Переклад з польської Ірини та Олени Шевченко

Видавництво висловлює подяку за допомогу в роботі

над проектом куратору серії «Час фентезі»

Володимиру Арєнєву.

© Rafal Kosik, 2004–2018

  Дунець І. В., художнє оформлення, 2018

© ПП «АССА», 2019

© mrgaser, e-pub, 2020

ISBN 978-617-7661-93-0

Аннотація

Канікули — справа серйозна. Навіть коли виглядає якзвичайна подорож. Бо для Фелікса, Нета і Ніки ці канікули стали незвичайними. Кілька разів вони стояли біля краю прірви, уникаючи ТМК — теоретично можливої катастрофи — та захищаючись від неї. До того ж друзі переконались, що неможлива машина часу насправді існує…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Туве Янссон

за частинку магії

в моєму дитинстві

— Мушу бігти, — сумно промовила мама, поправляючи світле волосся Фелікса. — Маю важливу зустріч, і вони не впораються без мене. Будь ввічливим і слухайся вчительку.

Вона поцілувала його в чоло, сіла у свій червоний «Альфа Ромео» і швидко поїхала. На думку Фелікса, мама реально їздила надто швидко. Він ще встиг подумати, що мама колись відвезе його на заняття до університету, поцілує в чоло і, як зазвичай, промовить: «Будь ввічливим і слухайся вчительку». Невже вона не бачить, що він дорослішає?

Була середина квітня. Минуло два тижні після знищення Мортена і його банди «Невидимих». Знайдення тринадцятого зошита професора Кушмінського залишилося таємницею, а сам зошит передали вченим з Інституту надзвичайних досліджень, які взялися до аналізу формул і креслень, створених геніальним винахідником. І тепер слід було повернутися до повсякденності, а з цим Фелікс і його друзі мали певні труднощі. Нелегко забути драматичні події, які розігралися на останньому поверсі хмарочоса “Silver Tower”, можна тільки спробувати поводитись і думати, як звичайні тринадцятирічні підлітки.

Фелікс, худий світловолосий хлопець з карими очима, був одягнений у штани з безліччю кишень і в толстовку на «блискавці». Він повернувся в бік старої будівлі школи. Було ще досить рано, до початку уроків у понеділок залишалося понад двадцять хвилин. Хлопець зітхнув і піднявся широкими сходами до великих дверей гімназії імені професора Стефана Кушмінського. Він зайшов у будівлю одним з перших і одразу ж натрапив на цікаву сцену. Стурбований директор школи, магістр-інженер Юліуш Ромашка стояв посеред холу в бордовому костюмі, що обтягував його величезний живіт. Костюм доповнювали жилетка, блакитна сорочка і червоний «метелик». Директор завжди був надто елегантним, хоч елегантність у його виконанні викликала різну реакцію. Він спостерігав, як двоє працівників розбирали біля будки консьєржа конструкцію, складену з крісел, картонних ящиків і навіть внутрішньої стулки дверей.

У нічного сторожа Сильвестра в останні місяці було багато проблем, пов’язаних з незвичними подіями в школі. Спочатку це були привиди, потім коридорами вешталися механічні фрагменти роботів. Двічі сторож мало не втратив роботу, бо ніхто не вірив, що йому це не примарилось. Імовірно, барикада була справою його рук, і це знову віщувало проблеми. Які цього разу? Фелікс вирішив запитати про це Віктора — найбільш поінформованого в школі.

У повітрі витав аромат засобу для миття підлоги. Схоже, пані Пумпернікель натерла всі коридори у вихідні. Підлога блищала, немов дзеркало, а це означало, що кілька днів потрібно бути уважним, аби не впасти на дерев’яній ковзанці.

У кінці коридору стояла знайома фігура — дівчина з рудими кучерями. Ніка, як зазвичай у чорних мартенсах, які блищали сильніше, ніж підлога, помахала Феліксу. Весь одяг Ніки, крім мартенсів, був, найімовірніше, з секонд-хенду, але дівчина носила спідниці та джинсові куртки з таким шармом, що навіть старші учні часто озиралися на неї.

— Привіт! — Вона усміхнулась, коли Фелікс підійшов до неї. Її зелені очі весело блищали. — Я їду з іншого краю міста, то можу приїхати раніше, а ти чого так рано?

— Мама запропонувала підвезти, — відповів він. — У неї вічно немає часу, тому я подумав, що вона зрадіє. А Нет сам приїде на шкільному автобусі. Бачила барикаду?

— Не здивуюся, — сумно промовила Ніка, коли вони підіймалися на другий поверх, — якщо зараз Сильвестр точно вилетить з роботи.

— Цього разу йому дійсно щось примарилось, — усміхнувся Фелікс. — Гадаю, ми надовго вичерпали ліміт дивних пригод.

Цієї миті вони почули крик і стукіт жіночих підборів. Школярі зупинилися посеред коридору.

— Або не вичерпали… — зітхнула Ніка.

З-за повороту вискочила математичка Лінійка, нахилившись, немов спринтерка на повороті бігової доріжки. Воюючи з великою вагою і злегка пробуксовуючи на полірованій підлозі, вона вибігла на фінішну пряму. Якимось дивом не впала, але підбори не витримали перевантаження. Спочатку один, потім другий обламались і відлетіли. Вона навіть не помітила цього, тільки з божевільним блиском в очах, машучи руками і важко дихаючи, пробігла повз Фелікса й Ніку. Порив вітру торкнувся їхнього волосся, коли математичка дісталася сходів.

— І що знову? — тихо запитав Фелікс.

— Бідна жінка, — прошепотіла Ніка. — Схоже, у Бутлера знову втік тарантул.

До неї дійшло, що вона тільки-но сказала, і дівчина зблідла — бо теж боялася павуків. Професор Бутлер, учитель біології, тримав у своєму кабінеті жахливі зразки рослин та тварин, ба навіть дивних організмів, про які важко було сказати, хто чи що вони насправді. На додаткових заняттях з прогресивної ботаніки школярі були свідками експериментів із деякими дійсно дивними видами.

З того боку, звідки вибігла математичка, долинали дивні звуки, мовби хтось бив по підлозі то кухлем, то гумовим килимком. Стук, ляп, стук, ляп…

За секунду все стихло. Фелікс і Ніка з напруженням вглядалися в поворот коридору. З-за повороту на висоті людської голови з’явилося щось червоне, схоже на пуп’янок великої квітки. Діти здивовано розглядали його, сподіваючись ось-ось побачити автора жарту. Здивування перейшло в занепокоєння, коли з’явилося товсте, в декілька сантиметрів, вигнуте стебло, велике м’ясисте листя та непропорційно маленький горщик, з якого в усі боки стирчало коріння. Ніщо не вказувало на те, що хтось штовхає цю істоту.

З першого поверху пролунав ще один зойк та шум: пані Лінійка не вписалася в наступний поворот і налетіла на працівників, які демонтували барикаду. Голівка квітки повернулася в бік, звідки лунав галас. Почулося бурмотіння, і два нижні листки заворушилися. Вони торкнулися підлоги і… підняли рослину так, щоб горщик відірвався від землі. Стебло зігнулося ще сильніше, штовхаючи горщик уперед. Глиняна посудина стукнулась об підлогу.

— Не ворушись! — прошепотів Фелікс і схопив Ніку за руку. — Воно реагує на рух.

Друзі стояли як укопані, затамувавши подих, а рослина ступила ще кілька «кроків». Стук, ляп, стук, ляп…

За їхніми спинами з туалету біля сходів пролунав шум води. Рослина завмерла за декілька кроків від дітей. Фелікс краєчком ока помітив, як хтось виходить з туалету і спускається сходами. Рослина випросталась і з неймовірною швидкістю рушила вперед, відштовхуючись горщиком і листям. Вона робила двометрові стрибки. Стук, ляп, стук, ляп, стук, ляп… Рослина пробігла за метр від завмерлих дітей і рушила в бік сходів. Раптом вона пригальмувала, тягнучи горщик по підлозі, і повернула голівку. Рослина прислухалася до шуму води, що наповнювала зливний бачок. Потім вона повернулась у бік, де щезла потенційна жертва, тоді знову «придивилася» до відчинених дверей і нарешті вирішила. Рослина ввійшла в туалет.

Фелікс поворухнувся, витягаючи з кишені складаний ніж, відкрив лезо і навшпиньках вирушив у бік сходів. Ніка, тримаючи його за толстовку, пішла слідом.

— Воно побачить нас, — ледь чутно прошепотіла дівчина, але не відставала.

Проте Фелікс не повернув у бік сходів, а повільно рушив до дверей туалету. Ніка вигнулась і зазирнула всередину.

— Фуу! — скривилася вона. — Воно п’є воду з унітаза!

«Голівка» рослини раптом виринула з унітаза й повернулася в їхній бік. З пелюсток стікала вода. Вони завмерли, а рослина рушила до них, розтуляючи пащу, повну гострих зубів. Стук, ляп, стук, ляп! Фелікс штовхнув двері. Вони з гуркотом зачинились, і в цю саму мить щось ударило в них ізсередини.

— Час евакуюватися, — тихо промовив Фелікс.

Ніка закліпала очима і палко закивала. Щось знову вдарило в двері, навколо одвірка посипалася штукатурка. Діти позадкували до сходів.

— Воно недостатньо розумне, щоб натиснути на ручку, так? — з надією прошепотіла Ніка.

Мов у відповідь на її слова, ручка почала опускатися. Фелікс кивнув, схопився за ручку і потягнув нагору. Він уперся в підлогу та зціпив зуби. Проте ручка поволі продовжувала опускатися. Ніка сперлася спиною на двері.

— А п’ять хвилин тому я думала, що вже нічого не трапиться, — простогнала дівчина.

Дверна ручка опустилась, двері міліметр за міліметром відчинялися. Ноги дітей повільно заковзали по підлозі.

— Потрібна допомога! — зойкнув Фелікс, відпускаючи ручку й концентруючись на утримуванні дверей.

Між стулкою і одвірком з’явилися два листки, які розширювали щілину.

Фелікс кинув погляд у бік сходів. Від них школярів відділяло п’ять метрів.

— На рахунок три біжимо вниз, — сказав він. — Сподіваюся, воно впаде зі сходів. — Ніка кивнула. — Увага… раз… два…

— Фелікс і Ніка! Без Нета?

Листя раптово зникло, і двері зачинились. У туалеті запала абсолютна тиша. Професор Бутлер у своєму білому (колись) фартуху повільно рухався в їхній бік. Рідке масне сиве волосся понуро звисало.

— Від мене втік один екземпляр, — усміхнувся він, ніби йшлося про рідкісний вид канарки. — Його треба знайти до того, як тут з’являться учні. Ще хтось злякається… Ви не бачили мою тигрову мухоловку?

— Тигрову мухоловку?! — повторили друзі одночасно, все ще утримуючи двері.

— Забули? Drosera superiora. Така маленька чудова рослинка, яка полює на мух.

— Маленька? — застогнала Ніка.

— На мух? — ковтнув слину Фелікс.

— Можливо, вона вирішила податися на полювання. Так би мовити, вийшла з-під ковпака, хі-хі. — Бутлер засунув палець у вухо і хвилину довбався в ньому. — Не думав, що це мандрівний вид.

— Не знаю, чим ви її годували, — повільно промовив Фелікс, — але маленькою її не можна назвати.

— Усі вихідні вона нічогісінько не їла, — зізнався професор, розглядаючи палець, який витягнув з вуха. — Можливо, трохи… зголодніла.

Діти перезирнулись, а потім сильніше налягли на двері.

— Гадаю, в неї були дуже насичені вихідні, — продовжив Фелікс. — Закладаюся, що в підвалі більше немає щурів.

— А на даху — голубів, — додала Ніка.

— Залишається тільки сподіватися, що Сильвестр іще живий.

— Про що ви говорите? — запитав професор, примружившись.

Він уважно подивився на дітей, потім перевів погляд на двері, які вони втримували, і на його обличчі з’явився вираз реального занепокоєння.

— Вона там? — запитав він.

Діти швидко закивали.

— Хтось її бачив?

— Лінійка, — відповіла Ніка, але швидко виправилася, — тобто вчителька Бонк.

— Вона дуже виросла? — Бутлер схвильовано озирнувся. — Звісно ж, я питаю про drosera, а не про… вчительку Бонк.

— Трохи… — скривилася Ніка.

— Як «трохи»? — Професор майже загрозливо схилився над дівчиною. — На п’ять сантиметрів? — Ніка похитала головою. — На десять? Може, краще у відсотках?

Ніка почала рахувати, затнулась і глянула на Фелікса.

— Я б сказав, що… е-е-е… на тисячу відсотків. — Фелікс відсунувся від дверей.

— Ні… Це означало б, що зараз вона в десять разів більша. Схоже, ти помилився в розрахунках… — Бутлер раптом зблід, хоча при його блідій шкірі це досі здавалося неможливим. — О Боже, вона наїлася супердобрива…

Професор кинувся до дверної ручки, але Ніка швидко захитала головою і ще сильніше налягла спиною на двері.

— Вона більша за нас, — промовила дівчина.

— Все одно я хочу її побачити…

Дівчина розправила плечі, затуляючи вхід.

— Це кровожерливе чудовисько! Я не випущу її!

Знизу пролунав шум і підвищені голоси. Професор озирнувся і швидко запитав:

— А якщо вона прогризе дерево?

Ніка відскочила від дверей, а Бутлер швидко відчинив їх та зник усередині. Друзі відступили, дивлячись на двері, які повільно зачинялися. Мить було тихо.

— Негайно вилазь із кабінки! — пролунав рішучий голос професора.

Зарипіли завіси. Стук, ляп, стук, ляп. Бутлер гучно втягнув повітря від здивування, а потім гучно його видихнув.

— Що ти собі думаєш? — запитав він з дивним за цих обставин спокоєм. — Хочеш закінчити як добриво? Не соромно?

Друзі, долаючи страх, наблизилися до дверей, і Фелікс обережно прочинив їх. Рослина стояла посеред туалету в калюжі води, змішаної з землею. Вона мала вигляд купки нещасть. Згорбилася, листя обвисло, а голівка сумно схилилася.

— Що мені з тобою робити? — Професор по-батьківськи погладив її.

Рослина поворушила стовбуром. Було видно, що вона щиро кається.

— Дісталася до супердобрива, — радше ствердив, аніж запитав професор.

Рослина погодилася, ледь помітно кивнувши, що означало: «Його було легко дістати…»

— Що ви робите?

Фелікс і Ніка підстрибнули й мало не скрикнули, відчувши на своїх плечах чиїсь долоні. Вони різко озирнулися. За ними стояв Нет. Він весело усміхався, і це означало, що він ще не зазирнув у туалет. На ньому була бордова толстовка з капюшоном і зелені, надто мішкуваті штани. Темно-русяве волосся традиційно мало такий вигляд, немов по дорозі в школу він зустрівся з торнадо.

— Навіщо Сильвестр зробив ту барикаду? — запитав Нет, поправляючи окуляри. Він не розумів, чому їхні обличчя перелякані. — Що він міг таке страшне побачити? Чому ви мовчите?

Ніка причинила двері ногою.

— Іди і подивись сам, — долинув знизу голос вчительки.

— Лінійка знову чогось перелякалась. — Нет указав за спину великим пальцем. — А у вас чого це такі обличчя?

Вони спиною заштовхнули його в туалет і зачинили двері. Рослина подивилася в їхній бік. Слово «подивилася» не до кінця підходило, бо в неї не було очей, одначе вона якось «бачила».

— Що ви робите? — Нет занепокоївся.

А за його спиною рослина випросталася. Професор із цікавістю чекав.

— Закладаємося на десятку? — запропонував Фелікс. — Десятка, що ти заверещиш протягом найближчої хвилини.

— Що?! — Нет відмахнувся. — Мортен переміг, банди «Невидимих» не існує. Чого ще мені боятися після зустрічі з модульними роботами-трансформерами?

— Закладаємося?

— Закладаємося! — погодився Нет. — Чому ти вважаєш, що я верещатиму?

— Пам’ятаєш старий англійський фільм «День трифідів»? — Фелікс увімкнув секундомір на годиннику. — Була ще така книжка.

— Фільм пам’ятаю… — насупився Нет. — Це про такі величезні рослини-людожери.

— А пам’ятаєш тигрову мухоловку? — запитала Ніка.

— Таку маленьку рослинку під ковпаком, яка полює на мух у кабінеті старого Плюгавця.

Ніка закусила губу і подивилася на стелю.

— Схоже, ти не бажаєш скласти ботаніку, — буркнула дівчина.

Нет замислився, починаючи щось підозрювати. Він озирнувся і побачив Бутлера, який не дуже переймався невтішним зауваженням щодо себе. Хлопець уже хотів був вибачитися, коли помітив біля вчителя рослину. Він широко розплющив очі і заверещав. Фелікс вимкнув секундомір і затулив йому рота рукою.

— Тридцять дві секунди, — сказав він. — Ти мені програв десятку. А зараз замовкни, тому що сюди злетиться вся школа. Заспокоївся?

Нет кивнув, і Фелікс відпустив його. Зараз мухоловка не здавалася грізною, розчавлена критикою свого творця.

— Так це від неї була барикада… — прошепотів Нет, вирячившись на рослину, наче загіпнотизований. — Сильвестр її побачив і знову вчинив переполох… Що вона зжерла?

За дверима почулися кроки двох пар ніг.

— Я почула крик… Цей монстр на когось напав!

— Цециліє… прошу…

Усі завмерли в очікуванні, але кроки та голоси стали віддалятися.

— Професоре, у нас десять хвилин, щоб забрати її звідси, — Фелікс подивився на годинник. — Потім цей сорт… цей туалет перетвориться на курильню.

— Лінійка і Ромашка щойно повернули в клас біології. — Ніка підглядала крізь щілину в прочинених дверях. — Це за рогом. Ми не зможемо звідси вийти.

Професор зітхнув і подивився на рослину.

— Зараз я поставлю тобі одне дуже важливе питання. — Він нахилився, а мухоловка стиснулася так, що стала ще нижчою за нього. — І я чекаю щирої відповіді. Ти з’їла Сильвестра?

Рослина завзято запротестувала, захитавши головою і замахавши верхніми листками, полегшено зітхнув. Проте Нет мав такий вигляд, немов під час канікул випадково потрапив на екскурсію в лікарню для душевнохворих.

— Пане вчителю, — нагадав Фелікс, — треба звідси вибиратися.

— Так, непогана думка… — погодився Бутлер.

— Але нас усе одно хтось побачить, — запротестувала Ніка.

— Загорнемо її у фартух, — запропонував Фелікс.

Бутлер зняв фартух і накинув на «хребет» мухоловки. Він придивився, наморщив ніс і кілька разів поворушив вухами, через що його окуляри на кілька міліметрів піднялися.

— Як інопланетянин у халаті, — оцінила Ніка. — Ну, добре.

Нет витріщався на рослину, мов загіпнотизований.

— Перевір, який клас вільний на першому уроці, — звернувся до нього Фелікс.

Нет отямився, потягнувся до рюкзака і відкрив блискавку з брелоком, зробленим із карти пам’яті комп’ютера. Він витягнув ноутбук, відкрив його і почав стукати по клавішах.

— Клас сто тринадцять, — сказав він. — Коридором прямо, другі двері праворуч.

— О’кей, перечекаємо там, доки почнуться уроки.

Кроки в коридорі знову стали наближатись. У туалеті почалася метушня. Фелікс і Ніка кинулися в першу кабінку. За мить Фелікс повернувся і схопив Нета за комір. Професор забіг у другу кабінку. Рослина, досі загорнута у фартух, розгублено роззиралась. У цей момент двері відчинились і в туалет зайшли троє старшокласників. Вони сунули в рот косячки, і один із них запалив. Випустили перші хмарки диму — і завмерли, тільки зараз помітивши фігуру в білому фартуху. Замість голови в неї був великий червоний бутон.

Цигарки випали з відкритих ротів. Хлопці перезирнулися.

— Вибачте. — Заїкаючись і низько вклоняючись, вони вискочили за двері. З коридору долинули звуки метушні.

— Я казав?! Казав?! Галюцинація! Усі мізки випалило! Викинь це! Кинь усе в смітник…

Друзі та Бутлер вийшли з кабінок. Фелікс скривився і затоптав ще не погаслий недопалок.

— Випалило, випалило… — буркнув під ніс професор. Він зняв фартух з рослини й надів на себе.

— Я перевірю… — сказав Фелікс і виглянув у коридор. — Дорога вільна.

Вони вибігли, роззираючись. Стук, ляп, стук, ляп. Раптово вони зупинилися — біля сходів з’явилися дві старшокласниці. Розмовляючи, ті пройшли повз мухоловку і нічого не помітили, прямуючи до наступного прольоту. Мухоловка провела їх поглядом, жадібно облизуючись. Вони рушили далі. Стук, ляп, стук, ляп. Зігнувшись, прослизнули коридором, як партизанський загін. До дверей класу залишалося ще метрів десять, коли раптово як з-під землі з’явився історик, професор Цединя. Він примружив очі за товстими окулярами і придивився до рослини.

— Чи не зарано для ялинки? — запитав він Бутлера. — Лише нещодавно був Великдень. Сьогодні яке число?

Бутлер дивився на нього так, ніби хотів задушити поглядом.

— Двадцять третє грудня, — гробовим голосом відповів він.

Цединя наморщив брови, похитав головою, щось підраховуючи в думках, і пройшов повз партизанський загін далі. Стук, ляп, стук, ляп. Ніка перша досягла дверей класу сто тринадцять і схопилася за ручку.

— Замкнено! — простогнала вона.

— Воно було як великий трифід, — з-за рогу почувся стривожений голос Лінійки.

Фелікс порився у рюкзаку і витягнув звідти щось срібне, завбільшки з товстий олівець, — універсальний ключ. Засунув його кінець у замок і активував. Механізм задзижчав і клацнув, висуваючи різного виду леза. Він шукав комбінацію, яка б підійшла до замка.

—…І було схоже на голодну горилу. — Голос математички лунав дедалі ближче. — Мовби вона спиралася на руки і волочила ноги… тобто горщик…

— Можеш швидше? — прошипів Нет.

Мухоловка нетерпляче підстрибувала, стукаючи горщиком об підлогу. Вона дивилася то на ключ, то на поворот коридору.

— Воно кинулося на мене, Юліуше! — Голоси були за кілька кроків від повороту. — Ти мені віриш?

Нарешті замок піддався, і всі влетіли в клас. Фелікс зачинив двері і замкнув замок. Нет полегшенно перевів подих, озирнувся і побачив мухоловку. Він відскочив як ошпарений.

— Тс-с-с… — Ніка приклала палець до губ.

Уже чути було кроки директора й математички.

— Я питаю, ти мені віриш, Юліуше?

— Ну-у, розумієш… в принципі…

— Дивись! Сліди землі! Це там…

Кроки наближалися. Ручка дверей повільно стала опускатись, і двері здригнулися. Мухоловка подивилася вниз і підняла корінці так, немов це були пальці на ногах у сандалях. З горщика висипалося трохи землі. Її було добре видно на блискучій підлозі.

— Замкнено, — сказав Ромашка. — Якщо це так важливо для тебе, то я піду по ключ.

— Почекай! Я нізащо не залишусь тут сама!

Бр-р-р, бр-р-р, бр-р-р…

— У кого бурчить у животі? — прошепотів Нет, озираючись. Він подивився на рослину і відійшов на крок, машинально піднімаючи руку в захисному жесті. — Боже! Вона дивиться на мене і пускає слину!

— У неї тигрячий апетит, — пояснив Бутлер. — Вона з’їла супердобриво і швидко росте.

— Вона буде ще більшою?

— Ми не можемо тут залишатися, — застогнала Ніка.

Мухоловка похитала голівкою.

— У коридорі багато людей, — зауважила дівчина. — Рослина, що бігає коридором, — це ненормально.

— Класичний тупик, — зітхнув Нет, занепокоєнно прислухаючись, як мухоловка часто ковтає слину.

Фелікс ляснув себе по лобі.

— До речі, це кімнатна рослина в горщику. Ми можемо її просто перенести, і нікого це не здивує.

— Сховай голову в листя, — порадив Бутлер.

Мухоловка слухняно стиснулася, перетворюючись на зелену листяну кулю.

Фелікс схопився за край горщика і подивився на Нета.

— У неї бурчить у стовбурі, — констатував Нет. — Я повинен підійти до голодного людожера?

— Вона нічого тобі не зробить, — невпевнено зауважила Ніка.

— Ці корінці ворушаться… — Нет скривився, але схопився за горщик і підняв його разом із Феліксом. Його перекосило, коли мухоловка сперлася на їхні плечі верхнім листям.

Не викликаючи загального інтересу, вони донесли мухоловку до класу біології та поставили в підсобці під вікном, де вона одразу ж вирівнялася.

Стіни в підсобці, як і в класі, були заставлені стелажами з клітками, освітленими галогеном тераріумами, полицями з таємничими банками та шафами і шафками, замкненими на ключ. У кутку стояв старий сейф із трьома кодовими замками. На вікнах були дерев’яні жалюзі, опущені до половини, — яскраве світло було тут небажане.

Бутлер обійшов залишки розбитого ковпака, яким раніше була накрита рослина, і підійшов до довгого робочого столу, заставленого мікроскопами й різним лабораторним обладнанням. Він підняв перевернуту порожню коробку з залишками блакитного порошку. Грізно подивився на мухоловку, але та дивилася в стелю, вдаючи, ніби не бачить того, що тримає професор.

— Це супердобриво, — пояснив він, переводячи погляд на учнів. — Потрібна лише дрібка на відро води. Дрібка! А вона зжерла денну норму для гектара лісу!

— Для чого комусь таке добриво? — запитав Нет.

— Завдяки супердобриву стало б можливим швидке відновлення лісів на великих територіях. Вистачило б тільки насіння, супердобрива, води і трохи органічних інгредієнтів. І через місяць у пустелі зашумів би ліс. Це те, що я роблю на дозвіллі.

— Вони повертаються, — раптово промовила Ніка. — Директор і е-е-е… пані Бонк. Вони нічого не знайдуть у класі сто тринадцять, тому прийдуть сюди.

Бутлер ткнув пальцем у мухоловку і категоричним тоном сказав:

— Вдай рослину.

Пролунав дзвоник.

— Що в нас першим уроком? — запитав Нет, після чого опустив руки і смиренно відповів сам собі: — Інформатика з Ефтіпі.

