалося сумне дзеленчання. Навколо вуличних артистів уже зібралася ціла юрба.

Джейсон з Ріком послухали кілька куплетів балади і зрозуміли, що в ній ідеться саме про двох закоханих, які шукають один одного в Домі Життя.

— Я ніяк не второпаю, чому всі пісні про кохання мусять бути такими сумними, — прокоментував Джейсон, коли вони вже відійшли від юрби слухачів. — Якщо хоча б один із закоханих не помирає, народ таке і слухати не хоче!

Рік промовчав. Він добре знав, як страждала його мама, коли татко зник у морі. І подумав, що їй тоді було б краще не слухати ту гарну пісню про кохання.

Хлопці впізнали житло сему завдяки довгій черзі хворих: чоловіки, жінки, старі — всі терпляче чекали надворі, коли лікар їх огляне і призначить лікування.

Рік із Джейсоном заявили, що вони — розсильні, та, оминувши чергу, зайшли всередину.

У приміщенні пахло чимось приємним. Тут стояло декілька ванн з водою, за якими наглядали двоє хлопчиків із голеними головами; ряди горщиків із різноманітними рослинами та численні однотипні посудини. Судячи з написів, ці посудини були заповнені перетертими на порох речовинами: галун, мідь, окис заліза, вапно, натр та сода, сірка, миш’як, вугілля. В інших ємкостях зберігалися пиво, мед, мізки та рідка глина.

Лікар, кремезний і гладкий, готував припарку для жінки, на гомілці в якої була рана. Побачивши Ріка та Джейсона, сему відразу впізнав папірус, який вони принесли.

Він геть забув про жінку та про її рану і скричав:

— Мапа! Мапа! Я вже думав, що ніколи її не побачу!

Лікар вирвав папірус із рук Джейсона і, навіть не поглянувши на хлопця, почав жадібно читати вголос.

Джейсон прокашлявся декілька разів, поки чоловік не припинив нарешті свій монолог.

— Нам сказали, що за доставку ми отримаємо винагороду…

— Винагороду? — проревів лікар, і його обличчя налилося кров’ю. — Винагороду за неповну мапу, надіслану із запізненням? Дякуйте, що я не віддам наказ вас висікти! Геть звідси!

Хлопці кинулись до виходу. Надворі Джейсон повідомив усім, хто чекав у черзі, щоб скоріше заходили всередину, бо лікар зголосився сьогодні приймати безкоштовно.

— Нам обов’язково на оце залазити? — запитала Облівія Ньютон, ледве стримуючи тремтіння.

Підземний чоловічок привів їх до глибокого провалля, якому й дна не було видно. Розділені безоднею сотні коридорів поєднувалися дерев’яними містками або мотузяними переправами з кривенькими, похиленими платформами, що трималися на шківах серед джунглів перехрещених линв.

На Облівію та її провідників чекало щось на кшталт дерев’яного візка: такий собі плотик, не більший за ґрати дощоприймача, що тримався на чотирьох мотузках.

— Ш-ш-ш-ще б пак! — промовив підземний чоловічок, запрошуючи жінку.

Линва, на якій тримався візок, перетинала провалля з одного краю до іншого, а галерея попереду здавалася ще темнішою за попередню.

— Те, що ти шукаєш, — там, по той бік, — пояснив чоловічок. — Але перш ніж скористатися транспортом, треба заплатити.

Облівія поглянула на молодого єгиптянина, а той у відповідь єхидно посміхнувся:

— Я залишусь тут. Так вийде дешевше.

— Який ти люб’язний! — буркнула Облівія, шукаючи по кишенях ще кілька дебенів. Щойно вона їх витягла, підземний чоловічок вихопив свою винагороду з такою ж спритністю, з якою ящірка ловить мошкару.

— Ш-ш-ш-що ж… Тепер можеш скористатися транспортом.

Облівія поставила носок на край дерев’яної платформи, від чого та заскрипіла й загрозливо похилилися, ніби от-от полетить у безодню.

— До біса! Ця штуковина мене не втримає!

— Ш-ш-ш-ш-ще й як втримає! Тримайся за мотузки, — прошипів підземний чоловічок.

Облівія схопилася за линву, попередньо обережно посмикавши її, щоб перевірити на міцність.

— Поїхали, — оголосив чоловічок, підштовхнувши жінку на візок.

Не давши їй часу навіть скрикнути, він теж скочив на дерев’яну платформу, притиснув Облівію до себе і відчепив стопор, який полетів униз. Візок заскрипів, перехилився і важко рушив вздовж каната, який дивом не обірвався. За мить Облівія опинилася по інший бік провалля, у темній галереї.

Поступово очі жінки звикли до темряви. Під ногами в неї було повно глиняних черепків.

Підземний чоловічок принюхався і рушив поміж двома рядами здоровенних джбанів.

— Х-х-х-ходімо, якщо хочеш, — промовив він. — Але дивись, куди с-с-с-с-ступаєш.

Перед тим як піти слідом, Облівія обернулася. Молодий провідник насмішкувато помахав рукою з іншого боку прірви. Вирішивши позбавити його насолоди побачити її переляканою, Облівія повернулася до темної галереї та рішуче ступила вперед.

Але щойно її нога торкнулася землі, вона відчула під ступнею щось слизьке, що з писком шугонуло вбік.

Облівія Ньютон хотіла було скрикнути, але крик так і застряг у неї в горлі. Вона завмерла на місці, стоячи на одній нозі, мов чапля.

— Не бійс-с-ся, — прошепотів підземний чоловічок у темряві, за кілька метрів від неї. — Миші тут маленькі… і ш-ш-ш-швидко тікають, якш-ш-ш-що ступати повільно. А от павуки — ні. Ти їх просто дави — і вс-с-се.

— Я… — тільки й змогла вимовити Облівія, прислухаючись до шурхотіння тисячі лап навколо.

— Бідолаш-ш-шні тварини: ш-ш-ш-ш-що з них взяти, закриті тут, у темряві, постійно ш-ш-ш-шукають, ш-ш-ш-ш-що б поїс-с-сти, — продовжував чоловічок. — Але вони безпеч-ч-чні!

— Я… хочу негайно вийти із цієї бридкої нори! — запанікувала Облівія Ньютон.

Чоловічок зняв кришку з одного зі жбанів і вигукнув:

— О! Здається, знайшов!

Але Облівія вже знепритомніла і впала на підлогу.

Щойно міс Ньютон знову розплющила очі, то відразу ж скочила на ноги і перевірила, чи миші, бува, не вчепилися їй у поділ спідниці. Потім озирнулася навколо й побачила, що її вже перевезли до першої галереї, тієї, яка освітлювалася лампами.

Перед нею стояв молодий єгиптянин. Підземний чоловічок перераховував дебени на долоні.

— Як справи?

Облівія спробувала надати владного тону своєму голосу:

— А ти як гадаєш? Терпіти не можу мишей!

— Бідолаш-ш-шні тварини, — бурмотів підземний чоловічок, підходячи до них. — Малесенькі звірята.

Облівія Ньютон струсонула головою, намагаючись відігнати від себе страшний спогад про те, що з нею щойно сталося. Потім покопирсалася в кишенях і зрозуміла, що дебенів у неї вже майже не залишилося.

— Ш-ш-ш-що ти дивуєшся? — прошипів підземний чоловічок на її німе запитання. — Ти мала заплатити й за зворотну путь. Але подорож виявилася корисною, хіба не так?

І він простягнув їй великий темний сувій, на якому було щось написано червоними ієрогліфами.

— Походження: Кілмор-Ков, — прочитала Облівія.

Її очі округлилися від несподіванки, вона поглянула на підземного чоловічка, що чухав свою грушоподібну голову.

— Ш-ш-ш-що ж, я так і знав, ш-ш-ш-що у Підземних Архівах ми щось знайдемо.

Облівія гарячково розгорнула сувій, піднявши цілу хмару пилу. Всередині був малесенький клаптик паперу. Візитівка.

— Це те, що ти шукала? — запитав її молодик.

Облівія Ньютон повертіла візитівку в руках — зворотний бік був підгорілий.

— НІ! — заверещала вона. — Це зовсім не те, що я шукала! Заради чого я все це терпіла? Заради оцієї мізерної візитівки? Адресу Ґвендаліни я й так знаю, для цього мені не треба було пертися до Єгипту!

Підземний чоловічок похнюпився.

— Але це все, що є в архівах…

Усе, що є в архівах? Візитівка перукарки? Облівія стиснула кулаки, засліплена злістю: як вона могла сподіватися знайти у цих підземеллях мапу Кілмор-Кова? Як вона могла бути такою наївною?! Ця візитівка стала лише черговим доказом того, що Улісс Мур та його дружина були звичайними відвідувачами Дому Життя та його таємних коридорів. То лише злий жарт долі!

Облівія повернулася до свого провідника:

— Ходімо звідси! Швидко! Хочу поговорити з твоїм хазяїном! НЕГАЙНО!

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон із Ріком повернулися до Крамниці забутих мап, коли вже сонце хилилося до обрію. Старий чекав на них, сидячи на тому самому місці. Поряд дрімав Талос. Повітря в темному приміщенні було насичене сумішшю різних запахів: гнилі, ладану та ще чогось солодкого, що Рік не міг розпізнати.

Джейсон розповів, як вони впоралися з доставками, і попросив старого виконати свою частину домовленості. Хазяїн крамниці тяжко зітхнув і посовався на троні. Вочевидь, його роздратувала та спритність, з якою хлопці виконали завдання.

— Гар! Гострий Язик говорить. І Гострий Язик має рацію. Тепер настала моя черга все розповісти. Що вам кортить дізнатися?

— Лише те, що ви пообіцяли. Підказку, де шукати Кімнату, якої немає.

Старий прокашлявся й смачно сплюнув у таз.

— Гар! Ви все ще переконані в тому, що ваша мапа саме там?

— Авжеж!

— А вам не спало на думку, що я міг просто збрехати, аби тільки змусити вас працювати на мене? Вам не подумалося, що цей бридкий дід… гар!… міг вас надурити? Чи вам не відомо, чим саме я заробляю собі на життя?

— Відомо! — відрізав Джейсон. — Але ми подумали також, що ви все одно не скористаєтеся підказкою, бо занадто старі, щоб самому шукати ту кімнату. Крім того, вам не дуже хочеться розповідати про неї тим, хто на вас працює.

— Гар! Усе так, Гострий Язику…

Талос поворушив хвостом, нагадавши хлопцям про себе.

— Ви дуже дивні… але маєте рацію: я — старий і немічний. До того ж дуже довго зберігав цю таємницю… І зараз це вже не має жодного значення. Вам відомо щось про Баладу про двох закоханих?

Джейсон і Рік дружно кивнули: вони чули її в місті, коли відносили мапу лікареві.

— Звичайно, — продовжував старий. — Хто ж її не знає тут, у Пунті. Вона в усіх на вустах. Незважаючи на це, мені навіть на думку не спадало, що відгадка криється в останньому куплеті балади. Гар!

Швиденько попрощавшись, хлопці підняли завісу на вхідних дверях і розчинилися в юрбі.

— Тільки стережіться! — гукнув їм услід старий. — Стережіться… бо саме через мою впевненість, що в тому куплеті прихована розгадка, я підпалив Колекцію, — останню частину фрази власник крамниці пробурмотів із сумом у голосі.

Щойно за хлопцями впала завіса, піднялася інша, на протилежному боці приміщення. За нею була прихована невеличка кімната, звідки з’явилися двоє.

— Кхе! Кхе! — кашляла Облівія. — Як же там смердить!

На обличчі старого знову з’явився звичний вираз безмежного цинізму.

— Ти чув, Талосе? — гигикнув він, погладивши крокодила по голові між очима. — Пані не сподобалося твоє лігвище…

Облівія Ньютон наблизилася до виходу, обережно підняла завісу і глибоко вдихнула на повні легені.

— Свіже повітря! — вигукнула вона, витираючи рота ребром долоні.

Коли жінка повернулася до старого, Талос завовтузився.

— Гар! Я не раджу тобі наближатися, навіть на крок, — попередив її власник крамниці. — Ти бачила хлопців? — Облівія кивнула. — І що?

— То вони. Але їх має бути троє. Немає дівчини. Близнючки того, меншого.

— Близнючка Гострого Язика… Гар! — пробурмотів власник Крамниці забутих мап.

— Та який ще Гострий Язик! Його звати Джейсон. Джейсон Ковенент. А другий… другий — то Рік Беннер, шмаркач із міста, син рибалки.

— Прикуси язика, жрице! — попередив її старий. — Адже ми з Талосом теж сини рибалок. Хіба не так?

Талос вищирив зуби і засовав по підлозі своїм здоровенним хвостом.

— Але ж вони вкрали мапу в мене з-під носа! — пожалілася Облівія.

— Я б так не сказав, — втрутився юнак-провідник. — Зважаючи на те, що ми щойно почули, вони все ще її шукають.

— А тебе ніхто не питав!

— Гар! Гар! — прокоментував старий, насолоджуючись виставою зі свого сідала серед старих подушок. — Істерична жриця і крутий хлопець… Я буду пригадувати це як одну з найяскравіших подій року, Талосе…

Він ще трохи послухав, як ті двоє сперечаються між собою, і врешті перебив їх, вдаривши в долоні:

— Вам не вистачає зосередженості. А ще пари черевиків для пані, якщо ви збираєтеся бігти за хлопцями… Гострий Язик та Хоробре Серце переконані в тому, що мапа захована в Кімнаті, якої немає. І вони пішли її шукати.

Облівія презирливо зиркнула на старого:

— Ти хочеш сказати, що дав їм справжню підказку?

Старий забурмотів на троні:

— Гар-гар! Заради Верхнього й Нижнього Єгипту! Ці іноземці нічого не розуміють! Жодного ієрогліфа! Скільки можна повторювати? Немає справжньої підказки! Тому що Кімнати, якої немає, просто не існує.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

—Звичайно, я впевнена! Це лише пісня, — вигукнула Марук.

Вони разом із Ріком та Джейсоном сиділи біля фонтана, звідки могли спостерігати за виходами зі сховища Будинку для гостей і з Дому Життя — на той випадок, якщо з’явиться Джулія або батько Марук.

Поки хлопці працювали розсильними, Марук встигла спуститися до сховища й переконатися, що дошку, якою вони затулили отвір у стіні, ніхто не чіпав. А зараз, почувши розповідь Ріка та Джейсона, дівчина намагалася запевнити друзів, що старий дав їм хибну підказку.

— Але ти сама казала, що ніхто ніколи не досліджував усю Колекцію. Там тисячі й тисячі коридорів, то чому не може бути й Кімнати, якої немає?

— Якщо бути точними, — зауважив Рік, який швиденько робив якісь розрахунки в блокноті, — лише за стінами повинно бути десять тисяч шістсот сорок вісім коридорів. Тобто двадцять два підрозділи по двадцять дві кімнати з двадцятьма двома коридорами… І виходить, що нам потрібно дослідити…

— І це якщо не рахувати таємних ходів! — втрутився Джейсон. — Старий казав, що йому відомо про сотні, навіть тисячі! Ці стіни, напевне, будували в кілька етапів, і кожен зодчий міг приховати свій маленький секрет, нішу, сходинки…

— Може бути, — погодилася Марук.

— … п’ятсот п’ятдесят три тисячі шістсот дев’яносто шість ніш! Навіть якщо ми витратимо лише хвилину на кожну нішу… — незворушно продовжував Рік.

— Ну от! Так чому ти відмовляєшся вірити?

Марук усміхнулася, перебираючи в руці косу.

— Достатньо поговорити з моїм татком, аби переконатися, що Кімнати, якої немає, не існує. Але хай там як, я все одно не повірю, що єдиний спосіб знайти її — прочитати Баладу про двох закоханих. Старий власник крамниці — злодій. Один з найгірших. Якщо хоча б шепнути його ім’я комусь із Вказівників, той відразу зробить знак Гора, щоб відігнати нечисті сили. Ви про нього нічогісінько не знаєте! Він — Чорний Вказівник, який спалив цілий підрозділ Колекції! Чудовисько, яке уникнуло страти тільки завдяки покровителям, чиї секрети йому відомі! Та ще й крамницю відкрив… І потім, вибачте… як таке можливо? Адже це лише пісня! Пісня, яку більш-менш всі навколо знають.

— Інколи найкращий спосіб щось сховати — покласти його у всіх перед очима!

— Щоб знайти Кімнату, якої немає, за науково-системним методом, нам знадобиться сімсот шістдесят вісім днів, — вигукнув Рік, нарешті відклавши ручку. Побачивши спантеличений вираз на обличчях своїх друзів, він додав: — То про що ви там балакали?

— У Баладі про двох закоханих, — почала Марук, — йдеться про закоханих, які одного дня вирішили відшукати в Домі сенс життя. Та на початку пошуків чоловік вирушив одним коридором, а жінка — іншим. З того часу вони й досі блукають лабіринтами та ніяк не можуть зустрітися…

— І це доводить, що знайти сенс життя неможливо, — зробив висновок Джейсон.

— Або що неможливо знайти його самому, — уточнив Рік. — Та все ж, чим закінчується ця балада?

— Обоє — і чоловік, і жінка — переконують себе в тому, що одного дня вони покладуть край своїм вічним пошукам і знайдуть місце, де зможуть зустрітися, — Кімнату, якої немає.

Джейсон поглянув на Ріка:

— От бачиш!

— Але в баладі не йдеться про те, що вони знайшли Кімнату.

— Це тому, що пісня про кохання, — коротко відрізав Джейсон. — Я впевнений у тому, що ця кімната справді існує. І що в ній… дехто заховав мапу, яку шукаємо ми та Облівія.

— Це було б чудово! — промовила Марук. — Але ви помиляєтеся.

Марук пообіцяла взяти точний текст балади в свого вчителя музики. Чекаючи на неї, Джейсон із Ріком нетерпляче походжали в парку. Але донька Великого Писаря не змусила чекати себе занадто довго.

Коли вона повернулася, друзі всілися на траву та розгорнули довгий сувій з текстом.

— За словами вчителя, це найповніший, найстаріший і найточніший текст Балади про двох закоханих.

Три пари очей жадібно втупилися в останній куплет:

У нашій кімнаті є ключ звуковий

І поріг світловий, той, що оку з’являється,

Якщо поєднаються в час роковий

Ті, що кохають і не зустрічаються.

— Що він робить? — запитав Нестор у Джулії, довіряючи її гострому зору.

Вони удвох піднялися до малесенької ванної кімнати на третьому поверсі з єдиним вікном, з якого було видно сарай для інструментів.

— Йому не вдалося зайти всередину, — відповіла дівчина. — Здається, вирішив полишити цю справу. Втомився, змокнув до нитки…

Цієї миті Манфред підняв кулак у напрямку вікон вілли Арго:

— Зараз увійду! Побачите! — крикнув він і зник із поля зору.

Джулія з Нестором перейшли до іншої кімнати, щоб спостерігати за Манфредом зверху.

— Я його більше не бачу, — пробурмотіла дівчина.

Раптом почулося два удари в двері на кухні.

— Принаймні ми його чуємо, — вимушено посміхнувся Нестор. Садівник задумливо дивився на Джулію протягом кількох довгих секунд і врешті задоволено промовив: — А ти молодець!

— Знаю, — відповіла вона, продовжуючи вдивлятися у дощ.

Манфред знову погрюкав у всі двері першого поверху, потім повернувся до машини.

З третього поверху Джулія з Нестором побачили, як у салоні автівки на мить увімкнулося світло.

— Може, таки поїде собі? — пробурмотіла дівчина.

Манфред увімкнув радіо і збільшив гучність до максимуму: сад загув від року.

— Може, поїде? — з надією повторила Джулія.

Світло в салоні знову швидко увімкнулося й згасло.

— Вийшов через інші двері, — буркнув Нестор. — Але хоче нас переконати, що й досі сидить у машині.

— Чому це? Що він ще вигадав?

На іншому боці саду, за автівкою, стояв дім садівника.

Джулія обернулася й побачила, що Нестор швидко кульгає до виходу.

— Несторе, що ви збираєтеся робити? — вигукнула вона.

Але той не відповів. Джулія побігла слідом, через кімнату з телефоном, вітальню, кухню та зупинилася поряд із ним перед дверима чорного ходу.

— Не йдіть! — благала вона. — Не залишайте мене саму!

Нестор коротко махнув рукою та наказав:

— Що б не сталося, що б ти не побачила з вікна… НЕ ВИХОДЬ! Він не може потрапити до цього будинку, зрозуміло? А туди — може… і не повинен. Джуліє, ти розумниця. Я знаю, що можу тобі довіряти. Для Ріка та Джейсона дуже важливо, щоб ти залишалася вдома. І щоб не дозволила тому покидьку дістатися… до Дверей Часу.

— Не залишайте мене саму!

Погляд Нестора блукав кухнею. У мийці все ще лежали брудні тарілки, які діти залишили після вечері.