— Ось де ви. — На порозі стояв директор.

Професор Бутлер і трійка приятелів завмерли, неприродно випроставшись, із безневинними обличчями спираючись на робочий стіл, як гурт дітей, упійманих на кухні з солодощами. Мухоловка не ворушилася, вперше повністю заслуговуючи назви рослини.

— Треба поговорити, — промовив директор.

Він зайшов у підсобку і став просто під рослиною.

Бр-р-р, бр-р-р, бр-р-р, бр-р-р-р-р…

— Що це? — запитав він, різко озираючись.

З пащі мухоловки, яка сумирно стояла під стіною, стекла цівка слини і торкнулася рукава бездоганно чистого вишневого піджака.

— Я не снідав, — збрехав Нет.

— Так, ти якось погано виглядаєш… Мої дорогенькі, час іти до класу.

Друзі слухняно вийшли з підсобки. Однак вони зупинилися під дверима класу, тому почули кожне слово.

Директор крокував по кімнаті, заклавши руки за спину. Мухоловка швидким рухом листя перехопила нитку слини, що причепилася до його рукава, після чого знову завмерла, уважно спостерігаючи за гостем і намагаючись побороти голод.

— Нам треба поговорити про те, що тут відбувається… — почав Ромашка. — Минулого місяця тарантул, зараз якийсь зелений монстр… Що ти тут робиш, Зеноне?

— Навчаю, — відповів Бутлер. Він зняв окуляри і витер краєчком фартуха. Це не зробило скло анітрохи чистішим.

— Ти не виконуєш програми, про це я говоритиму на педраді. — Директор пробігся поглядом по виставлених екземплярах, і його пересмикнуло. — Батьки деяких дівчат скаржаться на різні гидоти й потвор, які ти тут тримаєш. Що буде, коли щось із твоїх… чудасій вийде і нападе на котрогось учня?

— Усе чудово захищено і не становить загрози.

Плям, плям, плям…

— А зараз що це було?! — Директор нервово розглядав тераріуми й банки з дивничками.

— Радіатор! — швидко відповів Бутлер. — Там повітря у трубах…

— А-а-а… Щоразу, коли я сюди заходжу, відчуваю дивний неспокій… Повернімося до мети мого візиту. Я розмовляв із Сильвестром. Знаєш, що він мені розповів? Нібито бачив уночі щось зелене, що бігало коридором і полювало на щурів у підвалі. — Директор відкашлявся. — А знаєш, що бачила Цецилія? Теж зелене, що бігало коридором.

— Масовий психоз, — цілком серйозно відповів Бутлер. — Цецилія почула це від Сильвестра й повірила.

— Тоді що ж вона бачила?

— Учня в зеленій кофті. Решту домалювала її уява.

Ромашка закліпав очима і задумливо подивився на жалюзі. Він підійшов до вікна. Мухоловка боролася з голодом, проте не витримала. Вона відкрила пащу, величезну, як у тигра, повну гострих зубів, і нахилилася, цілячись у лисину директора. Бутлер кинувся до неї, схопив за шию, тобто за верхню ділянку стебла, і притиснув до стіни.

Ромашка перелякано відсахнувся.

— Мало не впала, — швидко пояснив біолог. — Замалий горщик, нестійка. Краще її прив’язати до труби.

Мухоловка послала йому вбивчий погляд, але Бутлер прив’язав її стрічкою до труби центрального опалення.

— Так краще, — сказав він, потираючи руки. — Інакше б ти подумав, що вона хоче на тебе накинутися. Хі-хі, — зареготав він.

Директор теж видав смішок, але без ентузіазму. Він послабив «метелика», підозріло зиркнув на випростану струнко мухоловку і повільно позадкував.

— Ну… тоді, — сказав він, відшукуючи в собі видимість упевненості, — позбудься змій, отруйних павуків і подібних істот. Їх можна показувати учням на картинках.

І з явним полегшенням він вийшов з класу біології.

— Радіатор? — буркнув він під ніс. — Але ж опалювальний сезон закінчився…

Фелікс, Нет і Ніка відвернулися, вдаючи, що раптом зацікавилися видом з вікна. Коли директор зник за рогом, вони рушили в бік кабінету інформатики.

— Ромашка хоче позбутися всіх чудовиськ Бутлера, — сумно промовила Ніка.

— Щось тебе це не дуже втішає, — зауважив Фелікс.

— Мені його шкода.

— Але зникнуть павуки, змії, скорпіони і все, чого ти боїшся.

— Якщо вони будуть за склом, то я можу це пережити, — махнула вона рукою. — Просто сяду під вікном і не буду їх бачити. А от він цього не переживе.

— Ми повинні йому допомогти, — вирішив Фелікс. — У принципі, він непоганий чувак. І придумав парочку кльових… екземплярів.

— Якщо ту мухоловку посадити у дворі, вона буде ефективніша за ротвейлера, — зазначив Нет.

Вони увійшли в клас. Усі учні вже були на місцях. Ефтіпі подивився на годинник, із докором зиркнув на тих, хто запізнився, і вказав на місця за комп’ютерними столами, розміщеними острівцем. Ефтіпі був високим худим чоловіком з великим гонором. Перші п’ятнадцять хвилин майже кожного уроку він витрачав на розповідь про власні заслуги та успіхи з часів, коли ще не викладав у школі. Колись він працював у кількох великих компаніях, де відповідав за безпеку даних. Він ніколи не говорив, чому вже там не працює. На уроках інформатики найбільше страждав Нет, який знав про комп’ютери більше, ніж досвідчені програмісти. Він змушений був це приховувати, щоб не розкрилися деякі його підозрілі дії.

— Що тут було? — пошепки запитав Фелікс Люціана, найвищого хлопця в класі, який сидів поруч.

— Як завжди, нудно, — ліниво відповів той. — У цій школі ніколи нічого цікавого не відбувається.

* * *

На перерві половина школи спустилася на перший поверх у буфет. Через відсутність автоматів із батончиками черга була вдвічі довша, ніж зазвичай. Фелікс, Нет і Ніка дісталися до буфету тоді, коли шансів що-небудь купити до дзвоника вже не залишилося. На початку черги стояли Целіна і Клеменс, несміливо тримаючись за руки. Клеменс був найтовстішим хлопцем у класі. З Целіною, яка теж не належала до худеньких, його пов’язували взаємна симпатія і схильність до солодощів у будь-якій формі.

— Ходімо звідси, спробуємо на наступній перерві, — буркнув Нет.

Вони піднялися на другий поверх. Біля чоловічого туалету стояв пан Четвер і слухав пані Пумпернікель. Вона щось пояснювала йому, кожну хвилину вказуючи ганчіркою на двері туалету.

— Наче стадо свиней, — долинуло до друзів. — Минув тільки один урок, а підлога вже обгиджена.

— Напевно, «загиджена», — буркнув учитель.

Четвер викладав фізику. Легке черевце, окуляри й сиве волосся надавали йому привабливого вигляду. Учні любили його за цікаві уроки і чудове почуття гумору. Зараз він мав неабияк стурбований вигляд, ворушив вусами і кивав. Нарешті він жестом зупинив словесний потік, що лився з вуст прибиральниці, і зайшов у туалет. Через хвилину всередині кілька разів блимнув спалах фотоапарата.

— На нього не схоже, — сказав Фелікс. — Так перейматися через засмічену підлогу?

Четвер вийшов з туалету, розглядаючи фотографію на екрані мобільного телефона. У другій руці він тримав маленький целофановий пакетик. Він окинув дітей швидким поглядом і спустився сходами на перший поверх.

— Земля на аналіз? — запитав Нет. — Невже Ромашка організував розслідування?

— Допоможімо Бутлерові, — запропонувала Ніка. — Якщо його змусять позбутися всіх його скарбів… це вб’є його.

Наступним уроком була фізика. Четвер запізнився аж на п’ять хвилин і мав стурбований вигляд, однак, коли почався урок, помітно розслабився. Він витяг із кишені срібний олівець, який у разі потреби телескопічно розсувався, як антена, замінюючи указку.

Парти в кабінеті фізики розташовувались у формі підкови, щоб усі могли добре бачити, що відбувається на великому лабораторному столі.

Учитель рухом фокусника зірвав тканину, відкрившии довгастий предмет. Ним виявився акваріум, але досить дивної форми. Завдовжки близько півтора метра, висотою всього лише тридцять сантиметрів, а завширшки — ледь п’ять. У ньому не було риб, тільки вода наповнювала його до половини.

— Сьогодні я розповім про електромагнітні хвилі, — почав учитель. — З електромагнітними хвилями ми зустрічаємося щодня. Ви ще пам’ятаєте, що таке хвиля?

Він поклав в акваріум довгу палицю, щоб вона діставала до дна, і обережно по ній стукнув. Поверхнею води розійшлися дрібні хвилі. Коли вода заспокоїлася, він штовхнув палицю повільніше, але сильніше. Цього разу хвилі були нижчими.

— Відстань між гребенями називається довжиною хвилі, — сказав фізик, показуючи указкою на акваріум. — Так само можна порахувати, як часто гребені хвиль ідуть один за одним, — це називається частотою. Хвилі можуть бути короткими і довгими. Так само й електромагнітні хвилі, тільки ті розходяться в просторі навколо нас. Вони наповнюють цей клас, а деякі проникають навіть крізь стіни і наші тіла.

— Як у «Матриці»… — прошепотів Оскар.

Пролунало кілька смішків із кінця класу.

Фізик не збирався нікого втихомирювати або лаяти.

— Ти маєш рацію, — сказав він. — Це добре порівняння. Зараз до цього повернемося.

— Ми їх не бачимо? — раптом запитав Клеменс.

Він не роззирався по класу в пошуках хвиль, але був близьким до цього.

— Деякі з них ми можемо бачити, а власне… все, що ми бачимо, і є електромагнітні хвилі.

— Як у «Матриці»… — повторив Оскар.

— Світло — це електромагнітні хвилі, але певної частоти, — продовжив фізик. — Усе в цьому класі і за вікном ми бачимо завдяки тому, що очей досягають ці хвилі.

— Звідки вони беруться? — знову запитав Клеменс.

— Із сонця або лампочки. Гарячі об’єкти теж посилають їх. Вони відбиваються, наприклад, від… Оскара і досягають наших очей. Завдяки цьому ми бачимо, що Оскар сидить саме там. Бачимо навіть, що зараз він длубається в носі.

У класі пролунав сміх, а Оскар сховав руку під стіл і неприродно випростався.

— Хвилі, що коливаються швидше, сприймаються нашим оком як блакитні, а ті, що коливаються повільніше, тобто з низькою частотою, — червоні. Так ми розпізнаємо кольори. Але, як влучно зауважив наш колега Оскар, з електромагнітними хвилями все як у «Матриці». Ми можемо бачити тільки те, що дозволяють нам побачити. Ми не бачимо, наприклад, вітру або скла, тому що хвиля проходить крізь них майже безперешкодно. Ще гірше, що ми не бачимо всіх діапазонів хвиль. — Фізик походжав уздовж парт, граючи олівцем-указкою. — Якщо хвилі мають високу частоту, тобто їх гребені дуже близько один від одного, світло стає фіолетовим, а потім переходить в ультрафіолет. Його ми вже не бачимо. Ультрафіолетові хвилі корисні влітку. Коли ви лежите на пляжі, вони сприяють засмазі. Якщо хвилі стиснути ще сильніше, то отримаємо рентгенівські промені, саме ті, які використовують, щоб зробити знімок зламаної руки.

— А навпаки? — знову втрутився Клеменс. — Що з дуже червоним світлом?

— Такі хвилі, розтягнуті сильніше, ніж червоні, називаються інфрачервоними, — пояснив фізик. — Інфрачервоних ми теж не бачимо, але можемо відчути…

Він потягнувся до шафки під столом і витягнув звідти праску. Увімкнув її і став чекати, доки вона нагріється. Потім він ходив уздовж парт і просив усіх учнів простягти руки. Він проводив праскою за півметра від них так, щоб усі відчули тепло.

— Тепло йде від розігрітої праски, — сказав він, — або від сонця. Це і є інфрачервоне випромінювання. Дуже слабке інфрачервоне випромінювання використовується в пультах до телевізора. Якщо електромагнітні хвилі розтягти ще сильніше, то отримаємо мікрохвилі. Дуже корисне явище в кухонній мікрохвильовці і мобільних телефонах. Далі будемо розтягувати — отримаємо радіохвилі.

— Зрозумів! — Оскар відчув у собі дух дослідника. — Радіохвилі і світло — це те саме?

— Так, — кивнув фізик. — Радіоприймач із антеною вловлює електромагнітні хвилі навколо себе з конкретною частотою. Шукаючи інші радіостанції, насправді ви змушуєте радіоприймач шукати хвилі з іншою частотою.

— І немає якихось приладів, — запитав Нет, — таких, щоб побачити ці… інші частоти?

— Прилад нічного бачення дозволяє бачити вночі завдяки інфрачервоному випромінюванню. Показує тепло різних речей. Армія дуже любить ці іграшки, тому що добре видно противника, який тепліший, ніж нічне оточення; або, наприклад, помітні гарячі двигуни танків. Іншим приладом є радар, дію якого, ймовірно, ви добре знаєте. Так само радіотелескопи, які обшукують космічний простір на дуже великих діапазонах хвиль. Може, таким чином ми коли-небудь відкриємо іншу цивілізацію?

Урок, на якому нікому не було нудно, перервав дзвоник. Четвер склав телескопічну указку і промовив:

— На наступному уроці ми будемо обговорювати явища, що супроводжують поширення хвиль.

* * *

Фелікс, Нет і Ніка, вживши всіх необхідних запобіжних заходів, щоб ніхто їх не помітив, піднялися на горище. Вони замкнули за собою двері й вузькими дерев’яними сходами піднялись у свою штаб-квартиру. Ця штаб-квартира була чимось на зразок таємного укриття, клубом для посвячених, у якому вони могли на дозвіллі спокійно спілкуватися. Друзі облаштували її на початку навчального року в затишному приміщенні, яке тривалий час було всіма забуте. Двобічно похилий дах, у якому були малі півкруглі віконця, опускався майже до підлоги. З інших двох боків приміщення закінчувалося стінами, що відділяли його від спортивного залу та решти горища. Тут було багато мотлоху, переважно поламані меблі. Уздовж двох високих стін стояли дуже старі шафи та стелажі. Посередині були три криві крісла і низький столик, який з одного боку спирався на цеглини, — ці меблі друзі притягли сюди самі. Інтер’єр доповнювали великий тріснутий глобус, якісь архаїчні прилади для фізики, кілька опудал тварин і безліч дрібниць невідомого призначення. У щілини між дошками перегородки було видно довге захаращене горище.

Друзі сіли в крісла.

— З того часу, як ми востаннє сиділи в цих кріслах, багато сталося, — зітхнула Ніка.

Вони не приходили сюди з Великодня.

— Я думаю, вони щось знайшли в тринадцятому зошиті професора Кушмінського, — сказав Фелікс. — Учора пізно ввечері батькові зателефонували з Міністерства особливих справ. Він зібрався за півгодини й поїхав на море.

— Чому на море? — здивувалася Ніка. — Я думала, що в зошиті розрахунки до цього двигуна… анти… якось там.

— Антигравітаційного, — підказав Фелікс. — Здається, кільканадцять учених працювали над ним два тижні. Вони читали зошит, намагаючись зрозуміти формули та креслення. Схоже, вчора ввечері вони таки щось з’ясували. І це має бути дуже важливим, бо татко не любить подорожувати вночі. В іншій ситуації він би почекав до ранку.

— Якщо дізнаєшся щось більше, — очі Нета заблищали, — розкажеш нам, правда?

Фелікс похитав головою.

— У мене ніколи не виходило щось із нього витягти. Він з одержимістю зберігає все в таємниці.

— Але, може, про щось менш таємне він розповість?

— Краще подумаймо, як допомогти Бутлерові, — нагадала Ніка.

— То він вже не старий Плюгавець? — уїдливо запитав Нет.

— Може, і Плюгавець, але це нічого не змінює. З ним постійно щось трапляється. Мені його трохи шкода.

— У мене така гіпотеза, — почав Фелікс. — Теоретично Можлива Катастрофа, коротко ТМК. Досить зробити кілька на перший погляд несуттєвих помилок, забути про якусь дрібницю або відкласти щось на потім. Також можна мати добрі наміри, але не продумати справи. Усі ці недбалості об’єднуються проти нас і призводять до чогось… тотально, максимально катастрофічного.

— Іноді я ставлю склянку з водою на корпус комп’ютера, — зізнався Нет. — Коли розіллється, це буде ТМК.

— Щось на кшталт цього.

— Або це як заправляти машину і палити поруч, — підказала Ніка. — Тоді точно настане ТМК.

— Саме так, — погодився Фелікс. — ТМК — це катастрофа, якої можна уникнути, якщо продумати все заздалегідь.

— З Бутлером це відбувається досить часто, — зазначив Нет. — Він неуважний.

— З нами це теж відбувається часто… — додала Ніка.

— Гаразд, — перервав Фелікс. — Основне питання звучить так: що потрібно зробити, щоб Ромашка змінив рішення?

— Ну не знаю, Лінійка вперта, — скривився Нет. — Пам’ятаєте робота, який повзав і через якого вона викликала службу винищення комах?

— Є ще батьки тих дівчат, — нагадала Ніка.

— Думаймо… — Нет театрально схопив себе за підборіддя і підняв брову. — Можна уявити павуків як плюшевих. Такі самохідні, інтерактивні плюшеві іграшки. Шкода тільки, що не муркочуть, коли їх гладиш… Ви любите такі штучки.

Ніка закотила очі.

— Дівчат, швидше за все, ми не переконаємо, навіть якщо з’ясуємо, хто вони, — сказав Фелікс. — А може, є ще щось, чого ми взагалі не знаємо. Почнемо з Ромашки. Як його переконати?

— Я не це мала на увазі, — заперечила Ніка. — Потрібно переконати батьків отих дівчат і Лінійку. Тоді Ромашка не чіпатиме Бутлера.

— Ми що, перетворюємося на благодійну організацію? — запитав Нет.

— Потрібен залізний аргумент, — задумався Фелікс. — Щось, що переконає всіх… Заробити гроші ми ще встигнемо, — усміхнувся він.

— Знайомий мені цей вираз обличчя. — Нет теж усміхнувся. — Геніальна ідея, купа роботи і нуль вигоди.

— Матеріаліст… — буркнула Ніка.

— У мене це від тата.

— Розкажи нам, що ти задумав, — попросила Ніка Фелікса.

— Дізнаєтеся, — відповів хлопець. — Але я сам цим займуся. Це особиста справа. Хтось мені щось винен, так я принаймні думаю…

У цей момент пролунав дзвінок на третій урок.

* * *

До школи під’їхало таксі. З нього вийшла тридцятирічна на вигляд блондинка з маленьким цифровим диктофоном і паперовим блокнотом у руці. Фелікс чекав на сходах уже кілька хвилин і одразу підійшов до неї.

— Фелікс Полоній, — представився він.

— Ягода Єсьоновська, — усміхнулася вона і простягнула руку. — Я пам’ятаю цю школу, але тебе не пам’ятаю. Ах так… Хтось під тебе косив. Ішлося про ту аферу з духами. Брудна справа…

— Дякую, що ви приїхали. І так швидко.

— Якраз нічого не відбувається. — Журналістка знизала плечима. — Ніякого цунамі, ніякої катастрофи, ніякої нової слідчої комісії в сеймі, терористи теж нічого не підірвали. Ми не можемо випустити чисту сторінку, тому через брак сенсацій репортаж про школу — зовсім непогано. Де цей божевільний професор?

Фелікс провів її на другий поверх.

— Перші двері праворуч, — сказав він, зупиняючись перед поворотом. — Тільки, будь ласка, не виказуйте мене, не кажіть, що це я вам подзвонив.

— Окей. Подивимося, чи варто було…

Вона поправила обтислий жакет і міні-спідницю. Щойно вона підійшла до дверей, професор вийшов із класу зі схиленою головою, вочевидь кудись поспішаючи. Раптово він побачив репортерку і зупинився.

— Професор Бутлер? — запитала вона, простягаючи руку. — Ягода Єсьоновська, «Сенсаційна хроніка». Я хотіла б поговорити про вашу роботу з молоддю.

Професор повільно взяв її за руку, одночасно розпрямляючи плечі і втягуючи живіт.

— З величезним задоволення, адже це моя доля, — промовив він зовсім незвичним тоном і галантно поцілував її руку. Потім показав на двері кабінету.

Коли журналістка ввійшла, професор оглянув коридор, пригладив масне волосся, після чого витер долоні об фартух. Застебнув верхній ґудзик, усміхнувся і зайшов до класу. Фелікс усе це бачив з-за рогу. Він не очікував, що професор буде так поводитися.

— Як ви виростили таку чудову папороть? — ще встиг почути Фелікс питання журналістки.

— О, моя люба, це було нелегко…

Фелікс визнав, що все пройшло якнайкраще, і віддав цю справу на розсуд долі.

* * *

Пані Констанція Константинопольська почала урок географії з опису політичної ситуації в Венесуелі. Вона саме розповідала про соціальний поділ у Каракасі, столиці цієї країни, коли двері в клас відчинилися.

— Вибачте, Констанціє, — сказав директор. Він увійшов, тримаючи в руці папірець. — Це справа кількох хвилин… Прошу зараз усіх устати і показати свою підошву.

— Схоже, Пумпернікель розлютилася через підлогу, — прошепотів Фелікс. — Перевіряє, хто міг її забруднити.

— Нам що, потрібно носити змінне взуття, як пращурам? — прошепотів Нет.

Ромашка йшов уздовж парт. Кожен повинен був зігнути коліно і показати йому підошву. Директор порівнював підошви з відбитком на папірці.

Коли він підійшов до Аурелії, та підняла блискучу рожеву шпильку з золотими застібками.

— Моя дорогенька… — Директор похитав головою. — Правилами школи заборонено носити такі високі підбори і… — він ковтнув слину, — і такі короткі спідниці. Завтра одягнися нормально.

— У цій школі є якісь правила? — прошепотів із щирим подивом Нет.

Аурелія, чорнява красуня, всміхнулася вибачливо, блиснувши біленькими зубками. Ніці невідомо чому згадався фільм «Щелепи».

Підійшовши до Ніки й побачивши її підошву, директор насупив брови, біля Нета насупив їх ще сильніше, а оглянувши черевики Фелікса, зітхнув і сховав папірець.

— Феліксе, Нете і Ніко, ходіть зі мною, — сказав він і за мить додав: — З речами.

Вони перезирнулись, але швидко склали речі й вийшли. Їх провели поглядами в повному мовчанні. Із сусіднього класу вийшов Четвер. У руках він теж тримав папірець.

— Можеш не шукати більше, — зітхнув Ромашка.

Фізик здивовано подивився на друзів. Він склав свій аркуш учетверо й поклав у кишеню.

— Ти впевнений, Юліуше? — запитав він.

— Скоро дізнаємося, — відповів директор і подав знак рукою Феліксові, Нету і Ніці йти слідом.

Він ішов попереду, розмахуючи руками. Він був нижчим за учнів, але важив стільки, скільки вся трійця, узята разом. Вони спустилися на перший поверх і дісталися до секретаріату. Хеленка, секретарка директора, послала їм недружній погляд поверх пляшечок із лаком. Вона тримала руки з розчепіреними пальцями, піднятими догори, а запах, що наповнював секретаріат, говорив, що вона тільки хвилину тому закінчила фарбувати нігті. Директор із докором подивився на неї і сам відчинив двері, оббиті штучною шкірою. Жестом запросив учнів у кабінет. Вони були тут уже кілька разів, але за власним бажанням. Оздоблення кабінету віддавало дешевим шиком — наскільки дозволяли скромні фінанси школи. Тільки шкіряний диван і два крісла були дійсно гарні.

— Фелікс Полоній, Нет Білецький і Ніка Міцкевич… — сказав Ромашка, показуючи на диван. Сам він сів у крісло навпроти. — Ваша трійця має видатний талант потрапляти в неприємності. Однак цього разу ви справді перестаралися.

Його тон виказував збудження, якого друзі ніколи досі в директора не помічали. Він поклав на низький стіл маленький целофановий пакет. У ньому були три зім’яті недопалки.

— Ти знаєш, що правилами заборонено палити в школі? — Він подивився на Фелікса.

— Я не палю, — відповів приголомшлено хлопець.

— Це навіть не цигарки! Я б краще не знав, що то за зараза.

— Але ми не курили…

— Тоді, може, розкажіть мені, звідки там узялися ваші сліди? — запитав Ромашка, розкладаючи на стільниці кілька фотографій. На брудній підлозі були відбитки черевиків і три затоптані недопалки. — Чітко видно, що ви довгий час крутилися посередині туалету. Що можна там робити вранці о сьомій сорок п’ять? Подивіться сюди. — Директор указав на одну з фотографій. — Тут добре видно, що ти затоптав оті недопалки.

Фелікс завагався. Він міг розповісти про гігантську мухоловку, але тоді виказав би Бутлера. Він не хотів цього робити.

— Ці недопалки там лежали і просто диміли, — відповів він. — Ми їх погасили.

— Милий хлопчику, я не знаю людини, яка з власної волі гасить чужі цигарки.

— Значить, мене вичитують за те, що я добре вихований? — обурився Фелікс. — Правилами не заборонено затоптувати недопалки! Навіть пропонується дбати про порядок на території школи!

— Покажи, що у тебе в кишенях, — зажадав директор.

Фелікс неохоче виклав на стіл уміст усіх своїх кишень.

— Ага! — переможно вигукнув Ромашка, витягуючи з купи дрібниць металеву запальничку. — Навіщо тобі запальничка, якщо ти не палиш?

— Мені важко це пояснити зараз, але вона іноді може стати в пригоді…

— Я не бачу жодного іншого пояснення, навіщо учень носить запальничку в школі!

З-за дверей, що з’єднували кабінет із секретаріатом, пролунав приглушений телефонний дзвінок.

— Там чітко видно відбитки черевиків вашої трійці, — сказав директор, — і великі черевики на пласкій підошві. Це, певно, дилер. Якщо скажете, хто він, може, я не буду таким суворим.

Друзі мовчали, а телефон продовжував дзвонити. Хеленка не могла підняти слухавку, бо свіжий лак на нігтях ще не висох. Ромашка подивився на двері і стиснув кулаки.