Нарешті, садівник повернувся і промовив:

— Ти не сама…

Нестор різко відчинив двері й зник у темряві грозової ночі.

Джулія негайно замкнулася на ключ і кинулася нагору, до вікна.

— Мамочко, таточку! Джейсоне! Ріку! — повторювала вона як своєрідну молитву, підіймаючись сходами повз портрети на стіні.

На порозі вітальні Джулія заклякла.

Прожектор маяка зробив оберт, освітивши сад.

І там, унизу, між деревами, хтось біг.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Перечитавши останній куплет Балади про двох закоханих, Джейсон пробурмотів:

— Ну, Ріку, це робота саме для тебе.

Рік здивовано витріщився на нього:

— Чому це?

— Бо ти розумник. Я більше керуюся інтуїцією, швидко дію та покладаюся на удачу. Але там, де треба ворушити мізками… то вже твоя справа, — і звертаючись до Марук, Джейсон додав: — Він за п’ять хвилин усе розкусить, от побачиш!

— Джейсоне, припини негайно! — розізлився Рік. — Я не обійдуся без вашої допомоги!

— Що для тебе означають ці рядки? — запитав Джейсон у Марук. — Ну, може, нагадують про якесь місце в Домі Життя… Чи, може, про якусь іншу легенду Пунта? Подумай…

Марук кілька разів перечитала куплет і, врешті, заперечно похитала головою:

— Ні, мені нічого не спадає на думку.

— Хай там як, але цей куплет пояснює, як знайти Кімнату! — наполягав Джейсон.

— Гаразд, — пробурмотів Рік, — тоді в ньому має бути пояснення, де вона розташована і як до неї потрапити з певного місця.

— Саме так.

— А може, коли саме можна туди потрапити? — зауважила Марук. — Адже тут сказано: «…якщо поєднаються в час роковий».

— «Поєднаються в час роковий»… — повторив Джейсон. — Час поєднання… Поміркуймо: що може з’єднуватися в якийсь певний час, або відбуватися одночасно, або збігатися?

— Ну, наприклад, стрілки на годиннику, — сказав Рік.

— Пазли. Відбитки пальців.

— Щелепи, верхня й нижня… принаймні в більшості випадків! — захихотіла Марук.

— Річ, що поєднується… — почав було Джейсон.

— Ні, не так! — перебив його Рік. — Щоб поєднатися, потрібні принаймні дві речі. Дві речі з’єднуються, якщо вони бездоганно підходять одна до одної, співпадають або пов’язані одна з одною. Дійсно! Наших закоханих двоє. І вони мають поєднатися в «роковий час». Тобто о певній годині, — дійшов він висновку.

— Оце голова! — захоплено вигукнула Марук, але майже відразу зрозуміла, що завдяки тому висновку вони недалеко просунулися.

Друзі знову і знову перечитували кінцівку балади. Рік навіть проглянув повністю весь текст, але не знайшов нічого, вартого уваги.

— Здається, у цій кімнаті немає дверей, — помовчавши трохи, промовив Джейсон. — Тут ідеться про світловий поріг… а поріг — це та частина одвірка, що розташована внизу. Якщо переступити через поріг, опинишся в кімнаті. Отже, дверей немає. Кімната просто знайдеться… в якийсь певний час.

— То, може, маються на увазі сонячні промені? Можливо, у кімнаті зазвичай темно й світло лише доходить до порога.

— Або навпаки… У пісні сказано, що світловий поріг «оку з’являється». «З’являється» — означає, що це тільки здається, ніби він є, а насправді його може й не бути.

— То поріг — це міраж?

— Міраж. Або примара.

— Але «з’являється» може означати, що поріг не одразу побачиш. Спершу його немає, а потім він з’являється оку, — припустив Рік.

Діти деякий час мовчали, занурившись у роздуми.

Врешті Марук запитала:

— Якщо дверей немає, то навіщо потрібен ключ?

— Немає дверей, але ключ є… до того ж звуковий…

— Звуковий ключ. Тобто якийсь шум?

— Або музика.

— То, може, це нотний ключ? — висловив припущення Джейсон.

— На жаль, ні, — заперечив Рік. — Ноти й нотні ключі придумали на багато століть пізніше… Ні, звуковий ключ має бути справжнім ключем, який здатен щось відчинити.

— Здається, ми тільки те й робимо, що шукаємо то якісь ключі, то двері, — усміхнувся Джейсон.

Після багатьох чергових спроб зрозуміти підказку Марук підвелася та потягнулася.

— Знаєте, хлопці, я так втомилася, ви навіть уявити собі не можете! Гадаю, нам треба відпочити. До того ж скоро стемніє та стане холодно.

— Що ти сказала? — стрепенувся Джейсон.

— Що скоро стане холодно, — втрутився Рік. — У пустелі значний перепад денних і нічних температур.

— От що значить «час роковий»! Я ЗРОЗУМІВ! — зрадів Джейсон. — Як ми не додумалися раніше?

Рік із Марук здивовано перезирнулися:

— Може, і нам поясниш, що саме ти зрозумів?

— Це ж очевидно! Ми продовжували сприймати двох закоханих як чоловіка та жінку. Але спробуйте про них забути. Думайте не про двох живих людей, а… про щось інше. Наприклад, про сонце і місяць. Або про сонце і землю.

Ріка глибоко вразила ця перемога інтуїції:

— Двоє закоханих, які ніколи не можуть зустрітися! Саме так! «Ті, хто кохає і не зустрічається»…

— Це не сонце і місяць, — бурмотіла Марук, — бо мова все ж про чоловіка і жінку. А сонце з місяцем — це боги Амон-Ра та Тот. І не сонце із землею, тому що земля — це бог Ґеб. Але це можуть бути земля та небо — бог Ґеб, тобто земля, і богиня Нут, тобто небо.

— Якщо так, — замислився Джейсон, — то який для них має бути «час роковий»? Той, коли можна знайти Кімнату, якої немає?

— Світанок! — вигукнула захоплено Марук.

— Або ж захід сонця, — уточнив Рік. — У пісні незрозуміло, про що саме йдеться. Але, пам’ятаєш, про що розповідав старий із Крамниці забутих мап? Він сказав, що переночував у Домі Життя й потім пересунув дзеркала…

— Тобто на світанку! — пробурмотів Джейсон.

— Він гадав, що знайде світловий поріг на світанку, але помилився. І сонячні промені запалили папіруси та призвели до пожежі в Колекції. Отже, «час роковий» — це не світанок. Це має бути захід сонця. Тобто… зовсім скоро!

— Зовсім скоро… але де? — запитала Марук.

Шукати Кімнату, якої немає, мало сенс лише в одному місці: там, де її шукав старий із Крамниці забутих мап — у Покинутих Коридорах!

Джейсон із Ріком одночасно повернулися до Марук. Тільки вона могла провести їх туди.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Звук, з яким важко розчинилися двері Покинутих Коридорів, із гуркотом відлунив у великій порожній залі. Затхле повітря смерділо гаром.

— Уже багато років сюди ніхто й ногою не ступав, — промовила Марук, зупинившись на порозі. — З того часу, як тут сталася пожежа…

Огорнуті загрозливою тишею, Рік із Джейсоном обережно зробили кілька кроків уперед. Крім гару, відчувався важкий, задушливий сморід руйнування, запах мертвих та забутих речей. Чорні плями на стінах і стелі нагадували довгі скривлені руки якогось велетня. Статуї, що були прикрасою залу, перетворилися на страшні, спотворені тіні, а їхні колись гордовиті й зверхні тваринні обличчя тепер дивилися сумно і безпорадно. Навіть велике вікно з видом на внутрішній двір Дому Життя, здавалося, не давало жодної користі — повітря тут застигло, не маючи змоги вийти назовні.

Рік розгорнув «Словник забутих мов», а Джейсон тим часом запалив каганець і почав оглядати найближчий коридор із рядами чорних ніш по обидва боки.

— Таке враження, ніби ми потрапили до підземного цвинтаря або до катакомб, — сказав Джейсон, відганяючи думки, навіяні десятками прочитаних ним коміксів, в яких із таких чорних дірок зазвичай тягнулися довгі покручені руки скелетів.

Марук і досі стояла на порозі, не наважуючись увійти.

Вона виросла з переконанням, що Покинуті Коридори — заборонене місце, де, окрім попелу, темряви та руйнування, нічого немає.

— Підеш з нами? — запитав Джейсон, помітивши її вагання.

— Не знаю, чи зможу себе пересилити, — відповіла єгиптянка. — Сьогодні я вже порушила практично всі правила Дому Життя та мого батька.

— Ну тоді ще одне порушення тебе не вб’є, — підбадьорив хлопець подругу, простягнувши їй руку.

Марук заплющила очі й переступила через поріг. Коли вона їх знову відкрила, Джейсон усе ще стояв із простягнутою вперед рукою. Його обличчя освітлювалося мерехтливим полум’ям каганця, а праворуч, на тлі останніх променів сонця, що пофарбували небокрай у жовтогарячий колір, чітко вимальовувалася постать Ріка.

— Сонце заходить, — промовила Марук. — Куди йдемо?

— Не знаю, — відповів Джейсон. — Але скоро дізнаємося. Хіба не так, Ріку?

Його долоня обхопила долоню Марук, передавши їй хвилю позитивної енергії, яка певною мірою розвіяла гнітючу атмосферу Покинутих Коридорів.

Рік підійшов до однієї зі статуй, які охороняли вхід. Змівши павутиння та сажу, хлопець зрозумів, що це зображення Старшого аркана номер 1: Мага.

— Є якісь ідеї? — підбадьорив його Джейсон.

— Можливо, — відповів Рік із притаманною йому розважливістю. — Якщо наша здогадка про «поєднання в час роковий» правильна, то маємо принаймні три зали, з яких можна розпочати пошуки: Зала Місяця, Старший аркан номер 18; Зоряна зала, Старший аркан номер 17; Зала Сонця, номер 19.

— «Ті, що кохають і не зустрічаються», — пробурмотів Джейсон.

— А якщо хочемо ризикнути, то є ще Зала Старшого аркана номер 6 — Зала Закоханих, — закінчив Рік.

Марук відчула легкий потиск Джейсонової руки й зрозуміла: вони підуть саме туди.

Троє друзів пліч-о-пліч ішли коридором. Сонце невпинно хилилося до обрію, і їхні тіні на підлозі ставали все довшими.

Джейсон вдивлявся вперед, тримаючи лампу над головою. Через попіл, який вкрив дзеркала, коридори майже не освітлювалися, і здавалося, що замість ніш навколо було безліч чорних, широко роззявлених ротів.