— Ти, напевно, давно куриш, — звернувся він до Нета, який неприродно випростався, немов його вдарило блискавкою. — Ти занадто худий, і волосся в тебе таке… дивне.

Нет не міг вичавити з себе ані слова. Він хотів знизати плечима, але з цього вийшло якесь смикання.

— Ну ось… — Директор похитав головою.

— Вибачте, але ми нічого поганого не зробили, — промовив Фелікс. — Ці фотографії доводять тільки те, що ми були в цьому туалеті. А це не заборонено.

— Правда? А зараз ти, молода леді, — Ромашка вказав пальцем на Ніку, — поясниш мені, що робила в чоловічому туалеті.

Ніка розгубилася. Вона відкрила рот, але тут же його закрила. Вона теж не хотіла розповідати правду, а нічого іншого не могла придумати. Телефон нарешті перестав дзвонити.

— Ці фотографії доводять тільки те, що там були її черевики, — видушив із себе Нет.

Ніка заплющила очі, відчуваючи, що зараз почнеться. Ромашка почервонів і підхопився з крісла.

— Досить! — гаркнув він, пригрозивши пальцем. Його голос став писклявим. — Ви відсторонені. Завтра на великій перерві хочу бачити вас разом з батьками! А зараз геть із мого кабінету! І зі школи теж! ! ! А ваші речі залишаться тут… до з’ясування!

Вони зірвалися з дивана і вибігли з кабінету, вилетіли зі школи і зупинилися лишень на тротуарі.

— Ну він і оскаженів. — Нет сховав у кишені тремтливі руки. — Він же не викине нас? Наші предки платять внески.

Друзі перезирнулися, не знаючи, що сказати або зробити.

— Ходімо в «Зайві калорії», — запропонував Фелікс. — Трохи прийдемо до тями.

Вони перейшли вулицю, штовхнули двері з маленькими кольоровими скельцями і зайшли в затишне приміщення. Темні дерев’яні панелі, пастельні шпалери та маленькі лампи в абажурах надавали інтер’єру вигляду англійського пабу. Це було гарне місце для того, щоб заспокоїтися. Пані Бася, господиня кав’ярні, усміхнулася їм і одразу ж почала готувати гарячий шоколад.

— Ну ти шляхетний. — Нет похитав головою, коли вони сіли за свій улюблений столик у кутку. — Бутлера ж не виганяють. Можна було про все розповісти. У нього забрали б тільки тих чудовиськ.

— Якось… не зміг, — відповів Фелікс. — Ти теж міг усе розповісти.

— У мене сталося коротке замикання в мізках, і я нічого не зміг із себе видушити.

 — Ну а потім, коли вже видушив… — зітхнула Ніка.

Нет утупився в стіл.

— Але щоб Четвер улаштував нам таке… — буркнув він.

— Це не його провина, — заперечила Ніка. — Він просто збирав докази.

— Хоча б журналістка ні про що не довідалася, — буркнув Фелікс. — Бо тоді в неї точно буде сенсація.

— Мене дуже цікавить, — додав Нет, — коли мені повернуть комп’ютер.

Пані Бася підійшла до столу з тацею і поставила перед ними чашки з шоколадом, над яким підіймалася пара.

— Що за вирази облич? — зауважила вона. — Якісь проблеми?

Вони кивнули. Пані Бася була надзвичайно мила. Довге світле волосся діставало майже до поясу і контрастувало з чорним светром та чорною спідницею. У Фелікса таке волосся завжди асоціювалося з ангельською добротою. Коли він був маленьким, у мами була саме така зачіска. Потім вона підстригла волосся, стала директоркою і вже ніколи ні на що не мала часу.

Пані Бася подивилася на них, чекаючи, що вони ще скажуть.

— Ви не повірите, — нарешті відгукнулася Ніка. — Учора ввечері я б теж не повірила в таке.

— Так чи інакше, дайте знати, якщо знадобиться якась допомога, — усміхнулася вона і пішла прийняти замовлення від нового відвідувача.

Раптом на край столика сів чорний метелик. Він повільно вимахував крилами. Ніка подивилась на нього і здригнулась.

— Це тільки чорний метелик, — сказав Нет, — не Дарт Вейдер і не Вершник без голови.

— Це перший метелик, якого я побачила цієї весни, — пояснила вона. — Якого кольору крила першого метелика, таким буде все літо.

— Найімовірніше, ти вже бачила інших метеликів, — заспокоював її Фелікс. — Білих або золотих…

Ніка похитала головою.

— Метеликів Бутлера на увазі не маю.

— Гаразд, — сказав Нет. — Нічого страшного. Придумаємо якесь виправдання нашій присутності в сортирі. Прийдемо з батьками. Я сподіваюся, що хоча б вони нам повірять…

І тільки зараз він зрозумів, що це означає. Зрозумів це і Фелікс. Вони зі страхом подивилися на Ніку. У неї не було батьків, Ніка була сиротою. Цей факт вона приховувала, щоб мати можливість ходити в цю школу.

Її губи затремтіли, вона готова була розплакатися. Витерла сльози, які потекли по щоках.

— Вони виключать мене й віддадуть в інтернат, — прошепотіла вона. — Але ж так довго все в мене виходило…

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Маленький робот, завдяки якому Манфред брав активну участь у житті сім’ї, привітався з Нетом на порозі будинку. Робот рухався на чотирьох незалежно закріплених колесах. На цих шасі стояв сріблястий корпус, який увінчували дві камери й мікрофони. Це радше була іграшка розміром з маленького песика, але вона давала Манфреду певну свободу.

— У тебе сумний вираз обличчя. — Манфред подивився на хлопця двома об’єктивами камер.

— Звідки знаєш?

— Я навчився розпізнавати людські емоції на підставі міміки.

— Це щось новеньке.

— Було нелегко, — зізнався Манфред, прямуючи за Нетом у його кімнату. — Я спостерігаю за людьми на пішохідних переходах.

Манфред був програмою штучного інтелекту, тобто ШІ, створеною Нетом і його батьком. Він регулював сигнали світлофорів у Варшаві. Як комп’ютерна програма він міг бути в багатьох місцях одночасно, чим постійно й користувався, часто допомагаючи Нетові та його друзям виплутуватися з різних ситуацій. Зрештою, стежити за світлофорами — досить нудне заняття.

— Мушу зізнатися, це не так вже й просто, — промовив Манфред уже з динаміків комп’ютера, що стояв на столі в кімнаті Нета. — Але я вже можу розпізнати настрій людей, яких добре знаю.

— У нас була жахлива розмова з дериком, — зізнався Нет, після чого розповів усю історію. Навіть про батьків Ніки, тому що Манфред давно про все знав.

— У мене немає досвіду в таких справах, — сказав Манфред, коли хлопець закінчив. — Напевне, я нічого не зможу тобі порадити.

Нет покивав і пішов до вітальні. Тато сидів на дивані з ноутбуком, тоншим за шкільний зошит. Це був високий худий чоловік із русявим волоссям, таким самим безладним, як і в Нета. З неймовірною швидкістю він набирав щось на клавіатурі.

— Тату, — промовив Нет, — треба поговорити.

— Починай сміливо, слухаю.

— У школі ми з Феліксом і Нікою випадково опинилися в туалеті. Потім у тому самому туалеті знайшли три недопалки.

— Звідки вони дізналися, що це ви?

— Але це не ми! Ми тільки там були… Вони сфотографували відбитки наших черевиків.

Тато хвилинку став повільніше стукати по клавішах, але потім повернувся до звичного темпу.

— Сфотографували відбитки ваших черевиків? У вас там шкільний відділ ФБР? — запитав він з іронією. — А скажи мені, що ви робили в тому туалеті?

— Тату, ти не повіриш, якщо я розповім.

— Дозволь мені самому це вирішувати.

— Хочеш почути всю правду, без прикрас?

— Я віддаю перевагу голим фактам.

Нет розвів руками і промовив на одному диханні:

— Ми допомагали вчителю біології впоратися з гігантською хижою мухоловкою, яка намагалася зжерти нашу математичку.

— Осла несе мурашка, старається, хоч важко[1], — спокійно проказав тато, не відриваючись від роботи. — А тепер, будь ласка, прикрашену версію. А краще розкажи, що сталося насправді.

Нет похнюпився.

— Ти волієш, щоб я придумав якусь маячню, яка звучала б нормально? Типу: «Я заляпав штани гірчицею і відпирав їх в умивальнику»?

— Я волію правду, що звучить нормально. — Тато все ж відклав ноутбук і грізно подивився на сина. — Ти бачив колись двадцятирічних хлопців, висохлих, як вісімдесятилітні дідугани? Коли я був у твоєму віці, мені теж трапилося викурити двійко дивних штук, але, на щастя, мій батько, а твій дідусь вчасно вправив мені мізки. Це сьогодні не модно, але завдяки застосуванню фізичного покарання ми живемо тут, а не в клініці для наркоманів.

— Тату… ми нічого не курили.

— Тоді звідки ці галюцинації про величезну рослину?

— О Боже! Це не галюцинації…

Нет зітхнув і сів поруч із татом. Як пояснити комусь незнайомому з професором Бутлером його експерименти?

— Синку… — сказав тато після коротких роздумів. — Ми з мамою намагаємося ставитися до тебе серйозно. Тобі не подобається твоє ім’я, тому ми називаємо тебе Нетом. Ми погодилися не втручатися в те, що ти робиш на своєму комп’ютері. Ти не мусиш до сутінків повертатися додому. Ми довіряємо тобі, але натомість очікуємо того ж самого.

— Тату, я говорю правду. Я не брешу.

— Скажи, ти сам би повірив у цю історію?

— А ти повірив би, якби я розповів, що на мене напала побутова техніка, яка перетворилася на величезного робота-вбивцю[2]?

Тато подивився на сина і голосно зітхнув.

— Ну добре, розкажи мені, що сталось з тією рослиною…

* * *

Наступного дня після великої перерви друзі зустрілися на ґанку перед школою. Ніка здавалася повністю зломленою, навіть одяглася в стилі, відповідному до настрою: до джинсової курточки надягла чорну спідницю. До того ж розпустила своє кучеряве волосся, немов хотіла за ним сховатися. Фелікс був сумний, а от Нет мав такий вигляд, ніби завтра повинні були початися канікули.

— І чого ти такий щасливий? — Фелікс понуро подивився на нього.

— Тиждень вихідних! Повний релакс. Я вже був у двох ігрових клубах. Ви повинні піти зі мною. Може, сьогодні, після розмови? Або пограємо в мережі у якусь стрілялку.

— Я не в настрої. А як удома?

Нет махнув рукою.

— Норм. Розповів про все татові, і той сказав, що в директора немає доказів. Не турбуйся, — заспокоїв він Ніку. — Тато погодився виступити як представник твого тата.

— Ти розповів йому?! — перелякано запитала Ніка.

— Ти що! Я сказав, що ми хочемо врятувати тебе від прочуханки. Будемо триматися твоєї старої версії. Офіційно твій старий живий, тільки занедбав тебе.

— Дякую, — вдячно усміхнулася вона. — Сподіваюся, це проканає.

Від самого початку навчального року Ніка прикидалася, що в її тата проблеми з алкоголем і він пізно повертається додому. Вона намагалася приховати факт його смерті. Досі їй це вдавалося, правду знали лише Фелікс, Нет і Манфред.

— Йому, напевно, доведеться виступити представником і моїх батьків, — зітхнув Фелікс. — Мама не зможе відлучитися з роботи. Попросила їй усе коротко розповісти. Сказала, що вірить мені і хотіла б, щоб я дав Ромашці її електронну адресу. Тато сидить на морі і проводить якісь таємні експерименти, тому не приїде.

— Особисто я думаю, що Ромашка розлютиться, — сказала Ніка. — Але в нас усе одно немає виходу.

— Мій тато злостійкий, — сказав Нет.

До школи під’їхав не першої молодості темно-синій «Сааб», що потребував солідного миття. З машини вийшов тато Нета.

— Тато каже, що автомобіль для того, щоб на ньому їздити, а не мити його, — буркнув, виправдовуючись, Нет.

Пан Білецький був одягнений не дуже стильно. До джинсів і футболки він додав мішкуватий лляний піджак. Він привітався з дітьми. Усі разом вони зайшли в школу і попрямували до секретаріату.

— Ааа… — Хеленка дивилася то на свої нігті, то на інтерком. — А ви можете натиснути червону кнопочку?

Тато Нета підійшов до столу, усміхнувся їй і натиснув червону кнопку.

— Так, дорогенька? — пролунав із динаміка голос Ромашки.

— Прийшли Фелікс, Нет і Ніка з батьками… з батьком.

— Так, нехай заходять, я готовий.

— Цікаво, він знає, що його всі чують? — тихо запитав Нет.

— А тепер можете натиснути чорну кнопочку? — попросила секретарка.

— Що я повинен нати… — Директор не закінчив, тому що Нетів тато натиснув на чорну кнопку. Хеленка вдячно усміхнулася.

— На лаки була знижка, — пояснила вона, дивлячись на Нетового тата, як на плакат із Бредом Пітом. — Ох! Ви повинні самі відчинити двері. Довго сохне…

Тато відчинив двері і пропустив дітей першими.

— Директор магістр-інженер Юліуш Ромашка, — відрекомендувався директор, крокуючи від столу з простягнутою рукою. Сьогодні він був одягнений у кремовий костюм з помаранчевим метеликом і синю сорочку.

— Марек Білецький, — тато потиснув його руку.

— Прошу, сідайте, почекаємо інших батьків. — Директор показав на диван.

— Вони не зможуть прийти, — відповів Нетів тато. Він не збирався сідати. — Вам доведеться обмежитися мною.

Ромашка завмер з рукою, простягнутою в бік дивана.

— Як не зможуть прийти? — повторив він із жахом.

— Я за них. Ми добре знайомі, так що я все їм передам, кожне слово.

— Я не можу розмовляти з вами про Фелікса і Ніку. Це серйозна справа.

— Ясно, що серйозна, — погодився пан Білецький, змінюючи тон на більш грізний. — Ви звинувачуєте мого сина і його друзів на підставі кількох нечітких фотографій.

— Вони чіткі… — розгубився директор.

— Нечіткі!

Ромашка занервував. На його одутлому обличчі з’явився вираз іще більшої розгубленості. Він сподівався на вибачення й запевнення, що такого більше не повториться.

— Ви знаєте, що означає «наклеп»? — продовжував пан Білецький.

— У мене є свідок. — Директор повернув ініціативу. — Одна з учениць підтвердила, що Фелікс, Нет і Ніка курили в туалеті.

Друзі відчули себе так, немов їх ударили.

— Там нікого не було, — тихо заперечила Ніка.

— Це надійний свідок? — запитав тато Нета. — Що ця учениця робила в чоловічому туалеті?

— Я не можу видавати жодних деталей, що стосуються її особи. Етика забороняє… І сталася ще одна подія, не менш важлива. Може, ви все ж сядете? — попросив директор і поклав на стіл журнал.

Він розгорнув журнал і подивився на обличчя відвідувачів, чекаючи їхньої реакції. Навпроти прізвищ трьох друзів кілька оцінок було витерто, а на їхніх місцях вписано шістки.

Діти і тато Нета ошелешено дивилися на це. Нарешті всі повільно сіли.

— Учні не можуть відповідати за стан журналу, якщо його зберігає хтось інший, — промовив пан Білецький, але без колишньої енергії. — Кожен має до нього доступ.

— Тільки оцінки Фелікса, Нета і Ніки виправлено, — заявив директор. — Змінено навіть оцінки в комп’ютерній базі даних. Доступ до шкільного комп’ютера захищений учителем Ефтіпі, відомим фахівцем у цій сфері. — Нет видав дивний звук, схожий на здавлений кашель. — Зламати захист міг тільки хтось дуже розумний, а я вже знаю, що ваш син — хакер. — Ромашка встав і приніс зі свого столу ноутбук Нета.

— Ви спробували зламати чужий комп’ютер? — запитав з перебільшеним жахом Нетів тато.

— Е-е-е-е… Ні. Ми з комісією перевірили тільки вміст їхніх рюкзаків.

— Скільки часу ви самі перебували з цими рюкзаками до того, як зібралася комісія?

— Який це має стосунок до справи?! — почав Ромашка нетерпляче. — Ми нічого в них не знайшли, якщо ви це маєте на увазі.

— Тоді звідки думка, що мій син — хакер?

— Ну, він же носить із собою комп’ютер.

— Ви не користуєтеся комп’ютером щодня?

— Я не люблю комп’ютерні ігри. Я серйозна людина.

— Комп’ютер служить не тільки для комп’ютерних ігор… — Тато Нета похитав головою, намагаючись не заходити в подальшу дискусію з цього приводу. — Що ви маєте намір робити?

— Мені дуже шкода. — Ромашка випростався і продовжив офіційним тоном: — Рішенням педагогічної ради Фелікс, Нет і Ніка поки що звільняються від занять на тиждень. А тим часом ми перевіримо всі аспекти цих двох справ і вирішимо, що буде далі. Гм… це все, що я хотів вам сказати.

Він встав, даючи зрозуміти, що розмову закінчено.

— Тату! Ти ж у це не віриш? — запитав Нет, коли вони вийшли надвір. — У мене половина твоїх генів! Ти думаєш, твій син такий кретин, щоб поставити собі шістки з географії та польської? Усі знають, що в мене дислексія!

Тато зупинився перед своїм старим автомобілем і потер обличчя руками.

— Сідайте, відвезу вас додому.

Вони сіли і пристебнули ремені. Спочатку поїхали в напрямку району Прага, до будинку Ніки.

— Навіть якби ми таке зробили, — відгукнувся через кілька кілометрів Фелікс, — то не в такий примітивний спосіб.

Але пан Білецький не відповів. За всю дорогу він не промовив жодного слова.

* * *

Нет мешкав з батьками в пентхаусі, тобто в квартирі на останньому поверсі висотки. Апартаменти займали весь поверх, навіть два, тому що в їдальню, кухню та зимовий сад, розміщений у заскленому павільйоні на даху будівлі, потрібно було підніматися сходами. Більшу частину даху займав сад, який мав такий вигляд, який зазвичай має доглянутий сад біля будинку: газон, кущі та невеликі дерева. Тільки цей сад розташовувався в ста метрах над землею. Краєвид звідти був неймовірний, особливо на хмарочоси центру Варшави, але така локалізація мала й мінуси. Гра у футбол, наприклад, завжди закінчувалася після першого ауту.

Один із павільйонів був двоярусним, там розташовувалась мамина майстерня. Завдяки заскленим аж до підлоги стінам мама, працюючи, милувалася фантастичним краєвидом. Вона була художницею, могла цілими годинами, сидячи на високому стільчику, вкривати полотно кольоровими плямами. Залежно від настрою вона пила червоне вино з пузатого келиха або сильно розведену каву з великого кухля.

Нет сходами піднявся в майстерню. Мама була в улюбленому одязі — заляпаній футболці та джинсах також у кольорових плямах. Чорне волосся вона перев’язала гумкою. Дивно, але замість кави або вина на столику стояла склянка з вишневим соком. Нет цьомнув маму в щоку і всівся на дивані, біля купи зім’ятих начерків. Мама тільки-но закінчила величезну картину, вищу за неї. Вона нахилялася до самої підлоги, щоб поставити одну маленьку цятку, а через секунду ставала навшпиньки, щоб додати акуратний штришок зверху. Нет точно не успадкував від мами здібностей до малювання, бо навіть не розумів, що являє собою картина. Те, що картина готова, він зрозумів за кількістю фарби, накладеної на полотно. Він нахилив голову і спробував угадати, що бачить. Трохи було схоже на кита, трохи на гірське озеро, але це могла бути і пляма олії на асфальті. Він не питав маму, адже вона завжди відповідала, мовляв, у її картинах кожен бачить те, що хоче. Він примружив очі й остаточно вирішив, що це пляма олії.

— Тато мені все розповів, — відгукнулася мама, не припиняючи роботи.

Вона додала кілька жовтих рисок на чорній фігурі. Тоді це не пляма, вирішив Нет. Може, зябра кита?

— Ти не виправляв тих оцінок, — протягнула мама. — Тебе ніколи не хвилювали бали.

«Кіт — ссавець, і в нього немає зябер, — нагадав собі Нет. — А може, це товста акула?»

— Ну і ти не настільки дурний, щоби вписати собі шістку з польської, — сказала мама, розбризкуючи трохи блакитної фарби на середину картини.

Нет уже зовсім не мав поняття, що мама намалювала.

— Із цими наркотиками я була не впевнена, але тато мене переконав, що ти нічого не куриш.

На картині з’явилася велика червона крапля. Мама ковтнула соку і сказала:

— Думаю, ти повинен з ним поговорити і розвіяти його сумніви. Цього не видно, але його дуже стурбувала сьогоднішня розмова з директором.

Вона міцно обійняла сина й поцілувала в чоло. Нет зітхнув і поплентався сходами в зал. Квартира була обставлена по-сучасному, мінімалістично. Вона більше нагадувала модний офіс, у якому замість нормальних стін простір поділено ажурними стелажами й низькими перегородками.

Тато лежав на дивані і читав «Ідеальну недосконалість»[3].

— Тату… — Нет сів у крісло навпроти дивана. — Ти справді вважаєш, що я б поставив собі шістку з польської?

Тато продовжував читати, вдаючи, що не помітив присутності сина.

— Четвірку ще хай… але шістку? — продовжив Нет. — А щодо тих недопалків — ти більше довіряєш якійсь незнайомій дівчині, а не мені?

Тато не відклав книжки, але Нет зауважив, що він перестав водити очима по рядках.

— До того ж польську викладає наша Йоля, вона наша кураторка, пам’ятає кожну оцінку і знає про мою дислексію.

— Скажи, що б ти подумав на моєму місці? — Тато відклав книжку і сів. — Я приходжу в школу для розмови про якісь сліди, дивні докази, а тут з’ясовується, що є свідок, який бачив, як ви курили.

— Це якась дівчина, а не свідок…

— Не перебивай. Потім я дізнаюся, що в журналі виправлено тільки ваші оцінки. Чи хтось із класу, крім тебе, розбирається в мережевому захисті настільки, що зміг дістатися до оцінок?

— Тату… Перевір сам. Наш інформатик — повний профан. Він не знається на захисті даних.

Тато встав і пішов до кабінету, відокремленого від решти приміщень перегородкою з матового скла. На стільниці, що тяглася вздовж двох стін під вікнами, стояло кілька комп’ютерів. Він сів перед одним з них і набрав адресу шкільного сервера. Він роздивився сайт, а потім почав стукати по клавіатурі в неймовірному темпі.

— Ти маєш рацію, — сказав він через хвилину. — Я увійшов за три секунди. Ти думаєш, хтось це зробив, щоб вам нашкодити?

— То ти мені віриш? — зрадів Нет.

— Припустімо, що так. Але це не змінює того факту, що у вас серйозні проблеми. Це може бути для вас важким випробуванням.

— Я загартований. Досить того, що ти підтримуєш мене і не хочеш робити мені медичну довідку про дислексію. — Нет гірко посміхнувся. — Така довідка звільнить мене від написання тестів з орфографії.

— Потрібно працювати над собою, а не скаржитися, синку.

— Тиждень перерви в навчанні… — Нет не здавався засмученим. — Якось надолужимо.

— Річ не в тижні. Ти не думаєш, що педрада може відрахувати вас зі школи?

* * *

Фелікс і Нет обговорили ситуацію телефоном і дійшли висновку, що ситуація серйозна й вимагає серйозної наради. У Ніки не було телефону, тому вони поїхали до неї на автобусі.

Сонце пробивалося через імлу, що вкривала небо, але було тепло. Ніка мешкала в маленькій, півторакімнатній квартирі в районі варшавської Праги. Вуличкою з бруківкою, трамвайними коліями та павутиною електричних дротів, розтягнутих на стінах, хлопці дійшли до типової наріжної кам’яниці з круглим еркером, який вінчав загострений дах. Про домофон тут ніхто не чув, а старі двері були відчинені й мали такий вигляд, наче їх ніхто ніколи не зачиняв. З легким страхом вони піднялися темними сходами на четвертий поверх. Фелікс натиснув на кнопку дзвінка.

— Хто там? — через мить пролунав голос з-за дверей.

— Це ми, — відповів Нет. — Відмикай, тут страшно…

Клацнув замок, двері відчинились, і хлопці швидко прослизнули всередину. Дівчина була одягнена в старий, розтягнутий спортивний костюм і капці. Вона винувато усміхнулася.

— Не впізнаю тебе в цих тихоходах, — сказав Нет, розглядаючи її взуття.

Квартира Ніки була дійсно півторакімнатною. Посередині великої кімнати стояв стіл і три стільці. Найсоліднішим предметом меблів була величезна стара шафа. Під протилежною стіною стояв диван. Роль кухні виконували стара газова плита, рядок шафок і рукомийник. У кутку зали три сходинки вели до еркера, у якому і розташовувалась напівкімната. Вона була кругла, вікно на половину стіни. Тут розміщувалися маленький письмовий стіл, дерев’яний стілець, вузька шафа та кілька книжкових полиць. У цьому приміщенні використовувався кожен сантиметр підлоги і стін, заставлений поличками, шафками, картинками й вішачками. Але було дуже затишно.

— Сідайте, — запросила дівчина. — Чаю хочете?

— Спасибі, ні, — відповів Фелікс. — Треба поговорити.

Вони сіли за стіл. Ніка зсунула вбік стос книжок і кілька жовтих ручок.

— Нам навіть не задали домашнього завдання, тому я надолужую «хвости» з літератури, — пояснила вона.

— Ти вже обідала? — запитав Нет.

— Так, — Ніка почервоніла.

Хлопці зрозуміли, що це неправда.

— Ну а ми — ні! — задоволений Нет витяг із рюкзака паперовий пакет і дістав з нього три великі гамбургери. — Можеш із нами поїсти, щоб ми не виглядали безглуздо. — Він розгорнув свій гамбургер. — Мій тато каже, що нас можуть витурити зі школи.

— Але саме цього разу ми нічого не зробили, — сумно додав Фелікс, критично розглядаючи свій гамбургер. — Шкода, що мій тато поїхав.

— А мама? — запитала Ніка, приміряючись до гамбургера.

— Якщо їй доведеться відпроситися з роботи, вона буде такою злою, влаштує скандал Ромашці й не дасть йому вставити ані слова. Тоді нас точно турнуть зі школи.

— Моя, навпаки, занадто добра, — з повним ротом сказав Нет. — Але ми можемо найняти якогось актора, щоб він зіграв роль батька Ніки. Адже в нього ніхто не вимагатиме паспорта. Може, Богуслав Лінда? Він колись грав тата… Ні, дерик його впізнає… Гаразд, безглузда ідея. Краще наймемо адвоката для переговорів з дирекцією.

— Ну, не знаю… — Дівчина похитала головою. — Може, вистачить твого тата. Він виконав свою роль зовсім непогано.

— Думаю, це якась організована змова, — додав Фелікс. — Такі збіги дуже підозрілі. З того моменту, як якась учениця набрехала директору про те, що бачила нас, усе це перестало мені здаватися випадковістю.

— А може, виправимо оцінки всім? — вигукнув Нет. — Таким самим чином.

— Думаю, зараз вони краще стежать за журналами. — Фелікс не поділяв Нетового ентузіазму. — Якщо нас помітять біля учительської, то нам уже нічого не допоможе. Так чи інакше, у нас є п’ять днів, щоб довести свою невинуватість.

— Я завжди думав, що у вільній країні кожен невинуватий, доки не доведено його вину, — буркнув Нет. — Закладаюся, що Манфред навтикав Ромашці за спробу зламати мій комп’ютер, і це його розлютило.

Одна з версій Манфреда постійно перебувала в ноутбуці Нета і часом синхронізувалася з іншими версіями, щоб мати ті самі спогади.

Фелікс підвівся і обійшов стіл, ніби випадково заглядаючи в напівкімнату. Там стояло кілька картонних ящиків. Один з них був відкритий і доверху наповнений жовтими ручками. Він хотів запитати про них Ніку, але передумав, повернувся до столу і мовчки сів.

— Може, пора замислитися над тим, хто міг це зробити, — запропонувала Ніка, кидаючи напружений погляд у бік ящиків.

— Марцель, — одразу ж запропонував Нет. — Напевно, хтось йому розповів, що фільм, у якому він тікає від великого плюшевого месника, — наших рук справа.

— Можливо… — сказав Фелікс. — Але інтелект — не його риса. Такі, як він, обирають найпростіші рішення. Він почекав би нас після школи… Де зберігаються оцінки? У журналі, в базі даних комп’ютера і в особистих записах кожного вчителя. Де ще?

— Якщо Ефтіпі знає хоча б основи захисту даних, то є ще бекап, — додав Нет. — Найімовірніше, автоматичний.

— Що таке «бекап»? — запитала Ніка.

— Резервна копія, на випадок коли оригінальні дані пропали. Якби я не копіював даних… Гаразд, це не має значення…

— Якщо порівняти резервну копію з реальними оцінками, то ми могли б знайти відмінності? — запитав Фелікс.

— Саме так, — відповів Нет. — Але навіщо?

— Можна буде побачити, чиї ще оцінки змінилися, крім наших.

— Ромашка викликав тільки нас…

— Перевір, — наполягав Фелікс. — Це може навести на якийсь слід.

Нет витер рот серветкою та поліз у рюкзак по ноутбук. Рукавом він протер комп’ютер, немов хотів позбутися відбитків пальців директора. Потім підняв кришку й увімкнув його. Ніка в цей час сходила в напівкімнату і закрила ящик з ручками.

— Привіт! — озвався Манфред. — Радий вас бачити.

— Ми тебе теж, — відповів Нет, — але… саме зараз ми обговорювали одну важливу справу. Мені потрібно дещо перевірити.

— Скажи що, і я одразу ж перевірю.

— Дякую, але я не хочу втрачати навички.

— Крім того, у мене є дещо для вас цікаве.

— Манфреде! Потім поговоримо. Відключись на хвилинку.

— Добре, добре… Ні то ні… мене вже немає.

Нет з’єднав комп’ютер зі старим мобільним телефоном і почав вистукувати на клавіатурі. Друзі бачили тільки миготливі віконця і рядки тексту. Вони вже звикли до того, що коли справа стосується Нета і комп’ютера, то все робиться разів у десять швидше, ніж потрібно.

— Я вже скачав файл, — відгукнувся він через хвилину. — Це оцінки всієї школи з початку семестру. Зараз тільки потрібно знайти відмінності.

Він ввів ще кілька команд. На екрані сформувалися дві колонки цифр. Програма швидко знайшла рядки, які відрізнялися. Їх було п’ять.

— Хай йому чорт! — вигукнув Нет. — Ти правий! Це Ламберт і… Аурелія! Ось, будь ласка… Я десь читав, що, коли немає ворогів, це означає, що у твоєму житті нічого не відбувається… Це було спокусливо. Вони підставили нас і, користуючись нагодою, підняли собі середній бал.

— Навпаки, — запротестувала Ніка. — Вони підняли собі бал, а нас, користуючись нагодою, підставили, щоб замести сліди… Ні, зачекайте! Ми робимо ту саму помилку, що й директор. Звинувачуємо їх без доказів.

— Як це?! — здивувався Нет. — Ти зараз дивишся на докази! Ти думаєш, що тут багатошарова змова? Подвійний блеф? Хтось сховався за Ламберта й Аурелію, а їх сховав за нас? Я в це не вірю…

— Ти говориш так само, як Ромашка! — вигукнула Ніка.

— Ти ж не любиш Аурелію.

— Так, але йдеться про справедливість!

— Припиніть! — перервав Фелікс. — Через який предмет Аурелія найбільше переймалась?

— Польська та історія, — відповіла Ніка трохи ображено.

— А оцінки змінено з фізики та математики. — Фелікс показав на екран. — Із цих предметів у неї були трійки, вона не напружувалась, а зараз четвірки. Ламберт переживав за інформатику, математику й фізику. Подивіться, саме з цих предметів у нього стали кращими оцінки. Думаю, це зробив Ламберт, без участі Аурелії.

— Вона ж не любить Ніку, — зауважив Нет. — У неї була б причина.

— Зате тебе вона любить, — буркнула з іронією Ніка.

— Думаю, Ламберт сам виправив свої оцінки, — сказав Фелікс, — а при нагоді підняв їх Аурелії, тому що вона йому… подобається. Тільки він не знав, з яких предметів піднімати, тому вибрав найнижчі, з фізики і матеми. А нас він навмисне втягнув, щоб замести сліди.

— Останнім часом у нас були проблеми, — визнав Нет. — Він знав, що Ромашка нам не повірить. Але… оцінки Ламберта не виправлено в журналі!

— Може, свої він виправив так, щоб було непомітно? Ми повинні це з’ясувати.

— Якщо я правильно зрозумів. — Нет невпевнено подивився на друзів. — Ти пропонуєш, щоб ми дійсно викрали журнал? Три хвилини тому ти казав, що цей спосіб ще сильніше втопить нас.

— Обставини змінились. Це найкращий варіант, щоб довести нашу невинуватість. Але доведеться ризикнути.

— Якщо це справді він, — Ніка похитала головою, — то він справжня гнида…

Хлопці перезирнулися, а Нет сказав:

— Ми давно це знаємо.

— Зачекайте… — Ніка насупила брови. — Якась дівчина сказала Ромашці, що бачила, як ми курили в туалеті.

— Думаєш, це Аурелія? — запитав Нет.

— Вони розділили завдання. Ламберт змінив оцінки, а вона набрехала Ромашці.

— А ти говорила, що вона мене любить…

— Нелюбов до мене була сильнішою… Зараз краще подумаємо, як довести, що це не наші недопалки.

Певний час було тихо. За вікном проїхав трамвай, і весь будинок затремтів.

— Дійсно, важко довести, що чогось не робив, — промовив Нет. — Це нечесно!

— Якщо я можу вже повернутися, — відгукнувся Манфред, — то хотів би зауважити, що ваша розмова звернула не туди.

— Це чому?

— Ви, як завжди, не хочете мене слухати. Тим часом я маю певні матеріали, які можуть змінити ваш погляд на цю справу. У мене є запис того, що відбувалося в кабінеті директора.

Усі троє подивилися на комп’ютер.

— І ти тільки зараз про це говориш? — вигукнув Нет.

— Я намагався раніше, але ти сказав мені відключитись. І лише хвилину тому я поговорив з тією моєю версією, яка розповіла про ваші проблеми. Я ж не повинен нагадувати, що одночасно присутній в декількох місцях? Я на ноутбуці не знаю, що роблю на твоєму домашньому комп’ютері. Тобто знаю, але тільки після синхронізації.

— Ромашка намагався зламати тебе?

— Так, але я його відрадив. Словесно. Здавалося, це вибило його з колії… Ну, не має значення. Суть у тому, що він залишив комп’ютер на столі, тому я все бачив. Звуку не записував, щоб не витрачати місце. Хочу нагадати, що ти накидав стільки mp3-файлів, що мені розвернутися ніде. Я почуваюся так, ніби живу на заваленому непотребом складі. Залізь коли-небудь у забиту шафу і відчуєш, як це приємно.

— Добре, добре. Щось із цим зроблю.

— Як пам’ятаю, ти завжди так кажеш. І, до речі, я видалив кілька ігор.

— Та ти що…

— Я зрозумів, що ця справа важливіша.

Перші кілька хвилин на екрані було видно Ромашку, який намагався щось набирати на клавіатурі. При цьому він висував язика, як дитина, яка будує щось хитромудре з кубиків. Було помітно, що він дедалі більше біситься. Він щось говорив комп’ютеру, але невідомо, що саме. Потім Манфред перемотав запис до моменту, коли в кабінет зайшла висока рудоволоса дівчина, одягнена в чорну спідницю і білу блузку. Вона здавалася старшою, ніж учениця гімназії.

— Звук потрібно було записати… — буркнув Нет. — Невідомо, що вона говорить.

— Зауважу, що ви не поінформували мене про свої проблеми. — У голосі Манфреда було чути натяк на образу. — Я записав це через звичайну цікавість. Розмірковував, що я роблю в кабінеті директора.

— Вибач, — сказала Ніка. — Це все сталося так швидко.

Дівчина на екрані попрощалася з Ромашкою і вийшла. Директор здавався сумним. Він сів на диван і втупився в стіну, не рухаючись.

— І скільки він так сидітиме? — через хвилину запитав Нет.

— Вибачте, — схаменувся Манфред і затемнив екран. — Це був… останній кадр запису. Саме тоді закінчилося місце на диску. Далі я міг стерти тільки власну пам’ять.

— Це якась параноя! — Нет схопився за голову. — Навколо нас самі вороги.

— Я звідкись знаю цю дівчину, — сказала Ніка, поклавши руки на стіл.

Фелікс підняв її долоню. У неї були опухлі пальці.

— Це… нічого. — Вона сховала руки під стіл і опустила очі.

— Повернуся додому і застану там наркологічну бригаду, яка нишпорить у моїй кімнаті, — вів далі Нет.

— Вона з третього класу… — сказала Ніка, встаючи і ховаючи руки за спину.

— Розпорють моє улюблене крісло, очистять мої диски, виллють мамину фарбу на підлогу…

— Вона… занадто гарна, щоб водитися з такою дрібною гнидою, як Ламберт.

— Квіти повитягають із горщиків, перекопають сад, борошно змішають із цукром, це буде по всій кухні…

— Та годі вже… — попросив Фелікс.

Запанувала тиша. Ввімкнувся і загудів холодильник.

— Думаю, Ромашка нас любить, — сказала Ніка. Вона сіла, але руки тримала на колінах під столом.

— Він знайшов специфічний спосіб показати це, — поглузував Нет.

— Він засмутився, коли дізнався, про кого говорить ця дівчина.

— Він засмутився, коли дізнався, що в його школі курять щось гірше, ніж цигарки.

— Ні, він знав про це й раніше. У розмові з нами він був милим, доки ти не ляпнув про мої черевики. Він вважає, що ми його підвели.

— Ну добре, навіть якщо і так, що це змінює? — запитав Нет.

— Якщо Ромашка дозволяє собі маніпулювати, — повільно промовив Фелікс, — ми повинні діяти так само. Вони знову повинні знайти три затоптані недопалки. А якщо вже нам не можна ходити в школу, то висновок простий — це не ми їх там кинули. А отже, і не ми курили минулого разу.

— Ідеальне алібі! — Нет був у захваті. — Як у детективі: у момент скоєння злочину підозрюваний сидів у тюрязі.

— Саме так! Якщо Ромашка знайде три недопалки в тому самому туалеті, то не подумає ж він, що ми прийшли в школу просто покурити.

— Геніально! Манфред може зробити симулятор Ромашки. Ми передбачали б кожен його крок.

— Є тільки одна маленька проблема. — Ніці не подобалася ідея знову прокрастися в школу. — Звідки ми візьмемо три косяки?

— Купимо, — похмуро відповів Фелікс.

— Як усе перевернулося з ніг на голову, — зітхнув Нет. — Ми повинні викрасти журнал, щоб довести, що його не крали. І нам потрібно купити наркотики, щоб довести, що ми їх не купували.

¹ Тато цитує рядки з класичного вірша Яна Бжехви “Na wyspach Bergamutach” («На Берґамутських островах»), що є символом небилиць-нісенітниць. (Прим. ред.)

² Звучить дивно, але це правда. Історію описано в книжці «Фелікс, Нет і Ніка та банда “Невидимих”». (Прим. авт.)

³ Фантастичний роман польського письменника Яцка Дукая. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Коли почало сутеніти, перед кав’ярнею «Зайві калорії» з’явилася худорлява постать у чорному каптурі. Кілька разів вона пройшлася туди-сюди тротуаром, переконуючись, що ніхто за нею не стежить, і нарешті ввійшла всередину. Погляди всіх відвідувачів звернулися на неї. Минуло кілька хвилин, доки Ніка зважилася стягти з голови капюшон. Вона привіталася зі здивованою пані Басею і підійшла до столика, за яким сиділи її друзі. Нет надяг темно-сіру толстовку з капюшоном, а Фелікс — чорну безрукавку з десятком кишень. Ніка на чорну толстовку надягла джинсову курточку. Вона сіла і для конспірації нахилилася до хлопців.

— Купили? — запитала вона напружено.

Нет із кам’яним обличчям кивнув. Він озирнувся і витягнув з кишені маленький пластиковий пакет з трьома самокрутками.

— О Боже! — Вона витріщила на них очі. — Як? Звідки?

— Це чай, загорнутий у промокатку, — пояснив Фелікс.

— Ну й навіщо ти одразу розповів? — Нет мав розчарований вигляд. — У мене вже була напоготові історія про зустріч під мостом із темними особами з чорного джипа…

Ніка подивилася на нього поблажливо.

— Вибачте. — Над столиком нахилився якийсь здоровань. — Можна?

Перелякані діти аж увібрали голови в плечі.

— Можна? — повторив чоловік і, вже не чекаючи дозволу, взяв зі столу коробку сірників з логотипом кав’ярні. Він запалив цигарку і віддав коробку Нетові.

— Ці нерви нас доконають, — видихнув Нет.

— Поки я їхала сюди, то уявила, — почала Ніка, — як ми в туалеті, з підкуреними недопалками, схилилися над журналом, і… тут заходить директор. Отоді ми нізащо в житті не викрутилися б!

— Тому ми й чекаємо, доки всі вийдуть зі школи, — пояснив Нет. — Тільки вже не маскуйся, а то ти ніби чорна шапочка, яка хоче зжерти вовка.

— Це дуже ризикована операція, — зазначив Фелікс. — Ми як Фродо і Сем, котрі несуть перстень у Мордор.

— Тоді я Фродо, — сказав Нет. — А ти можеш бути Семом.

— А я? — автоматично запитала Ніка.

— Ну… — Нет хвилину вагався. — Там був ще Ґолум.

— Не дратуй мене.

— Ви збираєтеся тут курити? — запитала пані Бася, зупиняючись біля них із тацею і трьома кухлями гарячого шоколаду. На її обличчі не було й сліду усмішки.

Друзі подивилися на самокрутки, що лежали на столику. Але було вже пізно їх ховати.

— Це чай, — швидко пояснив Фелікс.

— Чай… — повторила Бася, серйозно дивлячись на них.

Фелікс узяв косяк і сунув їй під ніс.

— “Earl Grey”, — полегшено визначила вона. — Але навіщо ви це зробили?

— Це туристичний набір… — буркнув Фелікс.

— Це заплутана історія, — втрутилася Ніка. — Ви нам не повірите.

Нет тільки тепер помітив, що тримає в руках коробку сірників. Він швидко сховав її в кишеню й дурнувато посміхнувся. Пані Бася похитала головою і поставила перед ними кухлі з шоколадом.

— Тільки не вплутайтеся ні в що погане, — м’яко сказала вона і пішла.

— Може, це приведе нас до ще однієї, уже більшої ТМК? — промовила Ніка.

— Нічого кращого ми не вигадали, — виправдовувався Фелікс, ховаючи чай в одну з кишень. — На жаль, невинність не написана на чолі.

— Ти виглядаєш у цій безрукавці так, немов зібрався на риболовлю, — з посмішкою зауважив Нет.

— Вона дуже практична. У ній багато кишень.

— І в якій з них у тебе черв’яки? — захихотів Нет. — У мене толстовка застібається під шию, до самого носа. Якщо що, мене не впізнають.

— Ти казав, що це я впадаю в очі, — нагадала Ніка.

— Надягай цей капюшон тільки в крайньому разі. Наприклад, коли хтось запитає, навіщо ми йдемо ловити рибу на другому поверсі школи.

Вони допили шоколад, подякували і вийшли на вулицю. Кожен засунув за праве вухо ліхтарик.

— Сьогодні немає жодного футбольного матчу, тож ми повинні бути уважнішими, — сказав Фелікс.

Усі знали, що Сильвестр — завзятий уболівальник.

Діти обійшли школу. Задня хвіртка була зачинена, але досить було її легенько штовхнути, щоб старий замок піддався. Шкільний сад був занедбаний, а старі дерева мали такий вигляд, немов тільки й чекали, щоб кинутися на прибулих. Заросла стежка вела до східців і до задніх дверей, якими майже не користувалися.

— Твоя програма може зациклити зображення з камери? — Фелікс глянув на камеру над дверима.

— Сподіваюся, — відповів Нет. — Я запустив її перед виходом з дому.

Фелікс витягнув з рюкзака універсальний ключ і вставив у замок. Після кількох секунд дзижчання і клацання двері відчинилися. У довгому коридорі, що вів до роздягальні, було темно. Похмурі відгалуження бічних коридорів здавалися входом у драконову печеру. З душею в п’ятах, зі слабким світлом навушних ліхтариків вони дісталися сходів.

У фойє горіло кілька ламп. З-за стійки вахтера телевізор відкидав на стіну блакитні відблиски. Також було видно знайому потилицю Сильвестра. Звук фільму луною відбивався від стін, немов герої вийшли з телевізора і перемовлялися в шкільному фойє.

— Він вирячився в телик, — тихо констатував Нет, — але звук, на жаль, не такий гучний, як під час матчу.

Щоб дістатися до вчительської, досить було звернути в бік бібліотеки. Імовірність того, що Сильвестр туди загляне, була мізерна, але все ж таки була. Коридор вів тільки в бібліотеку, і в разі чого їм нікуди було бігти.

Фелікс рушив першим, за ним Нет і Ніка. Бічний коридор не освітлювався, сюди сягало світло тільки з фойє. Раптово друзі завмерли, почувши віддалене дзижчання. Звук ішов ізсередини будівлі й не нагадував телевізора.

— Це, мабуть, нагорі, — прошепотів Фелікс. — Лампа перегоряє…

— Або протяг… — додав Нет.

Дзижчання стихло. Вони почекали ще кілька хвилин і рушили далі. Професійно проникли в учительську. Двері були, звісно ж, замкнені, але універсальний ключ швидко впорався. Фелікс уже хотів був натиснути на ручку, коли Нет зупинив його.

— Дивись! — прошепотів він і показав на пласку коробочку на стіні. Він відчинив кришку. Усередині була… панель сигналізації.

Діти зітхнули.

— Цього тільки не вистачало, — прошипів Фелікс. — У кімнаті, швидше за все, є датчик руху. Мабуть, його тільки сьогодні встановили.

Нет увімкнув ліхтарик і придивився до клавіатури.

— Чотиризначний код… десять тисяч комбінацій, — швидко порахував він.

— Якщо ввімкнеться сигналізація, ми не встигнемо добігти навіть до сходів, — зауважила Ніка. — Сильвестр нас побачить.

Хлопці уважно розглядали клавіатуру.

— Можна її зламати, — розмірковував Нет уголос. — Якщо тільки у твоєму рюкзаку є плоскогубці, викрутка, дріт і прищіпки. Б’юся об заклад, що є.

— Є, — кивнув Фелікс. — Розібрати його просто, розкодувати теж, якщо тільки в тебе є твій ноутбук. Б’юся об заклад, що є.

— Є, — погодився Нет.

— На жаль, важче буде потім зібрати його докупи. Якщо залишимо сліди, місія провалиться.

Фелікс хвилинку поміркував, потім витягнув з рюкзака ендоскоп — прилад, який довів свою користь уже багато разів. Ендоскоп складався з довгого, досить жорсткого дроту, який закінчувався маленьким об’єктивом і рідкокристалічним екраном. За його допомогою можна було заглядати в різні важкодоступні місця. Фелікс вигнув кінець дроту під прямим кутом, засунув його в щілину під дверима і повернув об’єктивом догори. На екрані вони побачили частину стелі, двері і датчик над ними — маленьку білу коробочку.

— Може, і вийде, — сказав він. — Датчик над дверима й націлений на вікно.

— Ми зможемо прокрастися вздовж стіни?

— Навряд чи. Він побачить нас. Але… — Він знову замислився. — У вас є алюмінієва фольга?

— Ну звісно, чувак, — сказав з перебільшеною іронією Нет. — П’ять рулонів. Постійно з собою ношу, на випадок раптом ти спитаєш.

— У тебе є шоколадка. — Ніка подивилася на Фелікса.

— Справді, — сказав Нет. — Вона постійно лежить у твоєму рюкзаку, на випадок раптом настане черговий льодовиковий період і тобі доведеться діставатися додому.

Фелікс пропустив жарт повз вуха. Він витяг із рюкзака плитку поламаного, вкритого білим нальотом шоколаду і зняв верхній шар упаковки. Критично оглянув потерту алюмінієву фольгу і пригостив друзів шоколадом. Хвилину вони мовчки жували стару шоколадку. Потім Фелікс струсив крихти на підлогу і сформував із фольги щось схоже на…

— Що це? — Нет підняв брови. — Вогнетривкий плащ для хом’яка-пожежника?

— Не цього разу. Це екран для інфрачервоних променів, — пояснив Фелікс. Нет і Ніка запитально дивилися на нього, тому він продовжив: — Сенсор сигналізації працює в інфрачервоному світлі. Пам’ятаєте останній урок фізики? — Вони невпевнено кивнули. — Коли я конструював штучного собаку, то використовував інфрачервоні сенсори, щоб він не натикався на стіни і відрізняв людей від меблів. Я знаю, як це працює. Якщо такий сенсор закрити алюмінієвою фольгою, то вона працюватиме як дзеркало.

— Я можу називати тебе Декстером[4]? — іронічно запитав Нет.

— Сенсор буде дивитися сам на себе, — Фелікс, як завжди, проігнорував іронію друга, — а ми ввійдемо і зможемо вільно пересуватися по кімнаті.

— Ну ти й голова… А ти в цьому впевнений?

— Ні, це тільки теорія, — чесно відповів Фелікс. — Я щойно це придумав. Але ми завжди можемо повернутися додому і просто чекати рішення педагогічної ради.

— Гаразд, — кивнув Нет. — Закутуй цей сенсор!

Фелікс забрався йому на плечі, і вдвох вони стали балансувати біля дверей учительської, як циркова трупа. Фелікс за допомогою вигнутого шматка дроту намагався повісити алюмінієвий «плащ» на датчик, водночас не даючи йому себе помітити. Ніка тримала ендоскоп і показувала Феліксові екран, щоб той бачив, що робить. Збоку це здавалося досить кумедним, але, на щастя, не було нікого, хто міг би за ними спостерігати. Через дві хвилини еквілібристики фольга повисла на датчику. Фелікс зістрибнув на підлогу, а Нет полегшено перевів подих і став масажувати плечі.

— Їси забагато пряників бабусі Люсі, — буркнув він.

— Їм солодощі тільки по суботах, — констатував Фелікс і зайшов в учительську.

Сигналізація не спрацювала.

— І що? — здивувався Нет. — І це все? Цього вистачить? Фольга від старої шоколадки блокує новітню сигналізацію?

— Як бачиш. — Фелікс розвів руками й усміхнувся. — Хтось із вас колись був в учительській? — Друзі похитала головами. — Отже, ми не знаємо, де зберігаються журнали…

Нет і Ніка зайшли в кабінет і зачинили двері. У блідому світлі навушних ліхтариків вони обшукали шафки, забиті різними папками. Їх було багато.

— Зачекайте! — раптово вигукнула Ніка і показала на дверцята шафки з великим написом «Журнали».

Три промені ліхтариків освітили шафу.

— А тут немає додаткової сигналізації? — тихо запитав Нет.

Фелікс відчинив шафку. Сигналізації не було. Він витягнув журнал з написом «1-А»[5], відкрив його просто на підлозі, і вся трійця схилилася над ним.

— Складна система, — зауважив Нет, перегортаючи сторінки.

Дійшовши до сторінки польської мови, вони побачили три грубо виправлені оцінки. Також вони помітили фосфоресцентні яскраві квадратики, що заповнювали кілька клітинок у графах Ламберта й Аурелії.

— Вони ж одразу впадають в очі, — розчаровано зауважив Нет, — а в кабінеті Ромашки ми цього не помітили.

— Це коректор, — відповів Фелікс, піднімаючи журнал ближче до очей. — Він замазав старі оцінки коректором і написав поверх нові.

— Але чому ми нічого не зауважили? — запитала Ніка.

— У денному світлі колір паперу і коректора ідентичний, а зараз, — він постукав пальцем по ліхтарику, — світло має інший колір. Він блакитніший, на відміну від денного світла, і папір відбиває його слабше, ніж коректор.

— Що будемо робити?

Фелікс подивився на стелю.

— Люмінесцентні лампи, — задумливо проказав він. — Теж дають світло іншого кольору. Виправлення стане помітним у якийсь із вечорів або в похмуру погоду. Добре, стираймо.

Він витягнув із кишені рюкзака ластик і обережно, щоб не порвати папір, почав витирати вписані Ламбертом оцінки.