Марук ішла з низько похиленою головою, не відриваючи погляду від темної підлоги та носків своїх сандалів.

Рік на кожному перехресті звіряв зі словником порядок Старших арканів, щоб зрозуміти, в якому напрямку йти далі.

Друзі все глибше і глибше заходили в темний лабіринт, занурившись у свої тривожні думки. Скоро їхні тіні поглинула абсолютна чорнота, що вкрила стіни і стелю. Від кожного кроку над підлогою здіймалася хмаринка попелу чи недопалків папірусу або чувся тріск розчавленого ногами горілого дерева. Від застояного повітря та смороду очі дітей почали сльозитися.

— Ні до чого не торкайтеся і не тріть очі! — застеріг Рік, пригадавши поради батька. А потім вирішив підбадьорити друзів: — Напевне, ми вже зовсім близько.

Попереду зі стелі коридору звисало чорне павутиння, а прохід був чимось захаращений. Джейсон підняв лампу вище, щоб роздивитися, і Марук скрикнула, з переляку смикнувши рукою.

У світлі каганця вони побачили два скелети в обіймах одне одного.

Джейсон зрозумів, що йому не так вже й лячно. Адже з першої хвилини, щойно вони ввійшли в Покинуті Коридори, він думав саме про скелети.

Джейсон обережно відпустив руку Марук і наблизив до скелетів полум’я лампи.

На них усе ще збереглися залишки одягу. Більший скелет — напевне, чоловік — сидів, прихилившись спиною до стіни, і тримав в обіймах менший, жіночий, ніби намагався захистити його. Ця жахлива картина викликала змішане почуття суму і захвату. Джейсон уявив собі, як ці двоє, ще живі, оточені звідусіль димом та полум’ям, зупинилися тут, чекаючи на смерть і притиснувшись одне до одного.

— Бідолашні їхні душі, — прошепотіла Марук за спинами хлопців. — Нікому було підготувати їх до подорожі в потойбічний світ. У них навіть немає біля серця скарабеїв, які провели б їх до Тота, а потім — до терезів богині Маат[15]!

Джейсон здивовано поглянув на дівчину, не розуміючи, про що йдеться. Марук стала на коліна і витягла з-під сукні намисто, яке носила на шиї. Дівчина почала молитися, торкаючись пальцями то одного, то іншого камінця, ніби то була вервиця.

Джейсон з Ріком чекали в шанобливому мовчанні, поки Марук не закінчить молитву. Потім хлопці витягли з кишень свої перепустки-скарабеї, які їм знову видали на вході до Дому Життя, і поклали їх на скелети.

— Спочивайте в мирі, — шепнув Рік і рушив далі.

Довгий коридор нарешті вивів їх до просторої квадратної зали, де стояли дві великі статуї заввишки з три людини. Голови велетнів були повністю сховані під пасмами чорного павутиння.

— Це… — пробурмотів Рік, шукаючи очима символ Старшого аркана Закоханих.

Марук радісно скрикнула: у залі було велике вікно, що виходило на двір Дому Життя.

Дівчина кинулася до нього, назустріч палаючому червоному небу та сонячному диску, що все ще низько висів над обрієм. Марук сперлась руками на підвіконня й вдихнула свіжого повітря знадвору.

— Ніби знову на світ народилася! — задоволено промовила вона, не відводячи очей від обрію. Якби вона озирнулася в цю мить, то побачила б, що одяг та обличчя хлопців геть чорні, ніби вони потрапили під зливу з попелу та сажі.

У квадратній залі було повно обгорілих речей і павутиння, яке на двох великих статуях здавалось якимось чудернацьким вбранням.

— Чи могла пожежа розпочатися саме звідси? — поцікавився Джейсон, ступаючи по обвуглених шматках невідомо чого, що розсипалося в нього під ногами.

— Хіба я пожежник? — стенув плечима Рік. — Але полум’я шаленіло тут не на жарт.

— Я просто намагаюся зрозуміти, чи це саме та кімната, в якій старий влаштував пожежу.

Рік знову стенув плечима:

— Звідки нам знати?

Вони дивилися на диск сонця, який повільно, але невпинно наближався до небокраю.

— Хай там як, але іншої нагоди в нас не буде.

— Іншої нагоди… для чого? — спохмурнів Рік.

— Щоб зробити те, що не вийшло в старого.

Рік пригадав ту розповідь.

— Старий казав, що пересунув кілька дзеркал… і що сонячні промені підпалили папіруси. Якщо це саме та кімната, то тут десь розташовані дзеркала!

Рік підійшов до вікна й уважно поглянув на обрій:

— Якщо дзеркала мають відбивати сонячне світло, вони повинні бути навпроти цього вікна. Сонце заходить на заході, он там… Отже, сходить воно з протилежного боку, отам. Якщо тут є дзеркала, то вони десь біля статуй…

— Ісіда й Осіріс! — прошепотіла Марук.

— Що?

— Ці дві статуї — це Ісіда й Осіріс, двоє закоханих! Коли Сет підступно убив Осіріса і розрубав його на шматки, Ісіда блукала вздовж Нілу, шукаючи тіло коханого. А коли нарешті відшукала всі частини — склала їх разом, створивши першу му-мію. Завдяки піклуванню Ісіди Осіріс повернувся до життя.

Марук витерла рукою сльозу, що зрадливо текла щокою, а потім сумно усміхнулася:

— Як дивно! Може, це і є таємниця життя, яку двоє закоханих із балади так довго шукали: магія кохання, що перемагає смерть…

— Гадаю… гадаю, що так воно і є! — відповів зворушений Рік.

Джейсон підійшов до статуй, намагаючись розгледіти під павутинням їхні обличчя. Піднявши над головою лампу й придивившись пильніше, він зрозумів, що статуя богині Ісіди стоїть праворуч: напівприховане павутинням і темрявою, на хлопця дивилося гордовите жіноче обличчя. Руки статуї були схрещені на грудях, а лице, що скидалося на чорну маску, було повернуте до вікна.

Осіріс, який стояв поряд, дивився на неї.

Джейсон поставив лампу на підлогу і руками стер шар попелу з ніг статуї. Він побачив, що її ноги невідомий скульптор зобразив загорнутими в тканину; з-під них виглядали паростки якихось рослин.

«Життя народжується зі смерті», — подумав він.

Хлопець нахилився за лампою і, випрямляючись, раптом побачив, як на голові Осіріса щось блиснуло.

— Ріку! — скричав він. — Дзеркало! Дзеркало! Я його знайшов! Воно на голові Осіріса!

Сонце почало ховатися за обрієм.

— Я так і знав, що вона нам знадобиться! — вигукнув Рік, витягуючи з торби мотузку, яку він так вперто ніс із собою ще з вілли Арго.

Швидким, умілим рухом хлопець зробив з одного краю мотузки петлю, а потім закинув її на голову Осіріса.

— Сподіваймося, Осіріс пробачить нам цю неповагу, — пробурмотів Джейсон, хапаючись за мотузку, щоб залізти на статую. — Марук, помолися за мене, добре?

— А ти бережися! — відповіла дівчина.

— Що ти! Дитяча заба…

Раптом виступ, на який Джейсон став ногою, обламався з глухим звуком.

Хлопець гепнувся на землю, але відразу підвівся, навіть не обтрусившись від попелу. Засоромившись невдачі, він знову вхопився за мотузку і, підтягуючись руками, почав лізти. За кілька секунд Джейсон уже дістався до схрещених рук Осіріса і став на них так, що кам’яне обличчя бога опинилось прямо перед ним. Відпустивши мотузку, хлопець відірвав шматок тканини від свого лляного вбрання і почав терти ним статую.

— Джейсоне! — покликала його знизу Марук. — Сонце ось-ось зайде.

Хлопець щосили тер ганчіркою обличчя бога, піднявши цілу хмару куряви і сажі.

За кілька нескінченних секунд Джейсон вже майже зневірився. Але нарешті його впертість отримала винагороду: він побачив ще один зблиск світла.

Хлопець мав рацію: під тим шаром сажі й пилу справді ховалася блискуча дзеркальна поверхня!

— Має бути ще одне, на статуї Ісіди! — закричав Джейсон, щойно з-під бруду почало з’являтися дзеркало.

Він зняв петлю з шиї Осіріса і кинув мотузку вниз. Рік не гаяв часу і вже за мить здерся на статую Ісіди. Як і Джейсон, він шматком одягу почав так само несамовито терти голову богині й побачив, що його друг таки вгадав: на червоній короні, яка прикрашала лоб Ісіди, було дзеркало.

— Є! Є! — закричав він на радощах.

І саме тієї миті передостанній промінь сонця пройшовся по небу і, ковзнувши небокраєм, ніби стрілою вдарив в обличчя Осіріса.

На якусь мить Джейсона засліпило. Він відхилився до плечей бога, але… нічого не сталося.

Першою помилку помітила Марук:

— Вони не дивляться одне на одного! Закохані не дивляться одне на одного! Дзеркала неправильно відбивають світло!

І дійсно: сонячний промінь відбивався від дзеркала Осіріса на плече Ісіди, зовсім недалеко від того місця, де в її короні було дзеркало.

— Дзеркало Ісіди не рухається! Воно закріплене! — вигукнув Рік, спробувавши пересунути його.

— Ну то не треба пересувати дзеркало! — крикнув Джейсон. — Треба пересунути статую!

Він звісився на руках зі статуї Осіріса і стрибнув. Миттю відскочив від підлоги, як пружина, і кинувся до статуї богині.

— Давай, ворушись! — крикнув він Ісіді, всім тілом впираючись у постамент. — Повернися… до твого… коханого!

Але сонячний промінь і надалі відбивався лише від дзеркала Осіріса.

— Швидше! — гаркнув Рік, підставивши руку під промінь.

Марук підбігла до Джейсона і почала штовхати разом з ним.

Неймовірно! Повільно, дуже повільно статуя зрушила з місця.

Ісіда, вишукана й велична, повернулася навколо своєї осі, аж поки не стала обличчям навпроти коханого.

Коли статуї врешті поглянули одна на одну, сонячне світло заграло, відбившись між їхніми коронами в останньому вітанні перед ніччю.

І тоді Рік, що сидів на руці Ісіди, побачив світловий поріг Кімнати, якої немає.

Нестор, кульгаючи під дощем, перетнув сад. З автівки Манфреда, що стояла серед двору, лунала оглушлива музична какофонія барабанів та електрогітар.

Поміж деревами було видно широко розчинені двері сторожки, з якої лилося тепле жовте світло.

Нестор забув її зачинити… Він нахилився і, незважаючи на біль у спині, повільно рушив садом.