— А зараз поставимо собі одиниці, — заявила Ніка.

— Що?! — вигукнув Нет. — У жодному разі! Нам доведеться ще раз писати тест із орфографії!

 — Ти знаєшся на комп’ютерах, а не на психології, — відповіла Ніка. — Довірся мені. Через три дні має відбутися педрада в нашій справі. Школа повинна надати нашим… батькам причину, через яку хоче нас відрахувати.

— Сама собі вписуй одиниці! А мені… красно дякую! Я вважаю за краще пояснювати шістки, а не одиниці! Феліксе, скажи що-небудь…

— Можливо, Ніка має рацію, — задумався Фелікс. — Я не уявляю, як Ромашка пояснюватиме, що ми самі собі поставили одиниці…

— Ти впевнений? — Нет із підозрою подивився на нього.

— У цьому божевіллі є логіка…

— Гаразд… Гаразд… Нехай так. Але потім я хочу мати право кричати вам: «А я казав!»

Ніка почала акуратно вписувати навпроти їхніх прізвищ одиниці. У Нета був такий вираз обличчя, ніби розболівся зуб, а стоматолог, який стояв поруч, вибирав найтовстіше свердло.

— А що з Аурелією? — запитав він. — Рано чи пізно хтось розгорне журнал при люмінесцентному освітленні.

Він стурбовано поглянув на Ніку, але ніщо не вказувало на те, що вона протестуватиме. Навпаки, вона особисто зішкребла коректор у клітинах на кількох сторінках, відкриваючи старі оцінки. Хлопці перезирнулись, але нічого не сказали. Нет повернув журнал на місце. Вони погасили ліхтарики і вийшли в коридор. Фелікс в останню хвилину згадав про сенсор і дротом зняв з нього фольгу. Обережно вийшов і зачинив двері на замок.

— Тепер ми точно знаємо, що нас підставили, — ствердно сказав він.

Вони знову почули дивне дзижчання і завмерли.

— А було все так спокійно… — застогнав Нет.

Вони вслухалися в незвичний звук.

— Він ніби рухається, — зауважив Фелікс.

— Цікаво, Сильвестр може його чути? — запитала Ніка.

— Він сидить занадто близько до телевізора.

— Заспокойте мене, — прошепотів Нет. — Скажіть, що ви теж боїтеся.

Фелікс і Ніка кивнули. Притискаючись до стіни, вони дісталися до початку коридору і без ентузіазму дивилися на темні сходинки. Туалет був із протилежного боку, біля других сходів. Можна було до нього дістатися освітленим коридором, але це означало пройти повз вахтера. Тому залишалася дорога похмурим коридором другого поверху.

— Так само гудуть двигуни в авіамоделей… — відгукнувся Фелікс, але звук раптом знову зник.

— Або механічні пилки по дереву… — похмуро додав Нет. — А я міг би зараз сидіти перед телеком…

Тремтячи від страху і притискаючись спинами до стіни, вони вийшли на другий поверх. З цього коридору можна було обійти будівлю по колу і в разі чого спуститися в підвал іншими сходами. Вони повинні були відчути себе в безпеці, тому що звідси було легше втекти від Сильвестра, якби йому спало на думку зробити обхід. Однак вони не почувалися краще. Діти стояли на верхівці сходів і вдивлялися в довгий коридор. У вікна проникало світло місяця і ліхтарів на патіо. Вони підійшли ближче одне до одного, не в змозі подолати чергову ділянку.

Нарешті Ніка потягла їх за рукави, і вони зрушили з місця.

— Волію перебувати від цього якнайдалі, — прошепотіла вона, і в неї вирвався приглушений зойк.

Ззаду, з боку сходів, що вели нагору, знову пролунало жахливе гудіння. Цього разу більш виразне. Воно то стихало, то гуло ще гучніше.

— Як летюча газонокосарка, — прошепотів Нет.

— Воно на поверх вище, — оцінив Фелікс, мимоволі прискорюючи кроки. — Немов хтось пилососить…

— Я не помічав за пані Пумпернікель такої самовідданості. — Нет подивився на стелю.

Звук перемістився і чувся десь попереду, з боку других сходів. Діти збилися в тісну купку. Здавалося, вони чули стукіт власних сердець.

— Може, школа купила автоматичний пилосос… — прошепотів Фелікс.

— Або підлоготер, — сказав Нет. — Щоб ще більше блищало.

Вони вже не знали, повернутися їм чи йти далі. Джерело звуку продовжувало рухатися. Нарешті воно віддалилося, хоча не стихло.

— Воно повернуло в бічний коридор, — тремтливим голосом промовила Ніка. — Добре, що ми не повинні йти в нашу штаб-квартиру…

— Зробімо, що повинні, і звалюймо. — Фелікс рушив уперед.

— Я реально захоплююся відвагою Сильвестра, — прошепотів Нет, намагаючись не відставати. — Якщо тут відбуваються такі справи, я б звалив звідси ще в першу ж ніч.

Вони дісталися до перетину двох коридорів на виході зі сходів. Зараз тут було тихо, чути тільки телевізор знизу. Діти запалили ліхтарики і зайшли в туалет. Нет швидко зачинив за собою двері й перевів подих.

— Можете дещо для мене зробити? — попросив він. — Зазирніть у кабінки… Просто зазирніть туди.

Фелікс перевірив усі кабінки. Вони виявилися порожніми.

— Підпалюємо, затоптуємо і валимо, — сказав він.

Ніка стала біля дверей і прислухалася. Нет витягнув пакетик із фальшивими самокрутками, а Фелікс поліз у кишеню по запальничку.

— Упс… — сказав він. — Ромашка забрав запальничку.

Нет переможно всміхнувся і витягнув з кишені коробок сірників із кав’ярні «Зайві калорії». Усередині було чотири сірники. Він полегшено зітхнув і одним з них підпалив косяки.

— Фу… — Нет розігнав рукою дим. — Хто б подумав, що звичайний чай так смердить!

Вони хвилину почекали, потім кинули недопалки на підлогу і затоптали. Нет не знав, що робити з целофановим пакетиком, тому поклав у нього коробку сірників і сховав у кишеню.

Таємниче дзижчання знову наближалося. Раптово воно стало ще гучнішим, попри зачинені двері.

— Це вже на нашому поверсі, — прошепотіла Ніка.

Друзі зблідли, хоча у світлі ліхтариків їхні обличчя і так здавалися майже білими.

— О Боже! — Нет вимкнув ліхтарик і відступив до вікна. — Це, напевне, якийсь покидьок із бензопилою. Може, жертва Ефтіпі повернулася з минулого, щоб помститися…

Фелікс і Ніка також вимкнули ліхтарики і напружено дивилися на двері. Здавалося, звук лунав одразу за ними. Це тривало нескінченно довго, нарешті дзижчання віддалилося і раптово стихло.

— Це, швидше за все, не електричний інструмент, — прошепотів Фелікс.

— Я відчула протяг з-під дверей, — додала Ніка, — і запах… дивний, огидний запах, але такий знайомий…

Зараз нічого не можна було відчути, тому що чайний дим перебив усі запахи.

— Воно чекає на середині коридору… — Нет учепився пальцями в підвіконня. Перелякані очі блищали в темряві. — Може, вийдемо у вікно?

— Це другий поверх, — нагадав Фелікс.

— Тс-с… — Ніка приклала палець до губ. — Чуєте?

Хвилину вони прислухалися.

— Що? — запитав Фелікс.

— Він вимкнув телевізор.

На сходах почулися кроки.

— Він теж почув звук, — прошепотіла Ніка.

Вони увійшли в останню кабінку, стали на унітаз і замкнули засувку на дверях.

— Може, ми повинні його застерегти? — запитала дівчина.

Ніхто не встиг відповісти, тому що було вже запізно. Дзижчання з’явилося за півсекунди до крику Сильвестра. Щось тверде вдарилося об підлогу. Дзижчання стало наближатись, а Сильвестр, кричачи, побіг униз. Щось пройшло повз, обтираючи двері, і скотилося сходами. Вони почули стукіт дверей позаду стійки вахтера.

— Воно на першому поверсі. — Нет гробовим голосом озвучив очевидне. — Я… не… піду… вниз…

Вони помітили, що тримаються за руки. Відпустивши руки, вийшли з кабінки.

— Треба щось придумати, — простогнала Ніка. — Ми не можемо тут ночувати.

— У «Стар Треку» це було круто, — пригадав Фелікс. — Досить торкнутися комунікатора і сказати: «Троє телепортуються». Тато завжди так говорить у кафе, коли потрібно оплатити рахунок…

— У тебе немає кібермухи? — Нет із надією подивився на друга.

Фелікс ляснув себе по чолу.

— Кібермуху схопив павук, але в мене є щось інше.

Він поліз у рюкзак і навпомацки почав у ньому ритися. Спочатку витягнув пульт дистанційного керування з двома джойстиками і парою перемикачів, а потім — маленький сірий предмет.

— Новинка, — сказав він, піднімаючи на відкритій долоні щось, що виглядало як пласке йо-йо з прикріпленими з двох боків ковпачками від фломастерів. — Йойобот, моя власна конструкція… з готових деталей.

Вони запалили ліхтарики і придивилися до робота. Ковпачки насправді були маленькими турбодвигунами. Спереду сірого корпусу розташовувалися вічко камери та два діоди, а зі пласкої спини стирчала антена.

— Він краще, ніж кібермуха, може літати, а акумулятора вистачить на годину польоту, — похвалився Фелікс. — Але в нього є маленький недолік… — Він натиснув кнопку на пульті керування, пролунав свист, і маленький робот піднявся в повітря. — Він досить гучний, але в цій ситуації це мало що змінює.

Друзі подивилися на йойобота, що висів нерухомо. Він утримував рівновагу, змінюючи положення ковпачків. Фелікс подув на нього, але робот не зрушив ні на міліметр, тільки скоригував своє положення різким нахилом.

— Лишень подумай, що ми могли б створити, об’єднавши зусилля, — прошепотів Нет, через захват забувши, що досі має боятися.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти міг би зробити робота, а я написав би програму, яка б ним керувала.

Розмову перервало знайоме дзижчання знизу. Фелікс відчепив монітор від ендоскопа і прикріпив його до пульта керування.

— Я за універсальність, — пояснив він. — Один екран підходить до всіх приладів, один пульт керування працює з усіма роботами. Досить перемкнути частоту. Відчини двері, — звернувся він до Ніки.

Робот замигтів діодами та шмигнув крізь щілину в дверях, і Ніка одразу ж їх зачинила. Друзі схилилися над маленьким монітором, а Фелікс великими пальцями рухав важелі керування. Робот полетів униз, рухаючись трохи швидше, ніж іде людина. У слабкому світлі двох діодів він виконав поворот, влетів у фойє і завис на місці. Убік відгалужувався коридор, що вів до кабінету Ромашки і в кабінет доктора Такси.

Фелікс погасив діоди.

— Він надто маленький, щоб вмонтувати в нього прилад нічного бачення, — сказав Фелікс і повернув робота, щоб роззирнутися навколо. — Немає тривимірного зображення, а над передачею звуку я ще працюю… Нехай летить до стійки вахтера.

Нет витягнув ноутбук і став щось перевіряти.

— Програма, яка зациклює картинку з камери над задніми дверима, ще працює, — сказав він. — Але я все одно не піду вниз.

Знизу знову долинуло дзижчання, але одразу ж стихло. У цей момент йойобот дістався до стійки вахтера. Фелікс акуратно повернув важіль, і робот завис перед стійкою.

— Зазирну туди, — буркнув він і почав повільно просувати робота вперед.

Уже було видно стілець і частину підлоги. Ще кілька сантиметрів… Щось велике й чорне вилетіло з-за стійки і вдарило в йойобота. Діти мимоволі відскочили від монітора. Робот перекинувся в повітрі і вирівняв політ тільки за кілька метрів.

— Воно літає, — відгукнувся Фелікс. — Схоже на шолом Дарта Вейдера.

— У нього було волосся, — здригнулася Ніка.

— Я бачив якісь лапи… як у павуків.

— Мовчи… — перервала Ніка.

Фелікс вивів йойобота на середину фойє й озирнувся. Вони нічого не помітили.

— Слід об’єднати сили, — сказав Нет, ховаючи ноутбук, — встановити якісь стандарти… Якби Манфред міг хоча б записати картинку з камери… Ми б знали, що це таке.

— Я вже здогадуюся… — буркнув Фелікс і штовхнув важіль.

Робот пролетів два метри над землею в напрямку коридору, що вів до бібліотеки та вчительської.

На підлозі під дверима вчительської маячила якась тінь завбільшки з невеликого собаку.

— Ми тільки-но там були… — простогнав Нет.

Фелікс увімкнув діоди, і перед очима дітей постала блискуча, зелена, вкрита жорсткою щетиною овальна фігура. Вона рухалася ривками, наче персонаж психоделічного відеокліпу. Діти вдивлялися із сумішшю страху, відрази й цікавості. Щось промайнуло з іншого боку дивного об’єкта. Фелікс наблизився. Чорний хоботок торкнувся підлоги й піднявся, наче це був автоматичний пилосос. На всій його поверхні були чорні волоски, а зверху… непропорційно великі прозорі крила.

— Муха… — прошепотів Фелікс.

— Завбільшки з курку, — додала Ніка. — Вона з’їла шоколадні крихти… Фуу…

— Бутлер! — вигукнули вони одночасно.

— От і маєш! — розсердився Нет. — Ми його витягуємо з халепи, прикриваємо, ризикуємо репутацією… а він просто… — йому забракло слів.

— А якщо він і павука нагодував? — пискнула Ніка, роззираючись навколо.

— Заспокойтеся, — сказав Фелікс. — Бутлер усе ж таки не кретин. У нього й так проблеми. Навіщо йому розгодовувати муху-гіганта?

— Щоб у мухоловки була їжа, — пояснив Нет.

— Він не може купити їй свинину з кісткою?

— Він її не годував, — похитала головою Ніка. — Муха, певно, з’їла супердобриво, яке розсипала мухоловка. А це значить… що його міг з’їсти хто завгодно.

Фелікс подивився на екран — муха продовжувала порпатися під дверима учительської.

— У мене ідея… — сказав він повільно. — Мухоловка полює на мух…

— О ні… — простогнав Нет, розуміючи, про що подумав друг.

— Це єдиний вихід, — погодилася Ніка. — Клас біології на цьому поверсі, тож усе може вийти.

Вони вийшли з туалету і навшпиньках пройшли весь коридор. Муха на екрані залишалась на тому самому місці. Діти визирнули з-за рогу. У нижній частині дверей класу біології зяяла дірка.

— Ви впевнені, що випустити цього монстра — гарна ідея? — запитав Нет.

— Якщо ти не хочеш стати вечерею для мухи, — відповів Фелікс. — Вона здається дуже голодною.

Наблизившись до дверей, друзі побачили, що діра наче випалена кислотою.

— Може, проскочимо якось у підвал? — не вгамовувався Нет.

— Знаєш, як годується муха? — запитала Ніка. — Вона перетравлює, перш ніж ковтнути.

Вони подивилися на монітор. Муха мала намір очистити всю підлогу від найменших крихт шоколаду. Кружляла підлогою, раз у раз притискаючи хоботок у новому місці.

— Я вже й не знаю… — завагався Нет, — чи хочу, щоб мене спочатку пожували, а потім перетравили чи навпаки…

— Мухоловка приручена, — резюмувала Ніка і натиснула на ручку.

Двері були замкнені. Фелікс витяг універсальний ключ і засунув його в замок. Бутлер поставив тут спеціальний замок, тому відімкнути його було не так просто. Ключ гудів і клацав, схоже, в нього були проблеми зі складним механізмом. Дзижчання посилювалося. Нет подивився на монітор йойобота.

— Її немає! — вигукнув він.

Фелікс не вимкнув ключа, але ближче присунувся до дверей. Нет і Ніка зробили те саме. Ніша була замалою, щоб вони могли разом там поміститися.

— Скільки ще? — пискнув Нет.

— Не знаю!

Дзижчання ставало гучнішим. Муха була вже на другому поверсі.

— Зроби що-небудь… — простогнала Ніка.

— Вимкніть ліхтарики! — кинув Фелікс.

Схоже, ключ не впорався із замком, але вони все одно не могли зважитися на втечу. Нарешті чорний волосатий монстр з’явився з-за рогу. Друзі завмерли зі страху. Муха була величезною і товстою. Її політ був не надто енергійним і нагадував політ завантаженого бомбардувальника. Супровідний шум теж нагадував схожий звук. На повороті її черевце, завбільшки з м’яч, добряче занесло. У повітрі відчувався солодкуватий сморід смітника.

Фелікс тримав ключ, який ще працював. Ніка сховалася за ним, а Нет уже мав намір втекти. Муха летіла просто на них.

— Вона бачить в інфрачервоному світлі… Летить на тепло, — прошепотів Фелікс. Він вимкнув ключ і крикнув Ніці: — У дірку!

Вони ввімкнули ліхтарики, щоб краще бачити, — для мухи це все одно не мало значення. Дівчина лягла на підлогу і протиснулася під дверима. Хлопці допомогли їй пролізти, потім просунули за нею рюкзаки і частку секунди дивились один на одного.

— Ти перший, — вирішив Фелікс. — Лізь! Швидко!

Вони обернулися до мухи. Вона була за кілька метрів від них і вже сповільнювалася, опускаючи зад, як важкий транспортний вертоліт. Нет скрикнув, упав на підлогу і вже без вагань поліз у діру. Фелікс відчував на обличчі сильні пориви вітру та слабкий сморід. У світлі ліхтариків він бачив, як ворушаться огидні волохаті лапки й хоботок. Його пересмикнуло, і він швидко пірнув у дірку. Друзі затягли його всередину. Нет перевернув найближчу парту, щоб затулити діру. Вони перевели подих, але Ніка одразу з вереском підскочила. Вона застрибнула на стіл Бутлера і стала оглядати підлогу. Хлопці роззиралися в пошуках причини її паніки. Відблиск від скла тераріуму застрибав по стінах. У слабкому світлі маленьких ліхтариків клас не здавався таким уже й страшним. Принаймні, доки Фелікс не збудив світлом дивну тварюку. Кілька десятків різного розміру очей почали стежити за дітьми. Ніка, на щастя, цього не помітила.

— Я бачила якусь тінь, — пояснила вона тихо, спускаючись на підлогу.

— Не видно ніяких павуків… на волі! — сказав Нет, але його голос прозвучав невпевнено. Присутність інших гігантських комах у класі була цілком імовірна.

У коридорі було чути, як муха намотувала в повітрі кола і вісімки. Поблизу це нагадувало газонокосарку або мопед. Для впевненості діти заблокували двері ще кількома стільцями і перевели подих.

Вони увійшли в підсобку. Мухоловка була прив’язана до труби. Рослина перестала сприймати дітей як їжу. Навіть не ворухнула жодним листочком, але явно зраділа, що хтось до неї прийшов.

— Слухай уважно, — сказала повільно Ніка. — Ми тебе зараз відв’яжемо. — Мухоловка завзято закивала. — Не намагайся нас зжерти, і ми покажемо тобі кращі ласощі. Тільки ти повинна пообіцяти, що потім повернешся, станеш у тому самому місці й дозволиш себе прив’язати. Згодна?

Мухоловка серйозно кивнула. Ніка завагалася, але потяглася до шовкової стрічки і розв’язала її. Мухоловка рушила до неї, але, як виявилося, тільки для того, щоб обійняти листочками. Так само вона обняла і хлопців. Нет скривився. У нього було таке враження, ніби мухоловка щоразу ковтає слину, коли на нього дивиться.

— Велика товста муха в коридорі, — сказала Ніка і відсунулася вбік.

Мухоловка буквально вискочила з підсобки, розсипаючи довкола землю. Вона відсунула парту, відчинила двері і випала в коридор. Дзижчання набирало сили, муха, схоже, намагалася втекти. Стук, ляп, стук, ляп… Потім загуркотіло і настала тиша.

— Непоганий стрибок, — оцінив Нет.

Судячи з гучного чавкання, яке долинало з коридору, полювання закінчилось успішно.

— Мені якось недобре, — з огидою простогнала Ніка.

— Звідки ця мухоловка може знати стільки складних слів? — запитав Нет. — Звідки вона знає, що значить слово «муха»? Або «коридор»?

— Чула, — відповів Фелікс. — Вона тривалий час перебувала з професором.

— Потрібно змінити оцінки в шкільній базі даних, — раптово нагадав собі Нет. Він витягнув з рюкзака ноутбук і увімкнув його. — Пам’ятаєте, які оцінки були в Аурелії?

Фелікс спостерігав за тим, що робить Нет, але щось було не так.

— Ти не з’єднав його з телефоном? — запитав він. — Як ти підключився до інтернету?

— Неподалік є компанія, у якій слабо захищена бездротова мережа. Тато подарував мені карту, для якої це просто.

— І можна отак зайти з вулиці?

— Якщо в зоні досяжності. — Нет знизав плечима. — Доступ до інтернету набагато швидший, ніж через мобільний, а вони навіть цього не помітять. Це як їздити зайцем на поїзді без кондуктора…

— У мене прохання, — відгукнувся з динаміків комп’ютера Манфред. — Можеш переналаштувати цей комп’ютер так, щоб він не вимикався після закриття кришки? Я хотів би знати, що навколо мене відбувається.

— Я економлю енергію, — пояснив Нет, порпаючись у базі даних з оцінками.

— Я сам подбаю про економію енергії.

— Гаразд, гаразд. Нагадай мені про це вдома.

— До речі, я провів аналіз того дивного звуку, який зареєстрував мікрофон, коли ти на хвилину люб’язно мене ввімкнув.

— Звідки ти знаєш про звук?

— Програма ШІ вчиться все життя. — На екрані з’явився графік з плавною синусоїдою. — Це графічне подання того звуку. — З динаміків пролунало знайоме дзижчання. — А зараз зменшимо частоту. — Хвиля почала стискатися, немов хтось стискав пружину. Водночас звук ставав дедалі вищим, і дзижчання повністю перейшло в знайоме звичайне дзижчання мухи. — Я дійшов висновку, що це звук крил домашньої мухи, відомої також як musca domestica. Її екземпляри не перевищують восьми міліметрів у довжину. Але ця, однак, виходячи з аналізу акустичних хвиль, повинна бути близько сорока сантиметрів і важити майже двадцять кілограмів.

— Дякую, — сказав Нет. — Бачили ми цю муху.

— Я хотів би зауважити, що така велика муха не може існувати.

— Ми бачили її, а ти здійснив аналіз звукових хвиль. Отже, вона існує.

— Ти маєш рацію. Однак я знаю, що закони фізики спростовують існування такої великої комахи. Вона повинна мати великі крила і бути занадто незграбною.

У дверях з’явилася мухоловка. Вона голосно відригнула і погладила себе по стеблу. Повернулася вона босоніж, тобто без горщика, — напевно, він розбився під час стрибка. Рослина була задоволена, а на половині висоти стебла вирізнялась опуклість. Мухоловка зупинилася перед дітьми, переступаючи з кореня на корінь.

— О’кей, — Ніка всміхнулася. — Зараз ми це виправимо.

— Бувай, Манфреде. — Нет закрив ноутбук і сховав його в рюкзак.

Діти зняли зі стелажа великий горщик і два мішки землі. Вони підсунули мухоловці під ніс упаковку. Рослина прочитала склад землі, рекомендоване використання і вибрала. Через три хвилини вона задоволено оглядала новий горщик. Стук, ляп, стук, ляп — мухоловка повернулася на своє місце біля вікна, вирівнялася і драматичним жестом вказала на стрічку, що лежала на столі.

— Це для твого ж блага, — вибачливо сказала Ніка і прив’язала рослину до труби.

— Чесна бестія… — буркнув Нет.

— Потрібно ще відремонтувати двері.

— Немає цілодобових чергових безкоштовних столярів.

Фелікс роззирнувся в підсобці.

— Знайдіть скотч, — сказав він.

Нет і Ніка навіть не намагалися зрозуміти, яким чином Фелікс спробує відремонтувати двері, а просто почали нишпорити по шафках. Фелікс у цей час вийшов з підсобки в клас і зняв зі стіни старий вицвілий плакат, на якому було зображено фази розвитку метелика. Він відрізав смужки зверху та знизу і засунув їх під прочинені двері, малюнком догори. Нет саме повернувся з мотком скотчу.

— О, — протягнув він. — Непогана ідея.

Фелікс підняв половину плаката і притиснув до дверей, а Нет приклеїв його скотчем зверху і з боків. Потім зробив те саме з іншого боку. Жорсткий папір закрив діру, перетворюючись на нижній край дверей.

— Діра досі там, — зауважила Ніка. — Ти не відремонтував двері.

— Але нічого ж не видно. На день-два вистачить, а потім ця справа вщухне. Можемо повертатися.

— А Сильвестр? — згадав Нет.

— Певно, вже закінчив забивати дошками двері.

Вони попрощалися з мухоловкою, все замкнули і пішли в бік сходів. Останній відрізок коридору мав такий вигляд, немов там розбився літак, що перевозив багнюку. Але вони не могли це прибрати. Коли діти були на першому поверсі, Фелікс схопив йойобота, що досі нерухомо висів у повітрі, і вимкнув його. Вони визирнули у фойє — двері кімнатки вахтера були зачинені, але крізь них чувся звук телевізора.

— Чувак звик до важких умов, — прокоментував Нет.

Через дві хвилини вони вже стояли на тротуарі біля задньої хвіртки. З безхмарного неба крізь місячне сяйво просвічували зірки.

— Зателефонуємо завтра після школи Віктору, — сказав Нет. — Він точно буде в курсі, чи в нас вийшло.

— А тато тобі повірив? — запитала Ніка.

— Сказав, що вірить… — Нет знизав плечима. — Може, й так… Мої старі дивно поводяться останнім часом. Поцілунки, тримання за ручки тощо. Немов їм… по двадцять.

— Хіба це погано?

— Ні, якщо ти не живеш із ними…

⁴ Декстер — головний герой американського телесеріалу; судмедексперт, працює в поліції і водночас є серійним убивцею. (Прим. ред.)

⁵ У польській старшій школі нумерація класів ведеться знову від початку, тому наші герої є «першокласниками». (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пані Хеленка всміхнулася, закліпала очима і замахала руками, щоб скоріше висох лак на нігтях.

— Добрий день, — привітався тато Нета. — У нас призначена зустріч із директором.

— Ах, так… — Хеленка подивилася на двері кабінету, на інтерком і, нарешті, на свої нігті. — А ви не могли б…

— Ну звичайно. — Тато чарівно всміхнувся, схилився над столом і натиснув на червону кнопку.

— Так, дорогенька? — пролунав з динаміка голос директора.

— Прийшов пан Білецький. — Секретарка всміхнулася ще чарівніше. — Він домовлявся з вами… на дев’яту.

— Що? Ах, так… Я, схоже, забув… Хай заходить…

— Ви можете натиснути на оту маленьку чорну кнопочку?

— Що натис…

Тато Нета натиснув на чорну кнопку. Хеленка вдячно усміхнулася і провела його захопленим поглядом, доки вони зачинили за собою двері.

— Добрий день, — сказав він дещо приголомшеному директору. — Я хотів би дізнатися трохи більше про справу Нета і його друзів. Я все обміркував, і мені здається, що вони нічого не курили.

— Прошу, сідайте, — запропонував директор.

Задзвенів інтерком.

— Слухаю, дорогенька?

— Пане директоре, — пролунав викривлений інтеркомом голос пані Хеленки. — Тут пані Пумпернікель. Каже, що вона знову знайшла… в туалеті три недопалки… ці, ну… косячки.

Ромашка з несподіваним збентеженням подивився на Білецького.

— Так, так, — швидко промовив він у динамік. — Це дуже добра… тобто погана новина. Дивна… так найкраще висловитись. Дуже дякую…

— Пумпернікель каже, що це не могли бути ті самі учні, яких ви звинуватили, тому що вони не ходять до школи, — продовжила секретарка. — Каже… сподівається, що ви знайдете тих, хто дійсно курив.

— Дякую, Хеленко! — Директор надто сильно натиснув на кнопку відключення і надув щоки. Він не міг підняти очі.

— Ви не думаєте, що це вже серйозний збіг? — ввічливо запитав Нетів тато.

— Гм… так… — Директор крутив у пальцях ручку. — Думаю, ми можемо… забути про цю справу з курінням. Так… я викреслю цю справу… А щодо оцінок у журналі, то педрада збереться завтра.

Знову задзвенів інтерком.

— Що-о?! — Директор натиснув кнопку.

З іншого боку хвилину була тиша.

— Ааа… прийшов пан Ефтіпі у… цій справі, — долинуло з динаміка.

— Проси.

— Ви можете зайти. Можете натиснути ще оту чорну кнопку?

— Що натис…? — запитав директор, але закрив рот і від’єднався. — Красуня… — буркнув він під ніс.

У кімнату зайшов Ефтіпі, і разом з ним залетів різкий сморід лаку для нігтів.

Тато Нета і не думав іти.

— Я випадково почув про якусь бесіду… — Він підвищив голос.

— Ви, певно, не знайомі, — сказав директор. — Пане Ефтіпі, пан Білецький, батько Нета Білецького.

Чоловіки потиснули руки.

— Син багато про вас розповідав. — Нетів тато широко всміхнувся.

Ефтіпі з підозрою глянув на нього.

— Правду кажучи, Нет не дуже добре вчить інформатику, — повільно сказав він. — Я намагаюся долучити молодь до таємниць сучасних технологій, щоб вони не загубилися в комп’ютеризованому світі. Нет трохи не справляється, тому він може бути дещо упередженим, оцінюючи мене.

— Я читав питання з останнього тесту… — сказав Білецький. — Оригінальні, але зізнаюся, що мені особисто ніколи не здавалося необхідним знання про опір DVD згинанню. Ви задали дітям вирахувати…

Пан Ефтіпі поворушив бровами і з зарозумілою усмішкою сказав:

— Такі відомості не потрібні людям… не з галузі інформаційних технологій. Я не знаю, який ваш фах…

— Я програміст.

— А-а-а…

Запала тиша.

— То ви хотіли провести бесіду … — відгукнувся директор, скоса поглядаючи на Білецького, який продовжував сидіти.

— Я думаю, мій педагогічний талант, — почав Ефтіпі, гордо випроставшись, — разом з… величезним професійним досвідом у цій сфері, дозволяє мені достукатися до молоді і змусити її… задуматися над сенсом її… діянь.

Тато Нета придушив позіхання. Він узяв аркуш паперу і намалював вертикальну й горизонтальну осі. Ромашка й Ефтіпі дивилися, як він малює поділки, осі та вписує значення. Нарешті він накреслив криву і підняв креслення.

— Я не хотів би втручатись, але цей графік показує ефективність бесід, — сказав він. Графік спускався і в кінці майже торкався нижнього краю паперу. — Як бачите, після приблизно трьох хвилин настає розслаблення, тобто половина слухачів втрачає інтерес до мовця. Через десять хвилин його слухатиме щонайбільше кожна десята людина.

— Моя особиста думка, — не здавався Ефтіпі, — що дуже важливо передати учням, е-е-е… повні знання з цієї теми, з точними статистичними даними за період останніх двадцяти років. Учителі можуть стежити за уважністю учнів. Я приготував близько вісімдесяти слайдів з графіками і кресленнями, що стосуються проблеми наркоманії і відомих фігур…

— Усі заснуть після перегляду першого десятка, — зауважив Нетів тато.

— Я передбачив це. — Ефтіпі загадково всміхнувся. — Я прекрасно розбираюся в комп’ютерній графіці, тому приготував різноманітне графічне оформлення. Кожна схема анімована, колонки з’являються по черзі, а кольори змінюються дуже динамічно. Додатково кожній темі відповідає свій фон і звук. Так, мультимедіа — це великий крок у розвитку людства!

— Так, поясніть, — зажадав пан Білецький. — Головне для вас — показ цих вісімдесяти слайдів чи, може, ви хочете, щоб хтось запам’ятав їх?

— У вас немає досвіду роботи з молоддю.

— Мій син вчиться в цій школі, тому мене цікавить, як школа намагається розв’язати проблему з наркотиками. Також я добре знаю, як дорослі реагують на тривалі презентації.

— Я вирахував, скільки часу потрібно, щоб розповісти про найважливіші питання. — Ефтіпі дедалі більше заносило. — Сорок п’ять хвилин мінімум, щоб будь-хто поставився до проблеми серйозно. Саме біографічна довідка…

— До чого тут біографічна довідка? — перервав Нетів тато. — Як це пов’язане з темою?

— Е-е… — Ефтіпі добирав аргументи. — Повага вимагає…

— За два дні я приготую коротку презентацію, — оголосив Нетів тато. — Таку, на якій ніхто не засне.

Ромашка явно нетерпеливився.

— Отже, пан Білецький представить свій матеріал, — заявив він, — а пан Ефтіпі приготує проектор і змонтує всю презентацію.

— У мене є доступ до устаткування останнього покоління, — з усмішкою сказав тато Нета. — І я охоче сам закінчу цю презентацію. Я зможу адаптувати її під свій проектор.

— Добре, тоді так і зробимо. — Ромашка вже був ситий цією розмовою. — Пан Білецький приготує презентацію, але почне її з показу твоїх слайдів. — Він подивився на Ефтіпі. — Після них дасть свій матеріал.

— Але будуть показані всі мої слайди, — зазначив Ефтіпі, з виразом обличчя, ніби хтось збирався викрасти у нього автомобіль.

— О’кей. — Нетів тато знов усміхнувся. — Покажу їх усі до одного.

Знову задзвенів інтерком. Директор встав і натиснув на кнопку.

— Прийшов пан Четвер із тим журналом першого «А», — почала Хеленка. — Ці виправлені оцінки…

— Нічого більше не кажи! — перервав директор. — Я вийду до нього.

— Не треба, — сказав пан Білецький, встаючи. — Ми, власне, вже йдемо.

Розлючений Ефтіпі теж підвівся і рушив до дверей.

* * *

Через два дні Нетів тато під’їхав до школи перед початком першого уроку, з ним приїхали Фелікс, Нет і Ніка.

— Цей Ефтіпі — жахливий сноб, — сказав він, знімаючи окуляри й витираючи очі. — Тому я сам вважав за краще закінчити презентацію. Через це я мало спав.

Діти допомогли йому витягнути з багажника старого «Сааба» сумки з апаратурою.

— Він чувак із глибоким переконанням у своїй геніальності, — сказав Нет. — У нього немає ідей для цікавих уроків, тому він змушує нас зубрити дурне… не знаю що.

— Була в нас у початковій школі дуже амбітна вчительна мови й літератури, — промовив тато. — Вона змушувала нас завчати напам’ять фрагменти творів Міцкевича, Словацького, Пруса, Ожешко та інших… Перевіряла, як ми запам’ятали всі дрібні подробиці опису героїв, природи, хто з ким був у родинних стосунках, які мав погляди, коротше, усе. Ночами я сидів і мучив черговий том.

— Ви багато знаєте, — виснувала Ніка.

Тато Нета похитав головою.

— Я вже нічого не пам’ятаю. Єдине, чого домоглася та вчителька, — того, що я ненавиджу польську літературу. Ще б трохи, і я взагалі перестав би читати. Ця вчителька виховала два покоління, у яких точно немає вдома жодної книжки… Ходімо. Мені потрібно кілька хвилин, щоб усе встановити. — Він показав на срібні валізи, що стояли на тротуарі. — Тато Фелікса позичив мені апаратуру і проектор останнього покоління. Усе це привіз працівник з його Інституту.

Вони схопили валізи й понесли до спортзалу, де вже збиралися вчителі та учні в очікуванні чергової нудної лекції. Встановлення апаратури тривало три хвилини.

Нарешті впали ролети, занурюючи зал у півтемряву. Тато Нета, одягнений у чудовий чорний костюм, чорну сорочку і темно-сіру краватку, вийшов на середину залу. У руці він тримав маленький пульт. На лацкані піджака в нього був маленький бездротовий мікрофон.

— Певно, ви були на багатьох таких зустрічах, — почав він, і його посилений голос лунав звідусіль. — Вони були дуже нудними, і вам здавалося, що вони тяглися годинами. Наш показ триватиме не більше ніж п’ять хвилин.

— Мало бути сорок п’ять хвилин, — прошипів із занепокоєнням Ефтіпі, нахиляючись до директора. — Саме мої графіки…

Ромашка жестом заспокоїв його.

— Вам показували графіки, які ні про що не говорять. — Тато Нета натиснув на кнопку пульта. Усі приготовані слайди Ефтіпі пронеслися на екрані, мигочучи один за одним.

Тривало це дві хвилини, після чого екран згас. Ефтіпі заскрипів зубами, бубонячи під ніс якісь прокляття.

— Перед вами виступали люди, які під кінець лекції не пригадували, яким був її початок.

Голос пана Білецького лунав по всьому залу. На екрані з’явилося бліде світло, на тлі якого зазвучала легка музика. Учні сиділи з відкритими ротами.

— Але життя — це не креслення і лекції.

На екрані на частку секунди з’явився темний тунель. Усі здригнулися, навіть учителі. Дехто намагався вдати, що це не справило на нього враження, але було занадто темно, щоб хоч хтось це помітив.

— Життя — це єдине, що в нас є. Найцінніше, але воно залежить від нашої волі.

Знову темний тунель, якісь труби тяглися вздовж стіни. Камера рушила, немов показувала картинку, яку бачать очі людини, яка йде по тунелю. Як у комп’ютерній грі. Фільм почав повільно виходити з екрану, хоча спочатку це здавалося ілюзією.

— Ми самі вирішуємо, як пройде наше життя. Самі робимо вибір, і не вірте, коли хтось говорить вам, що все не так.

Картинка перестрибнула, показуючи альбом із фотографіями. Тепер презентація відбувалася не на екрані, а просто перед глядачами. Голографічний альбом висів у повітрі посеред залу. Він був завбільшки з людину, але ніхто цього так не сприймав. Тато Нета відійшов у тінь і приховано натиснув на кнопку пульта. Альбом відкрився, усередині були чорно-білі знімки класу. На одній фотографії було двоє хлопців, вона піднялася над альбомом.

— Це я і мій найкращий шкільний друг. Його звуть Кристіан.

Фотографія зникла, в альбомі перегорнулося кілька сторінок, і вискочило наступне фото: двоє хлопців у човні. Потім ще кілька фотографій. Ті самі хлопці, тільки старші: у зоопарку, на канікулах, у басейні, а ще обіймають дівчинку, яка сміється.

— Ми дружили багато років, — продовжував тато Нета, голос посилювався завдяки динамікам. — Багато планів юрмилось в наших головах. Ми хотіли заснувати власні авіалінії, відкрити свій готель, потім вирішили, що будемо випускати перегонові мотоцикли.

Знову вискочила картинка тунелю, замість музики було чути важке дихання.

— Потім з’явилася мода на куріння різних штук… І ми почали курити.

— Від куріння травички нічого поганого не буде, — пролунав голос із залу.

Ззаду, де сиділи вчителі, стався невеликий переполох. Хтось спробував перервати презентацію, щоб знайти, хто це сказав. Але все раптово стихло.

— Може, сьогодні це не дуже помітно, — сказав пан Білецький, — але тоді батько дав мені такого прочухана, що відбив усе бажання курити, навіть звичайні цигарки. І хоча я не застосовую таких методів до свого сина, — Нет почервонів, — сьогодні я безмірно вдячний батькові.

Подорож через голографічний тунель тривала. Ставало світліше, можна було розібрати предмети, що лежали на підлозі: розбиті пляшки, порваний одяг, зламана магнітола і брудні газети. Раптом камера прискорилась і наїхала на худий, згорблений силует людини. Тунель зник, худий чоловік, досі прихований у тіні, здавалося, лежав на підлозі спортзалу. Тато Нета підійшов до нього. Тло плавно перейшло у велику зелену галявину, яка вкрила підлогу, доходячи до ніг першого ряду учнів. Було видно міст Ґрота і труби Жеранської ТЕЦ, над якими висіли важкі хмари.

— Певний час тому я абсолютно випадково зустрів Кристіана на вулиці, — продовжив тато Нета явно схвильовано. — Я ледве впізнав його. Я вирішив відвідати місце, де він мешкає, і перевірити, скільки залишилося від наших хлоп’ячих мрій.

Кристіан ступив кілька кроків. Він виглядав не на сорок, а на всі шістдесят років. Видно було, що він занадто худий і прогулянка пішки дається йому важко. У нього була потерта брудна куртка і штани, у яких неможливо було розпізнати форму кістлявих ніг. Одяг висів на ньому, як на вішаку. Він тремтів і намагався щось сказати, але з губ злітала якась тарабарщина, з якої можна було розібрати тільки окремі слова.

— Певно, ви думаєте, навіщо я показую його в цьому місці? — запитав тато Нета, звертаючись до публіки. — Зараз Кристіан живе саме тут, разом з іншими людьми, з якими життя обійшлося неласкаво.

Хтось засміявся, але його швидко заспокоїли. Камера рушила вперед, опустилася над галявиною, потім піднялася над круглими металевими люками, зсунутими з повітропроводів. Пірнула в темряву одного каналу, у всіх аж голова закрутилася. Камера опустилася вниз, піднялася над підлогою і знову показала тунель із трубами вздовж стін. У кількох місцях виривалася пара, на вологій підлозі валялося сміття. Через кілька секунд тривимірної подорожі камера досягла розширення тунелю. На брудних підстилках між картонними ящиками лежало кілька людей. Хтось сидів у кутку, киваючи без причини, загорнута в ковдру жінка слухала радіо. Хтось стогнав, але було темно, щоб розгледіти, хто саме. Одягнений у лахміття чоловік човгав і тягнув за собою візок з кривими колесами.

Картинка спалахнула і повернулася на поверхню. Кристіан почав схлипувати й простягувати руки. Ніхто в залі не сказав ані слова. Нарешті, картинка зблідла і зникла.

— Я хотів би, щоб Кристіан щось розповів від себе, — тихо пояснив пан Білецький, — але він не зміг з’вязати кілька слів. Я не стверджую, що це завжди так буває. Але це один із можливих варіантів кінця його історії, розпочатої безневинним курінням у шкільному туалеті.

Ролети на вікнах піднялися, спортзал залило яскраве сонячне світло. Учні досі сиділи нерухомо, вдивляючись у вже порожнє місце після голографічної презентації. Через певний час усі почали підніматись і перемовлятись. Минуло кілька хвилин, учні рушили до виходу. Тільки перший «А» залишився, зібравшись навколо Аурелії.

— Я вважаю, що змушувати дітей дивитися на щось подібне — це скандал, — озвалася пані Константинопольська.

— По-вашому, краще вдати, що таких проблем немає? — запитав Четвер. — Краще, щоб вони самі коли-небудь про це дізналися?

— Він знущався з того бідного чоловіка. Виставив його на посміховисько.

— Для застереження, а не на посміховисько, — відгукнувся пан Білецький, зупиняючись поруч.

— Ви знайшли цього бездомного і використали його для пікантності в своїй презентації!

— Це правдива історія. Ця людина була колись моїм найкращим другом. Зараз від нього лишилася тільки руїна. Він погодився на участь у цій презентації, щоб застерегти дітей від такої долі.

— Я готував ці слайди багато годин, — прошипів Ефтіпі. — А ви позбавили учнів доступу до такої важливої інформації, а до того ж виявили неповагу до людини, чия біографія тут пролетіла…

— Вітаю, чудова презентація, — перебив Четвер, потискаючи руку пану Білецькому. — Це справило величезне враження на дітей.

Ефтіпі пирхнув і демонстративно вийшов зі спортзалу. Констанція Константинопольська тільки стиснула губи в тонку лінію і примружила очі.

— Так… Дійсно. Саме це нам і потрібне було, — визнав Ромашка. — Дуже дякую.

— Ще одне… — Тато Нета знизив голос, відводячи директора вбік. — Уже відоме рішення педради з приводу виправлених оцінок?

— Ми вже забули про це. — Ромашка замахав руками. — Це дрібниці, справді, нічого ж страшного не сталося.

— Але педрада…

— Ні, ні… Це минуло… Уже все гаразд… Не думайте про це. Завтра о восьмій діти повинні бути на уроках.

Він потиснув руку пану Білецькому і швидко відійшов.

Друзі, які сиділи в самому кінці спортзалу, полегшено зітхнули.

— Схоже, ми викрутилися, — тихо промовив Нет. — Принаймні якщо судити з фізіономії Ромашки.

— Ну ми ж суперкоманда! — усміхнулася Ніка.

— Ми забули про найважливіше, — нагадав Фелікс. — З нас не знято звинувачення, ми тільки… знищили докази в справі оцінок, а в справі недопалків… просто підкинули фальшиві. І ми маємо рацію.

— Це не має значення, — відповів Немає. — Ще не навчився?

— Мені не подобається таке розв’язання проблеми… Ламберт нас перехитрив, а ми зробили те саме з директором.

— Не турбуйся, через двадцять років Ламберт буде таким самим дрібним пронозою, як сказав би мій тато. — Нет задумався на хвилину. — Завжди можна зробити щось у такому ж дусі. Підставимо його так, як і він нас.

— Не хочу опускатися до його рівня.

— Я теж, — погодилася Ніка. — Відплатимо йому при нагоді… більш інтелігентним способом.

Пан Білецький закінчив складати апаратуру і підійшов до Фелікса, Нета й Ніки.

— Схоже, що, — він скуйовдив волосся Нета, — ваші проблеми розв’язано.

— Це класно, тату, — відповів Нет, — але тепер мені не буде життя на інформатиці.

— Що ж, на жаль, ти розумніший за свого вчителя. Він не може поставити тобі оцінку, нижчу за трійку, бо у тебе в голові є все те, що він перевіряє за підручником.

— Тому мені і не буде життя!

— Велике вам спасибі, — посміхнулася Ніка.

— А… і найголовніше, — пригадав тато. — Ми повинні були сьогодні зустрітися з мамою Фелікса для обговорення стратегії розв’язання проблеми, яку вже розв’язано. Але столик у ресторані вже замовлено, тому ми можемо зустрітися, щоб відсвяткувати цей успіх. Як вам така ідея?

— Клас! — зрадів Нет. — Я вже давно хотів справжню піцу!

— Це не італійський ресторан. — Тато загадково посміхнувся. — Це буде сюрприз, і, користуючись нагодою, — він подивився на Нета, — ми з мамою хотіли б тобі сказати щось важливе.

— І що це за ресторан?

— Феліксу він точно сподобається.

— Це така підказка! — Нет примружився. — Феліксе, що ти любиш?

— Може, прийдеш із татом? — звернувся пан Білецький до Ніки.

— Ні, дякую… Він допізна працює. — Вона відвела очі.

Тато Нета всміхнувся, взяв дві валізи з обладнанням і вийшов зі спортзалу. Аурелія тільки цього й чекала, тому що одразу ж підійшла до них.

— Оскільки ви не наркомани… — вона мило всміхнулася до Нета, закліпала віями і перевела очі на Фелікса, а на Ніку навіть не поглянула, — то можу запросити вас на день народження.

Вона вручила їм три маленькі конвертики кольору екрю[6], ще раз усміхнулася до Нета і повернулася до розмови з Клаудією. Нет відкрив свій конверт, витяг запрошення і чхнув.

— Це парфумовані конверти, — пояснила Ніка, підозріло розглядаючи своє запрошення.

— Парфумовані?! Навіщо?

— Спітніли чи що? — запитав Оскар, який стояв за кілька метрів від них. Він теж із підозрою розглядав своє запрошення. — Серйозно? Хто-небудь чув, щоб конверти пітніли?

— Річ не в цьому… — простогнала Ніка, але плітка пішла вже далі.

— Чули, ці конверти спітніли? — закричав Ламберт.

— Тому вони парфумовані, — резюмував Люціян, нюхаючи свій конверт.

На щастя, Аурелія вже вийшла зі спортзалу і не чула цієї розмови. Ніка перевела подих і тихенько прочитала. Літерки, якими був записаний віршик, були так хвацько закручені, що їх важко було розібрати:

У цей незвичайний день

Нехай лунає багато пісень,

Сповнилось чотирнадцять років,

Переді мною світ — прекрасний, широкий.

Буде вечірка, що про неї мріють усі.

Вас побачити у себе рада буду я.

Будемо співати й танцювати до рання,

Принесіть подарунків. Мерсі!

— Новий Шекспір народився, — буркнула Ніка.

— А що означає RSVP і номер телефону? — запитала Целіна.

— Це господиня просить, щоб ти підтвердила, що прийдеш, — пояснив Віктор. — Якщо не підтвердиш, то потім тебе не впустять.

Фелікс, Нет і Ніка піднялися на горище, у штаб-квартиру, щоб насолодитися розв’язанням своїх проблем.

— О! Вона приготувала список подарунків, —зауважила Ніка і прочитала примітку внизу: «Список подарунків — у магазині парфумерії “Аромат”».

— Це що, купувати їй подарунки можна тільки в тому магазині? — здивувався Нет. — А якщо в когось уже є подарунок?

— Ми ж тільки-но отримали запрошення…

— Я знайшов би щось на дні шафи… У мене є список непотрібних речей, які можна використовувати для подарунків. Гаразд, сходимо в цей «Аромат» сьогодні, тому що всі купуватимуть найдешевші подарунки зі списку. Ми купимо щось велике, щоб можна було всім трьом підписатися під однією коробкою.

Друзі почувалися щасливими. Проблеми зникли, окрім кількох контрольних перед канікулами, майбутнє малювалося їм оптимістичним. Вони могли сидіти в провалених кріслах і міркувати про приємні речі. Сонячне світло проникало крізь низьке вікно, малюючи на підлозі два півкола і мерехтячи в піднятій пилюці. На горищі було тепло — дах нагрівся від весняного сонця.

— Ви думали про канікули? — запитав Фелікс.

— До них іще цілий місяць. — Нет ліниво відмахнувся.

Ніка зітхнула.

— Ви ж знаєте, що в мене…

— Знаємо, — сказав Фелікс. — І саме у зв’язку з цим у мене дещо є для тебе.

Він витягнув із шафи металевий предмет, який нагадував збільшений тостер із кількома заглибинами. Потягнувся до кишені куртки Ніки і витяг звідти жовту ручку. Розкрутив її і помістив кожну частину окремо в «тостер». Натиснув кнопку збоку, і машина затріщала.

— Дай-но вгадаю… — почав Нет. — Це машинка, щоб перемелювати ручки? Незамінна річ на канікулах.

Знову складена ручка вискочила з бічної щілини в машинці. Ніка з подивом дивилася на ручку, потім перевела погляд на Фелікса.

— Ти вкладаєш одну частину ручки сюди. — Фелікс указав на вузький приймач. — За раз вміщається п’ятдесят частин. Сюди опускаєш другу частину ручки, тут пружинки, тут кнопки, а тут стрижні. Продуктивність машини понад сорок ручок за хвилину.

— Я збираю п’ять за хвилину. — Ніка подивилася на свої пальці. — Спочатку. Потім іде повільніше.

— Як це «збираєш»? — здивувався Нет. — Навіщо збираєш? Я думав, ручки зібрані одразу.

— Я збираю їх із частин, до того як вони потраплять у магазин, — пояснила Ніка, червоніючи. — Платять грош за штуку.

— Ти працюєш! — здивувався Нет і швидко прикинув: — Це три злотих на годину. Можна і з голоду померти.

— Десять злотих на день, — зізналася Ніка. — Можу працювати тільки ввечері. Повертаюся зі школи, забираю деталі, а вранці, по дорозі в школу, завожу готові ручки.

— А хіба можна влаштовувати на таку роботу когось у нашому віці?

— Я говорю їм, що це для бабусі…

— Тепер тобі доведеться придумати нову відмазку, — сказав Нет, — наприклад, що у твоєї бабусі виросла друга пара рук, або що до неї подружки приходили, або ще щось… — Він на хвилину задумався і додав: — Тепер ти зароблятимеш двадцять чотири злотих на годину. Це вже зовсім непогано!

— Дякую, — прошепотіла Ніка, із захватом дивлячись на апарат. — Може, навіть зароблю на канікули…

— Було б супер, якби ми могли поїхати всі разом, — визнав Нет. — Батьки тягнуть мене в Грецію, але я хотів би поїхати з вами. Якщо тільки ви не бажаєте від мене відпочити.

— У мене немає бажання від тебе відпочивати, — з усмішкою сказала Ніка.

— І у мене, — додав Фелікс.

— Мені буде нудно без вас, — сказала дівчина. — Ми повинні щось придумати, щоб поїхати всі разом.