— Де ти є? Де ти є? — бурмотів він про себе, намагаючись щось розгледіти в дощовій темряві.

Промінь маяка знову освітив сад, і Нестор нарешті знайшов свій візок. Той стояв за стовбуром японської вишні — саме там, де він його залишив, закінчивши роботу.

Садівник узяв з візка лопату, зважив її у руці й кілька разів замахнувся нею. Звичайно, зброя була нікудишня, але йому доведеться задовольнитися тим, що є.

Коли Нестор зайшов до своєї оселі, Манфред щось шукав у нього на письмовому столі.

— Геть звідси, негайно! — гаркнув старий, стоячи на порозі з лопатою навпереваги. — Перш ніж я тебе виштовхаю втришия.

Манфред здригнувся. Запхав щось собі до кишені й повернувся до садівника.

— О, нарешті ти наважився вийти. Тебе зовсім не вчили гостинності?

— Поклади на місце те, що взяв.

— А що я взяв, по-твоєму?

Нестор зручніше перехопив у руках лопату:

— Поклади, я тобі сказав!

Манфред підняв руки вгору:

— Гей, старий, не гарячкуй…

Із дощовика Манфреда на стіл і на папери садівника краплями стікала вода.

Нестор відчув, як у нього затремтіли від напруги руки, і міцніше стиснув держак.

Манфред показав рукою на свій ніс і на розтрощені сонячні окуляри на голові:

— Бачив, що накоїла твоя подружка? Розбила мені ніс!

— То ще й мало. Геть звідси! І поклади на місце те, що взяв.

У руках Манфреда з’явився ключ. Старий, поіржавілий, схожий на ключі від Дверей Часу.

— Ти маєш на увазі ось це? — водій Облівії Ньютон насмішкувато схилив голову набік. — Навряд чи я його тобі віддам. Я сам його щойно знайшов, і здається мені, що моя хазяйка зрадіє… Агов! Легше з тією лопатою! — Манфред зовсім не пройнявся погрозливим виглядом Нестора.

— ГЕТЬ!

Чоловіки почали повільно кружляти один навпроти одного, як два хижаки. З одного боку — Нестор з лопатою, з іншого — Манфред із ключем.

— Твоя подружка зробила мені дуже боляче! А я ж лише хотів вас провідати, випити горнятко чаю… — дражнився Манфред.

— Поклади на місце той ключ, — повторював Нестор, виставляючи перед собою лопату.

— Інакше що?

— Поклади його на місце.

Манфред опинився спиною навпроти вхідних дверей і став поволі відступати:

— Добре, добре. Я віддам його тобі. Все одно я вже знаю, де він. Так що зможу повернутися і забрати його за кілька днів.

Манфред ступив на дерев’яну доріжку, що з усіх боків оточувала будиночок садівника, потім спустився двома сходинками до саду.

— Мабуть, мені краще повернутися, коли всі діти будуть вдома, як гадаєш?

— Поклади ключ на землю. Повертайся до своєї машини, і щоб духу твого тут не було!

Манфред повільно опустив руку з ключем, ніби і справді збирався послухатися наказу Нестора.

— А хлопці де? Ти що, тримаєш їх зачиненими вдома? Чи відправив їх кудись… на пошуки Улісса Мура?

Нестор спересердя гепнув лопатою по дерев’яному помосту. Манфред, як яструб, кинувся на нього, вхопив за вільну від лопати руку і щосили смикнув.

Садівник втратив рівновагу і впав, покотившись по траві.

Нестор так сильно вдарився об землю, що йому здалося, ніби він переламав собі всі кістки.

Манфред знову запхав ключ у кишеню дощовика.

— Шкода, старий! Але спроба була непогана.

Нестор намагався підвестися. Холодний дощ періщив без упину. Садівник з останніх сил став навколішки і… краєм ока побачив лопату, що опускалася на нього.

Нестор спритно відкотився вбік, дивом врятувавшись від удару.

— Непогана реакція, як для твого віку! — гигикнув Манфред.

Нестор не марнував часу. Удар ногою влучив Манфредові прямо в живіт. Той на нього зовсім не чекав, закашлявся й зігнувся навпіл. Окуляри впали в траву, і він почав шукати їх, гарячково мацаючи рукою по землі.

— А от цього тобі не варто було робити, старий! Тепер ти справді мене розлютив…

Манфред вдруге підняв над головою лопату.

І саме цієї миті радіо в машині замовкло.

¹⁵ Давні єгиптяни вірили, що після смерті людини її душу зважували на терезах, які врівноважувалися за допомогою страусового пера богині справедливості Маат.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Перемазані з голови до ніг сажею й попелом діти вискочили з Дому Життя і кинулися до квадратного басейну, у центрі якого височіла статуя жінки з рогами корови. Це була Хатор — богиня кохання й музики.

Зупинившись біля басейну, вони нарешті змогли перевести подих.

— Ти впевнений, що це тут? — запитав Джейсон у Ріка.

— Авжеж! Сонячний промінь вказував саме сюди.

Рік став на коліна та розгорнув траву навколо кам’яної стінки басейну.

— Ось воно! Знайшов! — радісно вигукнув він, розгрібаючи руками м’який ґрунт.

Марук з Джейсоном кинулися до нього, щоб допомогти. Трава виривалася легко, разом із кавалками землі. Під нею діти побачили кам’яні ґрати — щось на кшталт водостоку чи дощоприймача у формі конуса з вісьмома перетинками.

— Ось він, світловий поріг! — радів Рік. Він узяв камінець, просунув його між двома перетинками і кинув у порожнечу.

Камінець вдарився об щось тверде і підскочив ще тричі.

— Здається, там сходи, — висловив припущення Джейсон, намагаючись щось розгледіти в темряві отвору.

Марук підвелася й озирнулася. Вони були у безлюдному куточку парку, куди майже ніхто не заходив, можливо, через його близькість до Покинутих Коридорів.

— Кімната й справді у всіх на очах! — бурмотів Рік. — Хтозна, скільки тут народу товклося роками, але ніхто не помічав цей хід, вважаючи його звичайним водостоком.

Під ґратами виднівся дуже вузький хід, куди ледве-ледве могла протиснутися людина.

Джейсон схопився рукою за одну з кам’яних перетинок і спробував потягнути на себе. Ґрати несподівано задзвеніли, але не піднялися.

— Мабуть, застрягли, — пирхнув він, намагаючись вдруге, втретє. — Невідомо, коли їх… піднімали… востаннє!

Після четвертої спроби хлопець здався і ліг на траву.

— Гадаю, що ґрати замкнені, — зауважив Рік.

— Ви чули той дзвін? — запитала Марук. — У баладі йшлося про звуковий ключ…

Рік спробував з’ясувати, звідки долинав дивний дзвін, і помітив, що під вісьмома перетинками висять якісь мідні диски. Хлопець спробував торкнутися їх через ґрати — і залунав той самий дзвін, який вони чули раніше.

— Немає тут ніякого замка. Нічого немає, крім оцих дивних… дзвоників, — промовив він.

Вирішивши не здаватися, Рік поставив лампу на ґрати й влігся на живіт, щоб перевірити ретельніше: диски трималися на бронзових дротах і могли вільно рухатися праворуч і ліворуч, змінюючи своє положення. А від зміни положення змінювався і звук.

— Що це в біса означає? — пробурмотів про себе Джейсон, чухаючи потилицю брудною від землі рукою.

Марук хотіла щось відповісти, але прикусила губу і заперечно похитала головою.

Рік ще раз уважно оглянув диски: вони всі рухалися, хоча й здавалося, що певним чином якось з’єднуються між собою. Він їх порахував: шістнадцять, по два на кожній горизонтальній перетинці.

— Нічого не второпаю, — нарешті промовив Рік. — Навіть не уявляю, що робити.

— А це не може бути… такий великий систр? — нарешті насмілилась запитати Марук. Вона вперше бачила, як друзі розгубилися перед загадкою. До того ж такою простою.

— Ти про що? — перепитав Джейсон.

— Ну, систр — музичний інструмент, — повторила дівчина і вказала на статую богині Хатор — покровительки музики, яка тримала в руках саме такий інструмент.

Здивовані хлопці стояли мовчки, тож вона продовжила:

— Це такий ударний інструмент. Його налаштовують відповідно до того, яку мелодію збираються грати.

— А ти вмієш… налаштовувати систр? — запитав Джейсон.

— Я не відмінниця на уроках музики, але це не так вже й складно.

Марук наблизилася до ґрат і перевірила положення дисків:

— На яку пісню треба їх налаштувати?

— На Баладу про двох закоханих! — хором відповіли хлопці з Кілмор-Кова.

Марук всілася перед ґратами і почала пересувати диски вздовж перетинок, аж поки її нарешті не задовольнило їхнє звучання.

— Ось і все, — сказала вона, підводячись.

— Що, все? — запитав Джейсон. — Нічого не сталося.

— Може, нічого особливого і не повинно статися, — промовив Рік. Він нахилився, вхопився руками за ґрати і спробував їх підняти. Почувся мелодійний дзвін, але ґрати все одно не піддавалися.

Саме тоді, коли Рік уже збирався припинити спроби, ґрати посунулися на кілька сантиметрів і нарешті повільно піднялися.

Хлопець ледь не впав горілиць від несподіванки, але Джейсон підтримав його і допоміг покласти ґрати на траву біля отвору.

Вони вдвох перевернули їх і нарешті зрозуміли принцип роботи замка: диски поєднувалися між собою системою важелів та дротів. Якщо виставити їх у правильне положення, система звільняє найтовстіший дріт, який перекриває ґрати знизу і закріплює їх до стіни.

— Геніальний замок! — прокоментував Рік, зачудовано оглядаючи дивовижний механічний витвір.

Джейсон схопив каганець і освітив вхід. Його серце шалено калатало в грудях.

— Хай заціпить язика всім тим, хто нам не вірив! Ходімо! — вигукнув він, ступаючи на вузькі, вирубані в скелі сходи, що спіраллю спускалися вниз.

Раптом Джейсон відчув у себе на плечі руку юної єгиптянки й обернувся:

— Ти — молодець, — похвалила вона.

Джейсон усміхнувся:

— Це ти молодець… із тим систром…

— Отже, ми всі — молодці! — зробила висновок Марук, поклавши другу руку на плече Ріка.

— Просто пощастило, — знітився той.

— Ні! Це доля, — відзначив Джейсон, піднявши лампу. — Старший аркан номер 10.

— Отже, доля була частиною загадки, — усміхнулася Марук.

Вони рушили вниз.

Сходи виявилися стрімкі й ненадійні. На вузеньких сходинках ледве вистачало місця, щоб стати п’яткою, а через те, що їхня висота була неоднаковою, кожен новий крок нагадував невеличкий стрибок у темряву.

— У пісні про це не йшлося, — бурчав Джейсон. Він просувався попереду з каганцем, світло якого невпинно мерехтіло, ніби прожектор корабля під час шторму.

У повітрі відчувався запах плісняви і затхлості. Звідусіль нависало темне павутиння. Друзі чули шурхіт сотень маленьких лапок мишей, що розбігалися увсебіч, роздратовані неочікуваним втручанням. Сюди, напевне, вже багато років ніхто й носа не потикав.

— Нарешті! — сказав раптом Джейсон, коли більше не відчув сходів під ногами. — Ми вже спустилися!

Він підняв каганець над головою та освітив Кімнату, якої немає.

Джулія не відходила від вікна. І коли побачила, як Нестор упав на землю, не вагалася ані хвилини. Вона кинулася з кімнати до сходів, вилетіла на веранду і побігла до машини Манфреда. Їй треба було негайно чимось відвернути увагу нападника від Нестора. Джулія зробила єдине, що їй спало на думку: сіла в автівку, вимкнула фари і гучну музику. Потім вислизнула надвір і сховалася за бампером.

— Овва! — вигукнув Манфред, стоячи під крижаним дощем. — Здається, наша кішечка вийшла зі своєї хатинки!

— Ні, Джуліє! — крикнув Нестор, усе ще лежачи на землі. — Повертайся всередину! Замкни двері! Не пускай його до будинку!

Розчинені двері вілли Арго були всього за кілька метрів від неї, але Джулія залишилася за бампером.

— ЗАМКНИ ДВЕРІ! — знову крикнув Нестор.

Манфред рвонув уперед, намагаючись першим добігти до вілли.

Джулія не ворушилася до останньої миті, аж поки не побачила поруч із бампером тінь чоловіка в плащі.

Тоді вона вискочила, як пружина, і підставила йому підніжку.

Манфред навіть не встиг й оком кліпнути, як відчув, що летить. Мить тому він біг! А ще за мить — лежав на землі. Манфред розплющив очі. У калюжі, прямо перед його носом, неначе уламок давнього корабля, лежав ключ, який він вкрав зі столу садівника і який випав з кишені плаща.

Тієї ж миті Джулія вискочила зі свого укриття і схопила ключ. Вона кинулась було в напрямку будинку, але на шляху до єдиного відчиненого входу до вілли Арго лежав водій Облівії Ньютон.

Світло маяка пішло на чергове коло, і сад знову потонув у пітьмі.

— Джуліє! — крикнув Нестор. — Мерщій! Тікай звідти!

Цього разу Джулії не треба було повторювати двічі. Вона повернулася і побігла під дощем. Чула, як в неї за спиною, лаючись, підводиться Манфред.

Джулія бігла, аж поки не побачила море. Вона зупинилася на самому краї Солоної скелі, біля сходів.

Майже там, де напередодні Джейсон ледве не впав з урвища.

Дівчина обернулася, примружилася, щоб краще роздивитися силует Манфреда під дощем, і підняла руку з ключем над головою.

— Ходи-но сюди, забери його в мене! — крикнула вона. — Ходи, якщо сміливий!

Її волосся розвівав холодний вітер.

Манфред спочатку поглянув на відчинені двері вілли Арго, потім — на дівчину. У своєму темному, довгому дощовику він здавався великим, наче мамонт.

— Джуліє, ні! Не треба! — крикнув Нестор, який уже встиг підвестися.

Манфред ще трохи повагався і вирішив.

— Віддай мені ключ! — наказав він, наближаючись до Джулії.

Дівчина посміхнулася. Насправді їй було не до сміху, і серце від переляку ледве не вилітало з грудей, але вона не зважала.

— Віддай мені ключ, шмаркачко! Негайно! — повторив Манфред, і його крик потонув у гуркоті грому.

— Ще один крок — і я викину його в море!

Манфред зупинився за три кроки від дівчини, його плащ поблискував під дощем.

— Дивись, не жартуй зі мною, мала, — погрозив він.

— Це ти дивись, — відповіла Джулія, граючись із ключем у руці. — Бо можу й впустити випадково.

— Джуліє! — покликав Нестор із-за спини Манфреда.

— Чуєш, дідусь тебе кличе, — гигикнув Манфред. — Чому ти йому не відповідаєш?

— Тому що змушена розмовляти з товстим кабаном у плащі, — у тон йому відповіла дівчина.

Розлючений «кабан» кинувся вперед. За мить він уже був біля Джулії, але йому не вдалося захопити дівчину зненацька. Це ж була Джулія Ковенент — чемпіонка школи з художньої гімнастики, непереможний спринтер і найкраща нападаюча шкільної волейбольної команди.

Вона швидким, невловимим рухом відступила вбік і кинула ключ у море. Міцний вогкий порив вітру вдарив їй в обличчя.

Коли прожектор маяка знову освітив віллу і сад, Манфреда на скелі вже не було.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Джейсон роззирнувся навкруги, підсвічуючи собі каганцем. Кімната, якої немає, виявилася вузькою і довгою. Стародавнє темне приміщення було вирубане просто в скелі, а зі стелі усюди звисало густе павутиння. У світлі каганця, яке мерехтіло від нестачі кисню, перед очима Джейсона і його друзів по обидва боки кімнати, немов шеренги вартових, постали золоті саркофаги. Між цими двома рядами пролягав вузенький кам’яний прохід до своєрідного вівтаря, на якому лежали якісь запорошені речі.

— Це хто? — пошепки поцікавився Джейсон, освітлюючи слабким світлом вирізьблені позолочені обличчя із суворими й дивними, майже інопланетними, рисами.

— Це — Засновники, — так само пошепки відповіла Марук. — Ті, хто давним-давно прибули сюди морем і побудували Дім Життя.

Засновники незворушно дивилися прямо перед собою, суворі й нерухомі у своєму довгому кам’яному вбранні. Руки в них були випрямлені вздовж тулуба, а ноги спиралися на панцири черепах.

Друзі завмерли у зворушеному мовчанні, відчувши особливий дух цього місця.

— Дивіться… Старий не збрехав! — промовив Рік згодом, опускаючись на коліна і розглядаючи щось на підлозі. Там, де закінчувалися сходи, з-під шару пилу виглядали три малесенькі черепахи зі слонової кістки — такі самі, як і на архітраві дверей гроту в Солоній скелі.

Джейсон ледь проковтнув застряглий у горлі клубок і продовжив оглядати Кімнату, якої немає. Хлопець ступив крок уперед, і в нього виникло враження, ніби він іде по снігу, бо перед тим, як торкнутися твердої поверхні кам’яної підлоги, нога занурилася в кількасантиметровий шар піску.

— Гадаю, нам треба дістатися до вівтаря, — припустив він.

Обличчя саркофагів залишалися незворушними в мерехтінні тьмяного світла.

Марук йшла слідом за Джейсоном. Вона знову дістала свій оберіг-намисто й нервово стискала його обома руками.

Останнім, раз у раз озираючись, ішов Рік. Йому було тривожно й лячно в цьому мовчазному царстві… Здавалося, неначе вони порушують сон Засновників…

У кімнаті час від часу чулися дивні звуки: то якийсь приглушений стукіт, то крапання води десь вдалині. Рікові навіть здалося, ніби він почув чийсь шепіт, але хлопець списав це на власну уяву.

Крок за кроком, обережно й повільно, друзі під суворими поглядами Засновників наближалися до заваленого речами вівтаря.

— Залишилося зовсім трішки, — пробурмотів Джейсон, намагаючись розгледіти в темряві й через павутиння щось схоже на пакунок із мапою.

Несподівано він зупинився і запитав:

— Що таке, Марук?

— Нічого, а що? — здивовано перепитала дівчина, яка стояла за ним.

— Ну то прибери руку з мого плеча, а то ще впущу каганець!

— Я й не думала класти тобі руку на плече…

Світло зрадницьки затремтіло.

— Якщо це не твоя рука… — прошепотів Джейсон повільно. — Тоді… що це в мене на плечі?!

— Підніми лампу, Джейсоне. Я нічого не бачу.

Рік різко повернувся, щоб оглянути дві шеренги саркофагів, бо на якусь мить йому здалося, ніби там щось ворухнулося.

Джейсон повільно підняв лампу й освітив своє ліве плече.

— О боги! — перелякано вигукнула Марук. — О ні, Джейсоне!

Хлопець обережно повернув голову на кілька сантиметрів. На плечі щось зашипіло, і двоє жовтих, великих, як горіх, очей уп’ялися в нього поглядом.

Змія.

Джейсон ледве стримався, щоб не крикнути, і скинув плазуна тією рукою, в якій тримав лампу. Змія впала на підлогу, звиваючись по піску, і поповзла кудись у темряву.

— Фу-ух, пронесло! — з полегшенням вигукнув Джейсон і підняв лампу, щоб освітити шлях.

Побачивши в світлі каганця, що їх оточує, Марук заверещала з переляку. А Рік, який ішов позаду, закляк на місці.

Змії були усюди: падали зі стелі, звивалися під шаром піску, що вкривав підлогу, виповзали з-під саркофагів, перепліталися між собою. Вони звивалися, гризли одна одну, намагаючись якомога швидше сховатися в темряві. Схоже, діти розворушили величезне зміїне гніздо.

— Ріку, — прошепотів Джейсон, — що будемо робити?

Змії зі стелі з глухим звуком падали на підлогу.

— Ріку?

— Тсс! Я… я думаю…

— Думай швидше!

Марук щось пробурмотіла.

— Змії… вони… вони глухі, — пригадав Рік, прокручуючи в голові все, що йому було відомо про цих плазунів. — Їх турбують вібрації.

— Ну, то не вібруймо, добре?

— А ще… якщо я не помиляюся, вони бояться вогню… і мабуть, світла.

— Чудово! Просто чудово! У нас є лампа.

Джейсон провів каганцем навколо своїх ніг, від чого слизька і шипляча маса кинулася врізнобіч. Марук заверещала.

— Гадаю, нам краще якомога швидше забиратися звідси, — промовив Рік. — Поки що ці тварюки остаточно не прокинулися, але згодом…

— Як думаєш, вони отруйні?

— Не знаю. Може бути…

— Я спробую! — заявив несподівано Джейсон. — Я вже так близько до вівтаря!

Рік нажахано витріщився на нього:

— Джейсоне, ні! Не роби дурниць! Треба потихеньку відходити до сходів. А потім дати драпака, поки живі!