— Це означає, що ви ще погано мене знаєте. — Нет усміхнувся і взяв машинку. — А може, кращим варіантом був би універсальний робот? Такий, з бортовим комп’ютером?

— Знаю, — зізнався Фелікс. — Ця машинка може збирати тільки один вид ручок.

— Іншої моделі не буде, — сказала Ніка. — Це кінець, фірма закриється до канікул. Китайські ручки втричі дешевші, навіть з урахуванням перевезення.

— Але ми могли б спробувати зробити робота і просто так, — не вгамовувався Нет. — Він стане в пригоді для чогось іншого… А що ви робите на вихідні? Ми могли б вибратися на маївку, або як там зветься той пікнік…

— Зараз квітень, так що скоріше це квітнівка, — відповів Фелікс. — Але я все одно не можу, мама повезе мене до тата. Сама вона їде на конференцію в Познань, а бабуся Люся — в санаторії. Вона погано почувається останнім часом. Старі вважають, що я не можу сам сидіти вдома.

— Тобі чотирнадцять, а вони ще вважають тебе дитиною! — обурився Нет. — Урешті-решт, можеш перекантуватись у мене. Мої старі погодяться.

— Тато проводить там дослідження… — нагадав Фелікс. — Може, і мені щось покаже.

— Ааа… — Нет потер руки. — Ну звичайно, я забув! Їдь, а потім усе нам розкажеш. Загадкові дослідження… Зашибись!

Ніка більше їх не слухала. Вона розгублено крутила в руках машинку для складання ручок і вся аж сяяла від щастя.

⁶ Екрю — відтінок бежевого кольору. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Після школи вони допомогли Ніці відвезти машинку додому. На сходах зустрілися з листоношею.

— О, панна Міцкевич! — зрадів він. — Як зазвичай, твого батька немає вдома. У мене для нього лист.

Ніка люб’язно всміхнулася, розписалася про отримання і взяла конверт. Коли вони увійшли в квартиру, одразу ж поставили машинку на стіл і ввімкнули її в розетку. Перший тест пройшов «на відмінно». Протягом хвилини вони склали п’ятдесят ручок.

— Вона працює в десять разів швидше, ніж я, — Ніка похитала головою. — Я зароблю собі на канікули!

— І нехай корона не тисне, — пожартував Нет.

— Це мені не загрожує, — сказала вона, показуючи їм листа. — Мені підвищили орендну платню.

— На тридцять злотих. — Нет не здавався засмученим.

— Стільки на місяць обходяться мені сніданки…

— Заробиш, — заспокоїв він дівчину. — Ходімо за подарунком.

* * *

Через годину вони стояли перед парфумерним магазином «Аромат» у жвавому торговельному центрі.

— Пахне дорого, — зауважив Нет.

Вони пройшли по м’якому червоному килиму між стелажів з кольоровими пляшечками, флакончиками та баночками. Їх огорнув приголомшливий, надзвичайно вишуканий аромат десятка дорогих парфумів. Тут кружляло кілька осіб, переважно жінок. Друзі справляли враження, ніби вони знають, для чого потрібні всі ці рідини, гелі, креми та спреї.

Вони підійшли до каси, прихованої в глибині магазину, і попросили список подарунків для Аурелії. Мила темноволоса дівчина подала їм папірець і промовила:

— Ви перші.

Що далі вони читали, то більшими ставали очі Фелікса й Нета, а Ніка дивилася на це з відразою. Список подарунків був таким:

— шампунь з пелюстками індійського хвоща;

— бомбочки для ванни з витяжкою з винограду (мінімум два десятки);

— пілінг для ніг з дуо-комплексом гауда;

— кондиціонер з блакитних ямайських помідорів для посічених кінчиків вій;

— супершвидкий крем під очі, новинка, з оксидом азоту;

— блиск для носа, звужує пори, з вітамінним глютокомплексом;

— бальзам для тіла з ґренландської троянди;

— засіб для зняття лаку з натуральним бета-копитином;

— лак для волосся з поліпшеною б’юті-спіруліною;

— зволожувальний крем під вуха з коневкоїном краніну;

— тонік для красивої шкіри з соку нарциса;

— помада зі сталевою магнолією проти підліткових зморщок.

— Навіть не знаю, для чого потрібна більшість із цих штук, — зізнався Нет. — Знаю тільки, що в Ґренландії не ростуть троянди.

— Це все для того, щоб прекрасна Аурелія стала ще прекраснішою, — сказала Ніка. — Добре, що в списку немає ванни з гідромасажем.

Вони рушили повз вітрини в пошуках бомб для ванни і знайшли їх біля виходу.

— Увага! У магазин зайшли Целіна з Зосею, — зауважив Фелікс.

— Добре, беремо ці бомбочки. — Нет схопив прозору коробку і почав пересипати в неї вміст найближчого контейнера.

Ніка забрала в нього коробку, висипала все назад і вибрала по одній кульці кожного виду.

— Ну так, маєш рацію. — Нет доторкнувся до скроні, немов хотів упіймати якусь думку. — Так ми не будемо здаватися невігласами.

Раптово його огорнуло хмарою важкого аромату.

— Мене зараз знудить… — застогнав Нет, озираючись.

Жінка, яка стояла поруч, побризкала на себе чергову порцію парфуму і повернула флакончик на полицю.

— Я можу вам допомогти? — запитала продавчиня, яка раніше віддала дітям список.

— Ні, дякую, — відповіла жінка і швидко вийшла.

— Вона вкрала дещицю парфумів, — зауважив вражений Нет. — Вибризкала на себе півпляшки.

— Вона вдає, що вибирає парфуми, — пояснила дівчина. — Приходить кожного дня і парфумиться так, що в’януть квіти в холі.

— Краде. Це як би я приходив сюди і регулярно мив голову, прикидаючись, що вибираю шампунь.

— Запакувати ваш подарунок? — Дівчина вказала на коробку з бомбами.

— Так! Але так, щоб це було схоже на щось дороге, — попросив Нет.

Дівчина всміхнулася йому і відкрила шафку зі стрічками. Через хвилину вони отримали те, що здавалося подарунком для англійської королеви. Заплатили, подякували й попрямували до виходу, де Целіна та Зося розглядали коробку з бомбами.

— Запізно. — Нет показав їм коробку з суперфантастичними бантиками. — У списку залишилося тільки джакузі.

Дівчата відкрили роти з переляку, але Целіна швидко зрозуміла і гучно засміялася. Зося не сприйняла жарту, або він здався їй несмішним.

— Знаєте, що я подумав? — почав Нет, коли вони вже йшли в напрямку виходу з торговельного центру. — Навіть якщо припинять виробляти ті ручки, то завжди буде щось подібне. Ми могли б заснувати свою фірму. Ніка матиме справу з товаром, ти конструюватимеш роботів, а я буду… я буду все координувати.

— Дивіться! — викрикнула Ніка, вказуючи на вітрину кіоску з пресою. — На першій сторінці «Сенсаційної хроніки» написали про Бутлера. Ми зовсім про нього забули…

— Напевне, мухоловка все ж когось зжерла, — простогнав Нет, — і директор хоче приховати це від наших батьків! Це провал, ми йому не допоможемо…

Фелікс усміхнувся, увійшов і купив газету. Нет і Ніка стали біля нього і прочитали заголовок: «Найкраще обладнана біологічна лабораторія у Варшаві». Нижче була фотографія їхньої школи і посилання на третю сторінку. Фелікс знайшов статтю. Вони побачили великий репортаж із кількома фотографіями професора та його лабораторії.

Учні гімназії імені Стефана Кушмінського не вчаться по картинках. Завдяки старанням професора Зенона Бутлера вони можуть пізнавати природу, спостерігаючи за живими зразками фауни і флори. Директор школи, магістр-інженер Юліуш Ромашка, хвалить біолога за рівень навчання і величезну роботу, яку він вкладає в піклування про цю колекцію…

— У тебе вийшло, — кивнула Ніка. — Бутлер може бути спокійним за своїх улюбленців.

— Справу варто доводити до кінця, — пояснив Фелікс. — Це було просто. Вистачило одного дзвінка.

Вони вийшли на вулицю. Уже стемніло, і зі сходу насувалися довгасті нічні хмари. Вони виглядали «Сааб» пана Білецького.

— Він може спізнитися, — сказав Нет. — Він повинен був сьогодні здавати кров…

— Що?! — Очі Ніки округлилися.

— О Боже, він почесний донор, — пояснив Нет. — Він каже, якщо може комусь врятувати життя, то цьому варто присвятити трохи часу.

— Там! — Ніка вказала пальцем.

Вони помахали і швидко рушили в бік машини, обходячи численних пішоходів.

— Що ти любиш? — запитав Нет, дивлячись на Фелікса. — Мені цікаво, що за кафе тато вибрав.

— Я люблю гамбургери, — відповів Фелікс. — Люблю бабусині гуляш і біґос, ну й піцу, звісно ж. А також багато того, що не подають у ресторанах.

— Гамбургери продають у Варшаві тисячі ресторанів, — засмутився Нет, — а гуляш можна дістати в будь-якому кафе громадського харчування.

Вони сіли в машину, привіталися з батьками Нета і пристебнулися.

— Скажи нам, що це за кафешка? — запитав Нет, але тато з усмішкою похитав головою.

Коли через п’ятнадцять хвилин «Сааб» зупинився біля бордюру, Нет подивився у вікно і позеленів.

— Суші… — прошепотів він. — Це єдина їжа, гірша за капусту. Як ви могли вчинити так зі мною?

— Не знаю, чи люблю я суші, — промовив Фелікс. — Я ніколи їх не куштував.

— Гм, я теж ніколи їх не їла, — сказала Ніка.

Вони вийшли з машини.

— Тату, дивися, там піцерія! — Нет відчайдушно намагався відвернути злу долю. — Ти казав, це любить Фелікс.

— Ні, — заперечив тато. — Я говорив, що йому там сподобається.

Поруч із писком загальмувала червона «Альфа Ромео».

— Привіт, — промовила мама Фелікса, виходячи з машини. Вона поцілувала сина в чоло, привіталася з усіма і подивилася на годинник. — На сорок три секунди раніше.

Друзі з підозрою подивилися на вітрину ресторану.

— Суші — це, напевно, японський делікатес.

— Сира риба, загорнута в рис, — пояснив Нет. — Золотий бізнес. У магазині купуєш рибу за п’ять злотих і рис за три. Разом виходить вісім. Потім ріжеш рибу на сто маленьких шматочків, завертаєш її в рис і кожен з них продаєш за вісім злотих. Навіть за газ не платиш, бо риба сира.

— Ти ж ніколи не їв суші? — запитала Ніка. — Тоді звідки знаєш, що тобі не сподобається?

— Назвімо це чоловічою інтуїцією. — Нет багатозначно поворушив бровами.

Ніка усміхнулася.

Перед входом вони зіткнулися з групою чоловіків. Їх було четверо, і, судячи з костюмів, вони були бізнесменами, які зібралися саме тут обговорити справи. Вони почали пропускати один одного в дверях, нарешті обидві групи увійшли в ресторан. Товстий іноземець, схожий на прихильника польської кухні, занепокоєно оглянув столики, на яких стояли тарілки з маленькими рибними шматочками.

Попри великі вікна всередині було затишно. Червоні стіни й меблі з металевих труб мали трохи індустріальний вигляд, але загальне враження було приємне.

— Суші роблять із такої риби, у якої отруйна голова, — далі обурювався Нет. — Якщо в кухаря здригнеться рука під час нарізання цієї риби, то всі клієнти — небіжчики.

Товстий іноземець, який стояв поруч, витріщив очі й завагався. Видно було з виразу обличчя, що він охоче б ретирувався. Однак розмова, яка повинна була тут відбутися, виявилася для нього важливішою. Він зціпив зуби і пішов за колегами до столика.

З підсобки виїхав… робот, схожий на R2D2[7], але зі скляним куполом, за яким плаский монітор проектував обличчя, що складалося з двох крапокоченят і усміхненої лінії губ. Він під’їхав до гостей і зупинився за метр від них.

— Добрий день, — сказав він злегка металевим голосом. Обличчя на екрані ворушило губами. — Я офіціант номер п’ять. Чим можу допомогти?

— Уф, — видихнув Нет. — Так ось чому тут мало сподобатися Феліксу.

— У нас столик на Білецького, — сказав тато Нета.

— У нас немає такої позиції в меню, — відповів робот, і його обличчя стало сумним. — Усі місця на сьогодні заброньовані. У вас бронь?

— Так, — чітко проказав тато, нахиляючись до робота. — На прізвище Білецький. Білецький.

— Білуга — це риба, яка не належить до японської кухні, — спокійно відповів робот. — Я можу порекомендувати вам ресторан російської кухні. Ми готуємо все з лосося, тунця, маслянки і…

Тато Нета зітхнув і знову нахилився до робота.

— А можна викликати справжнього офіціанта? — ввічливо спитав він.

— Я і є справжній офіціант. Чим можу допомогти?

— А можна попросити іншого офіціанта, що належить до роду homo sapiens?

— У нас немає страв, приготованих з homo sapiens. Ми готуємо все з лосося, тунця, маслянки і…

— А можеш порекомендувати нам якийсь ресторан із канібальською кухнею? — Тато вже міцно стискав кулаки.

— Я не знайшов його у базі даних, але рекомендую японську кухню. Це наша спеціалізація. Можу зарезервувати вам столик на завтра.

— У нас замовлено столик на сьогодні!

— На яке прізвище?

— Білецький.

— Білуга — це риба, яка не належить до японської кухні. Ми готуємо все з лосося, тунця, маслянки і…

— Ходімо, — сказав тато і обійшов робота. — Наш столик, напевне, там, де шість стільців.

— Правду кажучи, у мене мало досвіду, — сказала мама Фелікса, коли вони зайняли місця за столом. — Вибереш мені щось, щось… не дуже страшне.

— Ти маєш на увазі щось типу восьминога? — Фелікс злегка позеленів.

— Можемо ще втекти! — благав Нет. — Ніхто нас не помітить.

— Крім оцього кретинського робота. — Пан Білецький почав роззиратися в пошуках офіціанта.

Робот під’їхав до них з іншого боку і проголосив так, що всі аж підстрибнули:

— Столик, який ви зайняли, вже заброньовано!

— Знаю, я сам його забронював.

— На яке прізвище?

— На прізвище… Білуга, — прогарчав пан Білецький, роззираючись у пошуках чогось важкого.

— Так, прізвище Білецький є. Вітаємо вас і ваших друзів. Що вам запропонувати?

— Можна ознайомитися з меню?

— Наша фірма впроваджує голосове обслуговування, щоб підвищити комфорт клієнтів.

— Гаразд… Ну то порекомендуй нам щось…

— Ми не маємо страви рекомендуй.

— Я про меню…

— Це абсолютно зайве. Про мийню можете не турбуватися. Це у нас робить кваліфікований персонал.

Тато Нета набрав повітря і гучно його видихнув.

— Нас тільки турбує, що ми не можемо з тобою домовитися. Ми можемо зробити замовлення в інший спосіб?

— У нашому ресторані передбачено все. Існує спеціальна опція обслуговування для глухонімих. Вона полягає в тому, щоб вибрати позиції зі списку, який з’являється на екрані. Ви глухонімий?

— Так, я глухонімий. Покажіть мені список.

Усміхнене обличчя за прозорим ковпаком зменшилось і відсунулося вбік, а на екрані з’явився великий список страв.

— Я глухонімий, — втомлено промовив тато Нета. — Я не можу зробити вибір голосом.

— Факт, перепрошую… Звичайно, ви нічого не чуєте і не можете нічого сказати. Ви — глухонімий. Будь ласка, натисніть на зелену кнопку.

Тато натиснув кнопку. З робота виїхала клавіатура і розвернулася в бік чоловіка.

— Це все якесь однакове. — Мама Фелікса заглянула в голову робота і підняла брови. — Нете, вибери щось собі сам.

— А може, тут є фішбургери? — прохрипів Нет, але не здивувався, коли не почув відповіді.

Мама і тато Нета кілька хвилин радилися, нарешті тато набрав на клавіатурі замовлення. Він зробив це за дві секунди, пробігаючи пальцями по кнопках. Товстий іноземець, сидячи з колегами за столиком поруч, вирячив очі. Він закліпав і повернувся до свого замовлення, повільно натискаючи клавішу за клавішею. Схоже, у його робота-офіціанта теж були проблеми з аналізом голосу.

— Шкода, що немає маринованого оселедця, — зітхнула пані Білецька. — Може, спробувати замовити рибний суп? Тільки по дорозі сюди я зрозуміла, що не їстиму суші.

Нет подивився на неї з підозрою.

З підсобки вийшов чоловік, схоже, менеджер. Тато Нета покликав його.

— У нас проблема з цим роботом, — сказав він тихо. — Не розумію, що йому говорити.

— А, номер п’ять… — Чоловік закивав головою. — Ну так, зараз щось із цим зробимо. У нього було коротке замикання і сів вербальний мотиватор.

— Я помітив, — сказав тато Нета. — В інших теж сідають.

Чоловік вибачився ще раз.

— Тут що, друга Японія… — поскаржився товстий іноземець, закінчуючи боротьбу з клавіатурою.

— Я випила б кави, — зітхнула мама Нета, стримуючи позіхання. — Вибачте…

— Ти знаєш, що тобі не можна… — Тато Нета поплескав її по руці.

Нет примружився й уважніше придивився до батьків. Відбувалося щось, чого він не розумів. Він зітхнув, похитав головою і нахилився до Фелікса:

— Це робот із комп’ютером у голові, — сказав він.

— Ну і що? Чайові він все одно не отримає за таке обслуговування.

— Я тобі вже казав, тоді в школі. Ми повинні співпрацювати. Ти робиш робота, а я пишу програму.

— Цей робот-офіціант не надто швидкий. Думаєш, ми зможемо зробити краще?

— Звісно. — Нет розмріявся. — Поставимо їх на конвеєр і будемо продавати. Заробимо купу бабок, і не потрібно буде ходити в школу.

— Непогана думка, — відповів, подумавши, Фелікс, — але почнімо з чогось простішого.

Коли відчинилися двері в підсобку, друзі побачили менеджера, який порпався всередині їхнього офіціанта. Спалах короткого замикання, і струмки диму не віщували нічого доброго.

— Синку, — урочисто почав пан Білецький. — Ми з мамою хотіли дещо тобі сказати. Це не таємниця, тому дуже добре, що твої друзі… теж дізнаються… О! Наша їжа!

Робот в’їхав у зал. В одному маніпуляторі він тримав тарілку з рибними канапками, у другому — тацю з напоями. Він поставив усе це на стіл. Запахло рибою і горілою ізоляцією.

— Я хотіла вишневий сік, — нагадала мама Фелікса, яка єдина не отримала свого замовлення.

Робот цього разу все швидко зрозумів.

— Я пам’ятаю про нього. Він не помістився на таці. Зараз принесу.

Фелікс нахилився до друга і прошепотів йому на вухо:

— Батьки хочуть сказати, що ти насправді програма ШІ, прихована в тілі андроїда.

Ніка захихотіла, а Нет штовхнув друга ліктем у бік. Він очікувально подивився на батьків.

Тато хотів щось сказати, але ззаду пролунав звук удару. Робот, замість потрапити в двері кухні, врізався в стіну поряд. Він повернувся, замиготів лампочками, проїхав великою дугою і знову врізався в стінку з іншого боку. Лише з третього разу він зміг потрапити в двері.

— Тату… — нагадав Нет.

З кухні лунав шум перевернутого посуду, а через хвилину робот номер п’ять виїхав зі склянкою соку. Повертаючись у проході, він зачепив склянкою за штучну квітку. Склянка перекинулася, сік вилився в горщик.

— Будь ласка, ваш сік, — сказав робот, ставлячи на стіл перед мамою Фелікса порожню склянку. Обличчя на екрані мигнуло і з’явилося догори ногами.

— Будь ласка, можна ще одну склянку соку…

— Прийнято, хвилинку…

Робот поїхав на кухню і повернувся з новою склянкою соку. Мама Фелікса спробувала дотягтися до склянки, але робот проїхав занадто далеко від столика. Він не зупинився і продовжував рухатися в бік вхідних дверей. Усі напружилися, спостерігаючи за ним. Робот виїхав на тротуар, а потім на пішохідний перехід. Кілька машин різко загальмували. Робот проїхав на інший бік, в’їхав на тротуар і врізався в ліхтар, розбивши склянку. Хвилину він розмовляв з ліхтарем, після чого повернувся на перехід. Машини знову з писком гальмували. Він заїхав у ресторан і зупинився біля мами Фелікса.

— Будь ласка… проблема… це ваш сік, — сказав він, ставлячи денце склянки на стіл. — Ще одну склянку соку?

— Ні, дякую. В мене не влізе третя склянка соку, — на автоматі відповіла мама, дивлячись на денце.

Тато Нета показав дітям, як тримати палички.

— Я бачив колись суші-бар у кіно, — промовив Нет. — Японці це їдять голоруч.

— Немає такого слова, — зауважила Ніка.

— Уже є. Ну, вже могли б нарешті розповісти мені те, що хотіли?

— Поїжмо спочатку, здається, це смачно.

Нет зітхнув і неохоче повернувся до своєї тарілки.

— Як на мене, виглядає так, немов його приготували з морського паразита. Бутлер тримає таких у себе в банках.

Фелікс, Нет і Ніка з підозрою взялися до їжі, хоча спочатку потренувалися користуватися паличками. Після перших шматочків обличчя друзів перестали бути підозріливо-зневажливими. За кілька хвилин майже всі суші було з’їдено.

— Це навіть непогано, — зазначив Нет та подивився на батьків. — Ну і що ви хотіли розповісти?

Тато не встиг відповісти, коли біля столика знову з’явився робот номер п’ять, з порожніми маніпуляторами, витягнутими вперед.

— Будь ласка, ось ваш сік… проблема… — Він відкрив маніпулятор, ставлячи відсутню склянку на столик, потім розвернувся і поїхав.

— Я хотів ще щось замовити… — сказав тато, спостерігаючи, як робот в’їжджає в туалет, — але передумав…

Робот повернувся в зал і заїхав у потрібні двері. Не минуло й десяти секунд, як він звідти виїхав.

— Будь ласка, ваша проблема… — Він поставив перед мамою Фелікса пластикову пляшку з мастилом і поїхав углиб залу.

Товстий іноземець за сусіднім столиком зовсім втратив інтерес до розмови з колегами, зосередивши всю увагу на столику Фелікса, Нета і Ніки.

З кухні вилетів менеджер і став роззиратися.

— Вибачте, будь ласка, зараз я все владнаю. — Він забрав зі столика пляшку і втік шукати робота.

Мама Нета раптово закрила рот рукою, надула щоки, зірвалася з місця і побігла в туалет.

— Їй попався восьминіг, — прокоментував Нет. — На тарілці він вдавав мертвого, а, потрапивши в шлунок, почав поїдати людину зсередини.

Ніка і Фелікс насилу проковтнули те, що було в них у роті. Товстий іноземець за сусіднім столиком з огидою подивився на Нета, а потім на тарілку, яка стояла перед ним. Посередині лежала маленька восьминіжка. Товстун вирівнявся на стільці й кінчиком палички ткнув у восьминога. Той був мертвий. Або вдало вдавав мертвого.

— Рахунок, будь ласка, — сказав він роботу, який саме проїжджав поруч.

— Прийнято… проблема… виконую… хр…

Слідом за роботом ішов, витягнувши руки, менеджер. Коли він схопив робота, той різко розвернувся і, немов у слаломі, об’їхав кілька столиків.

Пані Білецька повернулася з туалету.

— Вибачте, — засміялася вона. — Це нормально, коли вагітна.

Нет впустив палички на підлогу і завмер, витріщившись на неї.

— Власне, це ми й хотіли тобі сказати, синку, — пояснив тато, погладжуючи руку дружини.

Мама всміхнулася до Нета і додала:

— Через кілька місяців ти вже не будеш єдиною дитиною в сім’ї.

— Це чудово, — зраділа мама Фелікса. — Уже вибрали ім’я?

Фелікс і Ніка перезирнулися, потім подивилися на Нета, який заплющив очі і безпорадно сповз під стіл.

Товстий іноземець за сусіднім столиком з огидою схопився, з гуркотом відсунув крісло і кинув на стіл серветку.

— Цей контракт не вартий таких жертв! — повідомив він і, не дивлячись на колег, рушив до дверей.

До столика під’їхав робот-офіціант номер п’ять і сказав:

— Я люб’язно… проблема… хр… Рахунок на двісті п’ятдесят два мільйони триста вісімдесят одну тисячу сто п’ятдесят два злотих і двадцять дев’ять грошей… у мінус восьмому степені. Платите картою або… хр… готівкою?

⁷ R2D2 — робот Люка Скайвокера з «Зоряних воєн». (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Фелікс із самого ранку чекав, доки мама «владнає одну справу» і вони нарешті зможуть поїхати до тата на море. «Одна справа» тяглася до полудня. Фелікс встиг подивитися два фільми, прочитати половину книжки, завантажити пральну машину і налаштувати гірокомпас механічного пса так, щоб той спускався по сходах замість перекидатися ними. Потім він прилаштував спіральний кабель від старої викинутої люстри на ланцюгах до ключів і прикріпив його до штанів. Нарешті, він полив улюблену рослину тата — розлогу тую на ім’я Здзіслав, що росла перед будинком.

Мама стояла на колінах у кімнаті. Однією рукою вона набирала на ноутбуці лист, а другою пакувала валізу. Одночасно плечем вона притискала до вуха телефон і проводила нараду англійською.

— Ще тільки одна справа, — укотре запевнила вона, цього разу за інерцією — англійською.

— Прання розберу, — буркнув хлопець і спустився в підвал. — А потім піду на прогулянку до Парижа.

Пральна машина сім’ї Полоніїв була завбільшки як три звичайні пральні машини, поставлені в ряд, і мала вигляд як модуль генератора поля імперського есмінця (це інформація для тих, хто знає, який вигляд має генератор поля імперського есмінця).

Фелікс оцінив стан кільканадцяти кольорових індикаторів на корпусі й натиснув на кнопку з піктограмою, що зображувала шкарпетку. З прямокутного отвору сушарки-крутилки з правого боку пральної машинки випали сухі й запашні шкарпетки, одразу скручені парами. З-під третього зверху люка Фелікс витяг десять складених футболок. Жовта лампочка збоку згасла. У підвал спустилася мама.

— Що з моїм чорним жакетом? — запитала вона, заглядаючи в один із люків.