— Ріку, я за метр від вівтаря…

— Але ж на підлозі повно отруйних змій! — вигукнула Марук.

— Може, вони й не отруйні, а просто бридкі, — відповів Джейсон. — Ви стійте і не рухайтеся!

— Джейсоне!

Хлопець підняв лампу й ступив на два кроки вперед.

На вівтарі було повно різноманітних речей, вкритих піском, пилом і павутинням: джари з дорогоцінними прикрасами, невеличкі кам’яні статуї, гребінці, сувої папірусів, дерев’яні скриньки…

«Думай, Джейсоне, думай», — наказав собі хлопець, ступаючи далі. Мапа Кілмор-Кова може бути де завгодно, схована в тому безладі.

Марук зойкнула, і Джейсон обернувся до неї, змахнувши лампою.

Потім знову повернувся і зосередився на тому, що його чекало попереду. «Думай, Джейсоне», — сказав він собі вдруге, згадавши папірус, який раніше знайшов у ніші: «P.  S. Я вирішив надійніше сховати мапу в Кімнаті, якої немає».

Мапа пролежала тут не так багато часу. Кілька років, можливо. Не більше.

Джейсон простягнув руку й почав перебирати предмети в тій частині вівтаря, де, як йому здавалося, було менше пилу.

Скринька, шпилька, золота статуетка… Що саме він шукає?

— Джейсоне! — гукнув позаду Рік. — Швидше! Бо в мене вже по ногах лізуть…

Рука Джейсона гарячково перебирала речі на вівтарі.

Мапа. Мапа Кілмор-Кова… Де вона? У надійному місці…

«Можливо, — міркував Джейсон, — мапу навмисне сховали серед найстаріших речей, щоб збити з пантелику тих, хто її потім шукатиме. Думай, Джейсоне! Або відкинь роздуми та просто довірся інстинктові».

Хлопець поставив лампу на підлогу позаду.

— Джейсоне? — знову гукнув Рік.

Та хлопець не зважав — він заплющив очі й спробував уявити, як все було. Як би він зайшов сюди, щоб сховати мапу. Дуже важливу мапу, яку Облівія Ньютон не повинна знайти. Як би він відшукав найпотаємнішу кімнату в усьому Домі Життя. Кімнату, яку захищали отруйні пустельні змії.

Джейсон відчув, як кров ударила йому в голову, а у вухах задзвеніло від напруження.

Хлопець повільно видихнув.

Повернув руки долонями вгору і простягнув під вівтар. Він доторкнувся до кам’яної поверхні знизу й легенько натиснув.

Клац!

Щось легке відірвалося від вівтаря і залишилося в нього в руках.

Джейсон так сильно — до болю — заплющив очі, що, відкривши їх, спочатку побачив лише сірі цяточки. І тільки за кілька секунд зміг розгледіти те, що тримав у руках: то була пласка дерев’яна рамка.

Хлопець повернув її та спробував уважніше роздивитися у світлі лампи.

Усередині він побачив пожовклу частину друкованої мапи з написом у віньєтці:

Джейсон аж рот розкрив від несподіванки. Потім поглянув на друзів і закричав:

— Знайшов! Я її знайшов! Тепер в нас є мапа Кілмор-Кова!

І тієї ж миті лампа згасла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

У цілковитій темряві Джейсон міцніше притис до себе мапу. Рік скрикнув, а Марук почала вголос промовляти молитви, які до цього шепотіла собі під ніс.

Їх оточувала моторошна тиша.

— Не рухайтеся! — вигукнув Рік, а сам почав копирсатися в своїй торбі.

— А хто рухається? — відповіла Марук, на мить припинивши молитви.

Нарешті Рік витягнув сірники та запалив один.

У мерехтливому світлі з’явилося його перелякане обличчя.

— Треба запалити лампу! Джейсоне, передай її Марук, швидко!

Джейсон нахилився і намацав лампу. Коли сірник догорів, Рік запалив другий.

— Хіба не було б швидше передати мені сірники? — буркнув Джейсон.

— Давай, передавай Марук!

Джейсон зробив крок уперед і віддав лампу дівчині.

— Є! — вигукнула вона.

Сірник у Ріка згас, і він почав чиркати, щоб запалити третій.

— Добре. Марук, тепер відступи на крок назад і передай мені ла…

Договорити він не встиг, бо прямо на голову Марук впала змія. Дівчина перелякано заверещала й змахнула лампою, щоб скинути із себе бридку гадину.

Лампа вдарилася об один із саркофагів Засновників, а Марук щодуху рвонула до виходу, перевертаючи все на своєму шляху й штовхаючи уперед Ріка.

— Швидше! — крикнув Джейсон і теж кинувся бігти.

Ані на мить не припиняючи верещати, вони втрьох стрілами злетіли сходами і, живі-здорові, вискочили нагору.

Але друзі так і не встигли порадіти своєму порятунку, бо відразу побачили перед собою лезо ножа, з яким наступав на них молодий єгиптянин.

— Я б не радив вам рушати з місця, дітки, — загрозливо промовив він, змушуючи Ріка й Марук відступити і впертися спинами в стінку басейну.

Потім юнак вхопив за руку Джейсона, який вже збирався шмигнути назад, під землю, і штовхнув його до решти.

— Добре-добре, — верескнув із-за спини єгиптянина голос Облівії Ньютон. — Ось і наші герої, що повертаються з місії!

Позаду неї палав криваво-червоний небокрай.

Жінка рушила прямісінько до Джейсона, який гарячково намагався сховати за спиною дорогоцінну мапу.

— Кого я бачу? Юний Джейсон Ковенент!

— Чого вам від нас треба? — промовив він, безуспішно намагаючись залізти на стінку басейну.

Облівія нахилилася до хлопця:

— Ти і справді ще цього не зрозумів?

Різким жестом вона наказала своєму найманцеві забрати мапу.

— Ні! — крикнув Джейсон, пручаючись з усіх сил. Але отримавши удар по голові, він знепритомнів й осів на землю.

— Тварюка! — накинувся на єгиптянина Рік, але той одним ударом ноги звалив хлопця на землю.

Марук розлючено зиркнула на Облівію:

— Злодійка!

Пані з Кілмор-Кова вихопила мапу з рук непритомного хлопця і зневажливо поглянула на єгиптянку:

— А ти хто, з такою дурнуватою зачіскою? Славнозвісна Джулія?

— Я — Марук, донька Великого Писаря!

— Ой-ой! Вибач мою помилку! — насмішкувато мовила Облівія, розглядаючи свою здобич.

Рішучим рухом вона розламала рамку надвоє, вийняла мапу і розкрила її перед собою.

— Так, ось і ти! Скільки я тебе вже шукаю, мапо Кілмор-Кова! Єдина, дорогоцінна і… нарешті моя!

— Злодійка! — повторила Марук.

— Втопи її, — наказала Облівія єгиптянинові, не підводячи очей від мапи. — А тих двох кинь на корм зміям.

Облівія Ньютон згорнула мапу і заховала її за пазуху.

Єгиптянин підняв ніж і погрозливо рушив на Марук. Джейсон все ще лежав непритомний, а Рік після удару в живіт ніяк не міг підвестися.

— Ані руш! — почувся чийсь владний голос.

Із тіні, кульгаючи, вийшов хазяїн Крамниці забутих мап.

— Ми так не домовлялися, гар! — гаркнув він, наближаючись на своїх хворих ногах. — Тобі — мапа, а мені — діти.

— Роби з ними, що хочеш, старий, — відповіла Облівія. — А мені вже час іти.

— Гар-гар! Просто чудово. І якщо тобі цікаво знати, ми з Талосом щиро сподіваємося ніколи більше тебе тут не бачити. Втопити, гар! — старий повернувся до свого помічника і сердито зиркнув на нього: — Та як тобі спало на думку послухатися такого наказу? Це ж діти… Гар! Правило 32: не зважати на дітей і не ображати їх. Хіба я тебе цього не вчив?

Облівія Ньютон сухо розсміялася.

— А ти мені тут не гигикай, жрице. Гар! Якщо я залишаю тобі цю мапу, то лише тому, що моє слово чогось важить у цьому місті, — пухлою хворою ногою старий потягнувся уперед і штурхнув Джейсона, який непорушно лежав на землі: — Гар! І ще тому що цей хлопець — живий. А зараз щезни, поки я не передумав і не віддав тебе на поталу Талосу!

— Накажи твоєму помічникові, щоб вивів мене звідси, — відповіла Облівія. — І ти мене більше не побачиш.

Хазяїн Крамниці забутих мап кивнув юнакові, і той пішов геть разом із жінкою.

Старий нахилився над Ріком:

— Гей, Хоробре Серце, як ти?

Перш ніж відповісти, Рік прокашлявся, переводячи подих:

— Чому ви дозволили їй піти?

— Я дав їй слово, гар! І вона заплатила мені за пошуки мапи.

Марук тим часом набрала в пригорщу води з басейну і вилила її на обличчя Джейсона.

— Твоєму другові таки добре дісталося, Хоробре Серце, але… — Від води Джейсон закашляв і відразу прийшов до тями. — Гар! Здається, цілий і здоровий.

— Куди вони пішли? — запитав Джейсон, протираючи очі.

— Втекли разом з мапою, — відповіла Марук.

Щойно Джейсон побачив старого з крамниці, відразу накинувся на нього з докорами:

— А ви що тут робите? Тепер мені все зрозуміло! Це ви винні в тому, що Облівія Ньютон поцупила в нас мапу!

Старий підняв руки вгору:

— Гар! Бачу, що від удару по голові твій язик не став менш гострим… Я в тебе мапу не крав. Мені заплатили за те, щоб я її знайшов. І, як завжди, мені це вдалося. Гар-гар! — хазяїн крамниці потупцював назад, зціпивши зуби від болю. — Гар! Ви не повірите, але після заходу сонця ноги болять мені ще дужче!

Старий наблизився до все ще відчинених ґрат, за якими були сходи.

— Ви… вам вдалося зробити те, чого я від вас не чекав, — промовив він, зачудовано похитавши головою. — Під фонтаном Хатор! Хто б міг подумати!

Для певності Облівія разів п’ять змінювала напрямок руху, кружляючи й роззираючись навкруги. І тільки коли переконалася, що юний єгиптянин зник, наважилася піти до району, в якому жили лікарі.

Наостанок вона зупинилася на розі вулиці — навпроти будинку, куди збиралася зайти — і зачекала ще кілька секунд. Їй дуже кортіло мерщій повернутися додому і роздивитися як слід мапу Кілмор-Кова. Але Облівія добре знала, що ризикувати не можна.

Нарешті вона перейшла через дорогу і рушила до покинутого двоповерхового будинку. Жінка ще раз поглянула праворуч, потім ліворуч і зайшла всередину.

У приміщенні панувала тиша. Колись давно тут працював збирач податків, але вже багато років як будинок залишили напризволяще. Інтуїція підказувала Облівії, що сюди навряд чи хтось заходить, бо на світі немає іншого місця, яке б відлякувало людей сильніше, ніж податкові інстанції.

У підвалі за купою черепків та в’язанок очерету були приховані дерев’яні двері. Схоже, Улісс Мур подбав про те, щоб їх не знайшли.

— Тепер я знайду всі двері, — прошепотіла Облівія, стискаючи мапу в руках.

Вона носком відкинула з дороги невеличкий столик і підійшла до дверей.

Потім витягла з кишені ключ із ручкою у формі кота і вставила в замок.

Але відмикати не довелося: двері були вже відчинені.

«Отже, ключ потрібен лише для того, щоб відімкнути двері з того боку, — відзначила про себе Облівія. — Це дуже цікаво, хоча й небезпечно. Що б сталося, якби хтось сторонній знайшов двері? »

Вона вирішила, що подумає про це згодом. Штовхнула двері, переступила через поріг й опинилася в будинку Клеопатри Біґлз.

Коти мов збожеволіли. Вони бігали і шипіли, поки Облівія ходила кімнатами, не звертаючи на них жодної уваги.

— Манфреде?

Годинник у неї на руці пискнув, і стрілки знову почали рухатися. Клеопатра Біґлз усе ще спала на дивані з широко відкритим ротом, а поряд з нею звернувся калачиком Цезар.

Облівія визирнула з вікна: дощ уже вщухав, але небо було хмарним. У водостічних трубах дзюрчала вода.

— Манфреде! — покликала вона знову, крокуючи до вхідних дверей будинку. Машини надворі не було.

— А щоб тобі! Куди це його понесло?

Облівія вже зібралася було розлютитися, але згадала про мапу: розгорнула її і, не втримавшись, розсміялася. Вона сміялася все дужче і дужче, схоже, зовсім забувши про свого зниклого водія…

Врешті жінка востаннє поглянула на вітальню, потім підняла з підлоги свою шубку, зняла з міс Біґлз капці й взула їх сама.

— На добраніч, міс Біґлз, — промовила Облівія і вимкнула світло.

Вона вийшла надвір і покрокувала по мокрому гравію. Незважаючи на дощ і на занадто великі капці, настрій в Облівії Ньютон був чудовий.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли власник крамниці нарешті пішов, Рік, Джейсон та Марук рушили до Дому Життя. Почет фараона все ще був у парку, тож на дітей ніхто не звернув уваги.

Хлопці востаннє поглянули на стіни Дому Життя на тлі вже потемнілого неба і врешті спустилися до сховища.

Унизу, орієнтуючись на мітки, які залишив на стінах Рік, вони повернулися до кімнати, де вперше зустрілися з Марук.

Рік із Джейсоном пересунули дошку і знову відкрили отвір у стіні.

Ніхто з них не промовив ані слова, передчуваючи неминуче розставання.

— Ну, що, — промовила Марук, — настав час прощатися.

Джейсон почухав голову, яка все ще боліла після отриманого удару.

Рік зніяковіло понурився:

— Здається, так і є.

— Добре. Отже… — єгиптянка зняла свій дорогоцінний оберіг-намисто і, усміхаючись, подала його Ріку та Джейсону. — Навіть не знаю, кому з вас двох його віддати, але… мені було б приємно, якби ви забрали оце із собою.

Нарешті вона всунула намисто в руку Джейсонові.

— Марук, ні… Для тебе цей оберіг дуже важливий, — запротестував він, пригадавши, як дівчина користувалася ним під час молитов.

Марук приклала вказівний палець до губів:

— Тсс… Це мій подарунок. Око Гора збереже вас від невдач і захистить від небезпеки, як захистило в Кімнаті, якої немає.

Джейсон спробував усе ж таки відмовитися, але Марук наполягала:

— Беріть його із собою, куди б ви не йшли.

Рік кивнув, поклав на землю торбу і почав копирсатися в ній:

— На подарунок варто відповісти подарунком, — промовив він і простягнув Марук сірники. — Це тобі, на пам’ять про нас. Буде чим здивувати друзів. Звичайно, вони не такі цінні, як намисто, але… у нас більше нічого немає, окрім кількох метрів мотузки.

Марук взяла сірники, ніби то був найдорогоцінніший дар.

Троє друзів помовчали кілька секунд, пригадуючи все, що їм довелося пережити разом.

— Ми ще побачимося? — запитала Марук.

— Авжеж! — відповів Джейсон.

Рік усміхнувся:

— Звичайно, ми ще повернемося!

Усі троє обійнялися.

— Мені шкода, що так вийшло з вашою мапою, — шепнула Марук.

— Не переймайся!

— Ми її знайдемо.

Вони замовкли, не знаючи, що ще можна додати.

— Ну йдіть вже. Джейсоне, на тебе чекає сестра. А ти, Ріку, не надто до нього дослухайся, добре?

— Обіцяю, Марук! Бережи себе і це місце, якщо зможеш.

— Ідіть-ідіть! — поквапила їх дівчина. — Перш ніж мені спаде на думку і собі піти разом з вами.

Рік із Джейсоном пролізли через отвір і почули, як Марук прикрила його дошкою з іншого боку. Вони постукали по стіні, щоб ще раз попрощатися.

Хлопці спустилися сходами, звернули до коридору й дійшли до дверей, з яких все почалося.

— Ми на місці, — промовив Рік.

Джейсон поглянув на двері й зненацька розлютився:

— Знаєш, що мене найбільше дратує?

— Що?

— Те, що після всіх наших зусиль ми так і не дізналися, чому ця мапа настільки важлива. На ній зображено Кілмор-Ков, і ще там багато якихось дивних назв… Але мені не зрозуміло, навіщо треба було ховати її тут. Нам би ще крихітку везіння, і ми про все б дізналися!

— Насправді везіння в нас і так було немало, якщо зважати на тих змій…

Джейсон кивнув.

Друзі почувалися пішаками в чиїйсь складній грі, правил якої вони ще не дізналися.

— Гру не скінчено, — сказав Джейсон, доторкнувшись до Дверей Часу. — І якщо ці двері справді ведуть до вілли Арго…

— Авжеж, гра продовжується! — підхопив Рік і, глибоко вдихнувши, переступив через поріг.

Нестор відвів Джулію від краю скелі.

— Ходімо додому, — сказав він.

— Ви поранилися?

Садівник заперечно похитав головою:

— Ні. Лише забився. Ти як почуваєшся?

— Злякалася трішки.

— Добре.

— Ви гадаєте, що він… мертвий? — прошепотіла Джулія, дивлячись на море.

Світло маяка зробило повний оберт і знову освітило їхні постаті.

— Гадаєте, що він мертвий? — повторила Джулія. — Падіння з такої висоти… — Нестор міцно стиснув губи. — Ви думаєте, що я повелася погано? — не вгавала дівчина. — Гадаєте, це я винна?

Садівник мовчки повернувся до автівки Манфреда, щоб відчинити дверцята.

— Несторе, — покликала Джулія, зупинившись на порозі будинку. Вона змокла до нитки і тремтіла від холоду. — Скажіть мені щось!

— Та не вмер він, не хвилюйся… У таких, як він, — дев’ять життів, як у кішки.

Садівник сів за кермо.

— Що ви збираєтеся робити? — запитала Джулія.

— Відгоню її звідси.

Джулія зайшла до будинку, тремтячи від холоду і втоми. Вона безсило впала в крісло, підібгала під себе ноги й обхопила коліна руками.

Дівчина чула, як Нестор заводить машину Манфреда, як віддаляється звук двигуна.

Коли вона розплющила очі, садівник уже стояв перед нею.

— Як почуваєшся? — запитав він.

Джулія потерла очі:

— Куди ви поділи машину?

— Скинув зі скелі, — як завжди, без особливих пояснень відповів Нестор.

Очі Джулії злипалися. Вона почувалася геть знесиленою.

— Ми про це нікому не скажемо, добре? — прошепотіла вона.

— Авжеж, нікому.

Джулія кивнула.

— Добре. Тепер мусимо дочекатися, поки повернуться Рік і мій брат… Вони ж повернуться, правда?

— Звичайно, повернуться.

Джулія намагалася сказати ще щось, але заснула. Дівчину охопила незвичайна легкість в усьому тілі, ніби хтось ніс її на руках. Потім вона відчула, як по шкірі пробіг подув холодного повітря на сходах, і врешті — теплі обійми простирадла та важкої ковдри. Важкої, як і її втома. Джулії щось снилося, і крізь сон вона почула, як відчинилися Двері Часу, і голос брата, який промовив:

— От ми і вдома!

Потім дівчині снилися голоси Ріка, Нестора. Кроки на сходах. І хоча їй так і не вдалося підняти повіки, Джулія зрозуміла, що гроза надворі вщухла.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

На світанку гроза, що лютувала над КілморКовом, вщухла. Туман поступово розвіявся, пропустивши перші бліді сонячні промені. Чайки низько літали над хвилями, полюючи на рибу. Море потроху заспокоювалося.

Приплив виніс на берег клубки водоростей, мушлі, шматки дерева та рибальської сітки. Крім того, було чимало великих предметів, які рибалкам зазвичай доводиться прибирати, перш ніж виходити в море: уламок стовбура кілька метрів завдовжки, клапоть вітрила, обірваний хтозна з якого судна і невідомо, в якій частині світу…

Трохи далі непорушно долілиць лежав чоловік у темному костюмі та дощовику. Хвилі раз у раз обмивали йому ноги, одна з яких була боса.

Кілька цікавих чайок низько кружляли над ним, сподіваючись, що то якась здоровенна риба і незабаром можна буде добре поживитися.

Несподівано чоловік закашлявся і сердито пробурчав щось нерозбірливе.

Він рвучко сів, чим розлякав чайок, і почав сильно кашляти, випльовуючи воду.

Згодом заспокоївся, спробував поворушити спочатку однією ногою, потім другою, помацав ребра. Йому було зле, але переломів, здається, пощастило уникнути.

Хоча в нього страшенно боліла права рука — вся у крові, пальці ніби заціпеніли, стискаючи щось у долоні. Щоб розімкнути їх, йому довелося скористатися другою рукою.

Чоловік ще раз кашлянув, а потім посміхнувся.

У руці Манфред стискав старий ключ із ручкою у формі крилатого лева.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.