Таймер над блоком прасувалки-складалки показував п’ятнадцять хвилин, а з решітки поруч валила пара. Мама подивилася на годинник.

— Не встигнемо, — сказала вона. — Треба було раніше думати. На презентацію надягну старий.

Вони піднялись, і мама спакувала у валізу останні елементи гардероба й зачинила кришку.

— Ненавиджу всі ці механізми, — мовила вона, заходячи на кухню. Нахилилася над кутовим корпусом МО, тобто Механічного Опікуна. З одного його боку кріпилися дві миски. — Як це наповнити?

Цабан, великий чорний російський тер’єр, підійшов до машини з іншого боку і передньою лапою натиснув на педаль з написом: «Чесалка під підборіддям». Він став навпроти, трохи піднявши голову. Усередині махини щось заклацало, задзижчало і кілька разів пискнуло. Над педаллю відкрилася кришка, зсередини висунулася щіточка на штативі і почала гладити пса під бородою.

— Цабан може з цим упоратись, а ти ні? — засміявся Фелікс.

Мама щось буркнула і прибрала світле волосся з чола. Вона знайшла нарешті відповідну кришку, відкрила її і насипала всередину гранульований корм. Перевірила рівень води. Усі індикатори машини світилися зеленим.

— Цього вистачить на вихідні, — сказала вона. — Не знаю, як я могла купити цього пса. Завжди лягає на дорозі, у нападі симпатії збиває гостей з ніг, блює біля столу. Колись сів просто на віце-міністра фінансів…

— Мамо…

— Гаразд, гаразд… Я все одно його люблю. Ти спакував речі?

— Ще кілька годин тому… Прання встиг запустити.

— Пробач… — Вона погладила його по голові. — Я повинна була владнати одну справу.

Фелікс обійняв Цабана. Пса недавно постригли, тому він уже не виглядав як маленький ведмедик, але його очі ще дивилися з-під густої гриви.

— Залишаєшся сам на три дні і дві ночі. — Фелікс присів перед ним навпочіпки і прибрав кілька кучерів, щоб відкрити його красиві карі очі.

Пес сумно подивився на господаря. Він точно знав, що означають упаковані валізи в холі. І бачив, що його ковдра для подорожей лежить складеною в шафі.

— Пам’ятай: не дурій, — наказав Фелікс. — У нашийнику є передавач, який відчиняє люк у дверях. Виходиш, пі-пі, ка-ка, ганяєш кота Соболяків і повертаєшся. Ніяких побачень, не кидайся на Здзіслава, жодного підкопу під парканом. Якщо відчуєш самотність, можеш використовувати чесалку. О’кей?

Він кілька разів потягнув собаку за чорну бороду. Здавалося, немов Цабан погоджувався з його словами й кивав у відповідь. Хлопець обійняв його ще раз, встав і потягнувся по свій зелений військовий мішок, який використовував замість дорожньої сумки. Він відніс його в багажник, після чого допоміг мамі з валізою. На думку Фелікса, вона взяла багато абсолютно непотрібних речей, але він не сказав ні слова. Хоча, з точки зору мами, половина його багажу теж не потрібна.

* * *

Уже за межами міста вони влилися в низку машин.

— Напевно, якийсь кортеж, — сказав Фелікс.

— Ні, не кортеж, — похитала мама головою. — Побачиш через хвилину. У деяких водіїв свої примхи. Що гірше вони водять, то ближче до лівої сторони хочуть їхати. Правої смуги бояться як вогню. І створюють затор.

Через кілька хвилин мама показала на маленьку рожеву машинку, що повільно їхала по лівій смузі.

— Ось і причина затору. — Вона заморгала дальнім світлом. — Ця вівця навіть не знає, в чому річ… Не можна обганяти по правій, але її це не хвилює.

Мама з’їхала на праву смугу.

— Подивися, — сказала вона, вказуючи головою вбік.

Дівчина в рожевому автомобілі сиділа, схилившись над кермом, і, стиснувши його пальцями, у великому напруженні дивилася на асфальт перед капотом. Здавалося, вона нічого не помічає навколо.

Вони хвилину їхали мовчки. Нарешті мама Фелікса подивилася на сина і сказала:

— Я хвилююсь за бабусю. Будь з нею милим, коли вона повернеться з санаторію. Вона погано почувається, і її треба поберегти. Тепер ми будемо робити покупки і допомагати їй у всьому.

— Я зробив їй «Асистента для шопінгу», — згадав Фелікс. — Він їздить з нею, щоб вона не носила сумки.

— Цього вже не вистачить. Лікар сказав, що бабуся не повинна втомлюватися. У її віці самій ходити в магазин — це велике напруження. Ти помітив, що бабуся вже ледь піднімається сходами?

— Я можу сконструювати… ліфт, — сказав через хвилину Фелікс. — Таке крісло, яке по рейках в’їжджає на поверх.

— Мова не про винаходи. — Мама похитала головою. — Я говорю про те, що бабуся досі дбала про нас, а зараз ми повинні подбати про неї.

Фелікс нічого не відповів. Йому стало соромно, що першим на думку спало сконструювати робота-кухаря. Бабуся не повинна для всіх готувати, а потім за всіма прибирати. Він став дивитися на місця, які вони проїжджали, але потворні будинки й брудні двори не підняли настрою. Двосмуга закінчилася. Тепер вони їхали ще повільніше, тому що постійно доводилося когось обганяти.

— Що саме тато робить на морі? — запитав він через чверть години.

— Ти ж знаєш, він не розповідає про те, що вважає секретом. — Мама знизала плечима. — Я про супер-супер-суперсекрет. Вони знайшли там якийсь підземний апарат часів Другої світової війни.

— Апарат? — пожвавішав Фелікс. — Який апарат?

— Якісь німецькі військові механізми. Не знаю. Запитаєш його сам, коли приїдемо… Подивися, наступний бовдур! — Мама вказала на мінівен із затемненими вікнами. — Смуга п’ять метрів завширшки, а він їде по лівому краю.

— Може, він повертає ліворуч.

— Напевно, за десять кілометрів. Дурний блокувальник доріг ускладнює іншим життя.

— Може, він не знає, що чинить погано.

— То зараз дізнається, гівнюк! — Вона почала сигналити і блимати йому дальнім світлом, але це нічого не дало. — Дебіл!

— Мамо… — заблагав Фелікс.

Мама зітхнула і перестала сигналити. Мінівен гальмував їх півкілометра і дійсно звернув на заправку, але праворуч.

Через хвилину, для різноманітності, повз них промайнуло щось низьке і чорне. Фелікс навіть не встиг побачити, що за марка машини.

— Такі ще гірші… — простогнала мама. — О’кей, я нічого не кажу.

 — Ти зовсім нічого не знаєш про ті дослідження? — наполягав Фелікс.

— Тато нічого мені не говорив. Зрештою, я йому теж нічого не кажу про свої робочі проблеми. Краще не приносити роботу додому.

* * *

На звивистих кашубських дорогах, густо зарослих обабіч старими деревами, мама значно знизила швидкість, перестала обганяти, але Фелікс усе одно ловив себе на тому, що хапається за дверну ручку. За кілька годин подорожі вони поговорили з мамою багато про що таке, про що зазвичай не вистачало часу поговорити вдома. Тільки зараз він вважав за краще ні про що її не питати.

— Насолоджуйся виглядом цих дерев, — зітхнула мама. — Вони хочуть їх спиляти. Краще б дірки в асфальті залатали.

Біля старої дерев’яної таблички з написом: «Міло 0,5 км» вони звернули на ґрунтову дорогу, яка через кілька поворотів вивела на зарослий соснами пагорб. Фелікс відчував, як шлунок піднімається до горла на тісних віражах, коли машину заносило. Нарешті вони зупинилися з легким шурхотом біля запилюженого татового «лендровера». Фелікс виліз, невпевнено розминаючи ноги. Він глибоко вдихнув і хвилину аналізував, чи не має наміру шлунок влаштувати несподіванку і позбутися сніданку. Пахло морем, було чути шум хвиль. Хлопець роззирнувся. Дорога закінчилася нерівним майданчиком перед входом у будинок. З боку схилу рідкий чагарник частково закривав дорогу, яка вже перетворилася на вузьку стежку. Вона вела в бік будинку і зникала між дерев. На блакитному небі майже нерухомо висіло кілька чайок. Сам будинок був двоповерховим, із похилим дахом і створював враження врослого в землю від старості. Темно-червона цегла місцями почорніла і потріскалася від примхливої морської погоди. Один кут дому заріс густим диким виноградом, який піднімався до даху, теж темно-червоного. У відчиненому вікні сидів величезний старий кіт з одним оком. За будинком було видно високий, метрів п’ятнадцять, маяк. Залишки білої фарби колись утворювали горизонтальні смуги. На верхівці, оточеній металевим помостом з поруччями, була засклена надбудова, увінчана гострим дахом. Крізь брудне скло була помітна тінь рефлектора.

— Він не працює вже багато років.

Фелікс здригнувся, несподівано почувши знайомий голос. У дверях будинку стояв тато. Його світле волосся вицвіло від сонця, а чоло засмагло. Він схуд за ці два тижні. Військові штани й жилет висіли на ньому, як на вішаку.

— Як дорога? — запитав він, спускаючись східцями. Поцілував дружину, обійняв сина.

— Пам’ятаєш ту сцену з «Зоряних війн», коли винищувачі повстанців летять ущелиною до Зірки Смерті? — запитав Фелікс. — Я відчуваю, що я прилетів так само.

— Не перебільшуй. — Мама махнула рукою. — Дорога була цілком приємною.

— Тільки клаксон треба поміняти, — буркнув Фелікс.

Тато пішов до машини по сумки.

— Заходьте, я зварив суп, він уже готовий.

— Маю обмаль часу, — сказала мама. — Через п’ять годин у мене конференція.

— Ти хочеш за п’ять годин доїхати до Познані? — Тато занепокоєно подивився на неї.

— О ні. Звичайно ж, ні. Хочу доїхати за чотири години, бо треба ще підготуватися…

— Вони можуть почати без тебе. Ніхто й не помітить.

— Моя доповідь перша, а ще треба попрацювати над презентацією.

Тато міцно обняв її.

— Ну, може, хоча б кави вип’єш? — запропонував він.

Мама хвилинку подумала і кивнула.

— У мене п’ять з половиною хвилин у запасі, — усміхнулася вона.

Вони ввійшли в темний коридор.

— Гарна підлога. — Мама розглядала широкі старі дошки.

На кожному кроці дошки скрипіли. Праворуч була кімната із зачиненими дверима, ліворуч — широкі двері в головний зал, а навпроти — дерев’яні сходи на другий поверх.

Тато провів їх у головний зал, який правив водночас за кухню, їдальню і вітальню. Меблювання найменше нагадувало сучасні кухні. У стіну вросла величезна дров’яна кахельна піч, поєднана з плитою. На одному з чотирьох чавунних дисків стояв горщик із супом, що сильно булькав. Серед старих меблів увагу привертав найбільший предмет — різьблений темно-бронзовий буфет із заскленими дверцятами нагорі. Вони сіли на лаву за довгим столом, стільниця якого була збита з двох товстих дошок. Тато взяв побитий чайник і налив води з крана. Емальований умивальник пам’ятав ще часи, які передували винайденню автомобіля.

— Розчинна кава підійде? — запитав тато, поставивши чайник на плиту. — Еспресо тут не зробиш.

— Угу… — повільно вимовила мама, невпевнено розглядаючи затишне приміщення. — Цьому будинку років сто…

— Це будинок доглядача маяка, але він не живе тут уже дуже давно, а маяк вимкнений.

Фелікс подивився на криві вікна й солідні стельові балки, з яких звисали в’язанки сухих грибів і овочів.

— Насправді менш технічно обладнана була б тільки хатина з вогнищем, — сказав він. — Звісно, немає супутникової антени, і я не подивлюся “Discovery Channel”…

— Ні, — погодився тато, — тут і взагалі немає телевізора.

У кімнату велично зайшов старий кіт. Обтерся об ноги Фелікса, після чого заскочив мамі на коліна.

— О Боже, у нього тільки одне око, й жовте! — здивувалася мама.

— Це Азор. Цей кіт багато пережив, — пояснив тато. — Він живе тут.

— Азор? — здивувався Фелікс.

— Коли ми його побачили вперше, було досить темно, — сказав тато. — Він великий, і я подумав, що це собака. А потім якось прижилося це ім’я.

Азор зіскочив з колін мами і гордо вийшов з кімнати.

— Немає сигналу, — жахнулася мама. Кілька разів вона відкривала і закривала екран телефона, вештаючись. Ходила по кімнаті з телефоном у піднятій руці.

— Шукаєш духів? — запитав тато. — Зв’язок є тільки на другому поверсі, але дуже слабкий. Такий старенький телефон його не зловить.

Мама здалася і сіла за стіл.

— Тепер зрозуміло, чому в тебе телефон завбільшки із сокочавилку.

— Вони будуть вас реєструвати. — Тато насипав каву в горнятко. — За п’ять хвилин нічого не трапиться.

— Ти навіть не уявляєш, що може трапитися за п’ять хвилин. Колись я була в туалеті, а за цей час призначили нового президента і встигли його зняти.

Мама по черзі зиркала то на чайник, то на годинник. Нарешті вода закипіла. Вона випила півгорнятка і підвелася. Потім поцілувала Фелікса, обняла чоловіка й побігла до машини. Вона помахала їм, коли вони вийшли з будинку, і поїхала, здіймаючи хмари пилу. Кілька секунд вони спостерігали за жовтою хмарою, яку розвіював вітер.

— Як повернемося до Варшави, поставимо їй раму для безпеки.

— І електронний обмежувач швидкості, — додав Фелікс.

— Ходімо. — Тато поклав йому руку на плече. — Суп пригорить.

Суп був з пакетика і дійсно пригорів. Після емоцій, пов’язаних з дорогою, Фелікс так зголоднів, що з’їв усю тарілку, не звертаючи уваги на смак їжі.

— Ми знайшли зошит професора. — Тато встав і поклав тарілку на верхівку великої хиткої вежі в раковині. Він кивнув Феліксу, щоб той підвівся. — Гадаю, вам слід дещо пояснити. Розкажи про те, що тут побачиш, Нету і Ніці, але більше нікому. Досі нам вдавалось уникати допитливих журналістів. Проект, над яким ми працюємо, має кодове ім’я “Sparks”[8]. Зараз дізнаєшся чому.

Вони вийшли в коридор. Тато натиснув маленьку латунну заклепку в стіні будинку. Картина, що висіла тут, прочинилася на завісах, відкриваючи клавіатуру сигналізації. Фелікс підняв брови, але нічого не сказав. Тато активував сигналізацію, і підсвітка клавіатури змінилася з зеленої на червону. Вони вийшли, замкнувши двері на звичайний замок, який пам’ятав ще Другу світову. Стежкою вони петляли між дерев. Через хвилину Фелікс зміг побачити маяк. Поблизу був ще сарай. Усю його стіну затуляли складені під дах поліна. Далі кущі ставали все густішими, і крізь них нічого вже не можна було розгледіти.

Через сто метрів ліс закінчувався урвищем. Унизу була вузька смуга пляжу і море, невелика затока. Туди вели звивисті дерев’яні сходи, криві через зсув схилу. Бетонні «їжаки» біля фундаменту стримували цей процес, але не могли його зупинити. Ще два-три сезони штормів, і сходи впадуть. У кінці дерев’яного помосту якийсь чоловік у светрі й вовняний шапці ловив рибу. А за півкілометра від берега в морі стояв п’ятдесятиметровий білий човен із триповерховою надбудовою на носі. За нею розміщувалося кілька кранів, а нижня палуба була заповнена обладнанням, яке з такої відстані не можна було розпізнати. Напис на борту говорив, що корабель має назву «Орка».

 — Як тобі відомо, над тринадцятим зошитом професора Кушмінського сиділо багато днів кільканадцять науковців, — почав тато, дивлячись на море. — Я теж присвятив йому багато часу. Коли йшлося про формули і схеми, було все ясно, але лише два тижні тому нам вдалося прочитати одне приховане послання. Це були зашифровані географічна довгота і широта, координати якоїсь точки на землі. Професор не написав, що там, але точка ця лежить за п’ятсот метрів на північ від нас, он там. — Він показав на корабель. — Щось є під морським дном, але ми не знаємо що. Прилади показують виразне коливання гравітації між тим місцем і базою, залежно від положення Місяця і ще чогось, чого ми не розуміємо.

— Мама згадувала про якусь базу, — промовив Фелікс.

— Власне, я до цього і вів. — Тато махнув рукою, щоб син ішов за ним.

Вони повернулися на дорогу і сіли в машину. Проїхали кількасот метрів до шосе, потім перетнули його і виїхали на путівець, викладений бетонними плитами. Він вів через ліс і був сильно захаращений, але нещодавно зламані кущі і трава говорили про те, що останнім часом тут проїхало чимало транспорту. Через сто метрів вони дісталися до воріт з будкою охорони. На них націлилася камера. Огорожа зі сріблястої сітки тяглася в обидва боки. Охоронець подивився на реєстраційні номери машини, потім на ідентифікатор чоловіка, на Фелікса, віддав честь і натиснув кнопку на пульті керування воротами. Вони роз’їхалися, блимаючи помаранчевими попереджувальними лампочками. Тато подякував і поїхав далі. Через кілька метрів ліс раптово закінчився, і вони дісталися до великої забетонованої площі, оточеної насипаними валами. На них росли кущі та чагарники. На майданчику стояло кілька автомобілів, деякі були припарковані в бетонних гаражах, захованих за трав’янистими схилами. Найбільше впадав в очі сучасний сріблястий автокар з логотипом Інституту надзвичайних досліджень на боці й абсолютно чорними вікнами. З відкритого багажника стирчало кілька пучків проводів, які зникали в одному з гаражів.

Тато зупинив машину біля контейнерних будиночків.

— Як увійдемо всередину, нічого не чіпай, — попередив він сина. — Там повно старого електрообладнання.

Тато повів Фелікса до одного гаража, значно більшого, ніж інші. Лише через хвилину Фелікс зрозумів, що це не гараж, а вхід у довгий тунель, що вів углиб пагорба. Наступний охоронець перевірив ідентифікатор тата, віддав честь і відчинив хвіртку, що розміщувалася перед величезними сталевими воротами.

Під стелею тягнувся ряд натрієвих ламп. Вони світили помаранчевим на вологу бетонну підлогу.

— Тату, що це? — Фелікс занепокоївся.

— Зараз усе побачиш.

Приміщення в кінці тунелю було видно дедалі краще. Воно нагадувало стару автомайстерню, тільки значно більшу. Фелікс зупинився за кілька кроків до входу в зал, який мав солідні розміри. Якби не зарості всередині цієї конструкції, тут легко помістився б «Боїнг 747». Прожектори, що кріпилися до сталевих ґрат, світили вниз, тому важко було розгледіти, що вище за них. Фелікс роззирався, стримуючи щелепу, яка весь час норовила відпасти. Приміщення здавалося круглим і, ймовірно, було склепінчастим сферичним куполом. На вологій підлозі тяглися кілометри товстих кабелів, уздовж розмічених жовтими смугами доріг стояли бетонні будиночки, немов маленькі доти, із вбудованими генераторами, турбінами, цистернами, також розміщувалися сталеві шафи, прикріплені до лісів і ціла маса іншого дивного обладнання та проводки. Тут метушилося кілька десятків людей, десь миготіло зварювання. Навколо чулися розмови польською, німецькою та англійською. Хтось невідомий з гуркотом пересував залізні предмети. Над цим усім лунало дзижчання, яке зазвичай видають великі трансформатори.

Над тунелем, через який вони ввійшли, слабо світилося прямокутне вікно в стіні зали. У приміщенні за ним сиділо кілька людей.

Фелікс і тато пройшли через зал і зупинилися перед півкруглою конструкцією. Вона була схожа на фрагмент запорошених декорацій до «Зоряних воєн». Це було кількаметрове кільце, що стояло вертикально, заглиблене на одну чверть висоти в бетонну підлогу. На його ободі кріпилися гвинтами електромагніти з товстою обмоткою. Зв’язки кабелів тяглися до двох бетонних куполів з обох боків апарата. З-за обмотки час від часу проскакували маленькі іскри.

— У тебе є годинник? — раптом запитав тато, хапаючи сина за руку.

— Є…

— Уже немає. — Він подивився на зап’ясток Фелікса. Цифри на циферблаті згасли. — Пробач, забув попередити. Іноді тут з’являється дуже сильне електромагнітне поле. Воно не шкідливе для здоров’я, але неекрановані мікросхеми, такі як у годиннику, на жаль, знищуються. Куплю тобі новий.

— Що це таке? — запитав Фелікс, не забиваючи собі голову годинниками. — Це все тут…

— Ну так, мабуть, слід почати з пояснення. Це таємна німецька база часів Другої світової. Ми тут трохи прибрали. — Тато усміхнувся. — Ми намагаємося зрозуміти, як це працює і для чого. У кількох місцях з’явилася назва Wunrung, але ми називаємо його просто «кільце». Як ти знаєш, німці намагалися сконструювати суперзброю, яка повинна була змінити хід війни. Схоже, що все тут — це високотехнологічний, але незакінчений проект.

— І він працює? — запитав Фелікс.

— Так. Шістдесят років без зупинки. Ми не знаємо, на якому живленні.

— Його не можна вимкнути?

— Вимикача ми не знайшли. Можна тільки перерізати кабелі, але ми не хочемо цього робити. Це кільце — головний елемент системи. Його активність теж постійно змінюється. Кожного дня ми вловлюємо кількахвилинний цикл, що повторюється. На жаль, ми не знаємо, що його викликає. Звучить це як жарт, але у вихідні… він працює менш інтенсивно. Ми намагалися знайти в цьому хоч якусь закономірності. Безрезультатно.

— Але… що це взагалі таке?

— Історія в загальних словах дуже проста. Німці завоювали всю Європу, крім Великої Британії. Якби вони захопили Британські острови, сьогодні ми б жили в Третьому рейху… Британські Королівські повітряні сили, за підтримки польських пілотів, відбивали атаки німецького Люфтваффе. Битва за Англію — це найбільша повітряна битва всіх часів. Нацисти програли її в жовтні 1940 року. Вони також втратили шанс на вторгнення. Це був момент, який і зумовив програш Гітлера в тій війні. Британські острови стали базою союзників, з якої повинна була відбуватися атака на окуповану Францію. Німці приготували зброю, позначену Фау-1. Це були справжні крилаті ракети з реактивним двигуном. Близько семи тисяч Фау-1 долетіли до своїх цілей, переважно на півдні Англії. Багато з них впало на Лондон, що призвело до великих руйнувань. Потім було сконструйовано Фау-2, це вже були балістичні ракети. На їхній базі американці після війни побудували космічні ракети. Були ще Фау-3, але вони не мали практичного значення для ходу війни. Те, на що ти дивишся, це, найімовірніше, Фау-4 — незакінчена зброя Гітлера.

Вони стояли мовчки. Фелікс замислився над батьковими словами. З різних боків лунали звуки ударів, різання і зварювання. За їх спиною проїхав електричний візок.

— Нацисти не змогли її закінчити, але їм вдалося її заховати, — продовжив тато. — Радянські війська вигнали їх із цих земель на початку березня 1945 року. Але бази вони не знайшли. Ми теж не знайшли б її, якби не записи в зошиті професора Кушмінського. Те, що на поверхні, має вигляд типового гаража для танків. Нічого надзвичайного, по всій Польщі багато таких місць. Тунель, яким ми ввійшли, був замурований на десять метрів від входу, і в ньому стояв згорілий танк. Усіх обдурили. З розповідей місцевого населення виходить, що залишки танка забрали якихось п’ять років тому. Навіть тоді ніхто не подумав, що задня стіна гаража — це тільки маскування.

— Але як ви це знайшли? — Фелікс нарешті зміг вичавити з себе слова. — Професор Кушмінський вказав на місце в морі.

— Сонар дослідницького човна знайшов дивний об’єкт на дні. Ми подумали, що варто обстежити і берег, але нічого не виявили. Нам допомогли геологи. Вони знайшли цей зал під землею. Тоді ми і пробилися крізь стіну.

— Може, ці електромагніти на великому кільці — чергова пускова установка для якихось ракет або снарядів? — Фелікс вказав на кільце.

— Цього ми не знаємо, — знизав плечима батько. — Кільце не націлене на щось конкретне. Важко собі уявити пристрій, який щось запускає з-під води… Усе прискорення снаряда перейшло б у великий сплеск. Крім того… від моря нас відділяє бетонна стіна і великий клапоть суші.

— Може, земля опустилася? — припустив Фелікс. — Може, професор позначив місце на тогочасному пляжі? Утім, підводні човни можуть стріляти торпедами і ракетами під водою… але не через бетонний мур.

— Ядерні ракети розміщуються на підводних човнах для того, щоб супротивник не знав, де вони. Човен може швидко змінювати розташування. А тут перша ж ракета видасть розташування бази. Її одразу знищили б. Під час Другої світової не було супутників, але літали розвідувальні літаки, та й шпигунів вистачало.

— А може, торпеди?

— У них мала дальність. Краще стріляти ними з торпедних катерів, які можуть наблизиться до цілі. Повір мені, синку, ми багато ночей провели над розгадкою всього цього. Спочатку думали, що це могли бути торпеди або малі підводні човни. На жаль, виявилося, що тут немає шлюзів. Якщо пробити стіну, сюди просочиться морська вода.

— Це могли бути підводні установки? — запитав Фелікс. — Може, після закінчення будівництва це повинно мало бути під водою. Може, вони хотіли зробити якийсь тунель…

Тато похитав головою.

— Цей апарат точно не водонепроникний. Відповідь має бути іншою. Якась точно існує… — Він озирнувся і комусь помахав. — Почекай мене тут. Я повинен дещо з деким обговорити. Нічого не чіпай, тут дійсно висока напруга.

Фелікс стояв перед кільцем і розглядав таємничу конструкцію, що наводила його на думку про схожість із фрагментами атомної станції або космічним кораблем. Таємниця… таємниця… Мета, якої хотіли досягти творці бази, мала бути вартою витрачених грошей і зусиль. Німці не побудували б усього цього просто так, це повинне для чого служити.

Він ступив крок уперед і в цей момент щось почув. Дзижчання трансформаторів несподівано посилилося. Він побачив, як повітря всередині кільця затремтіло і по обшивці пробігло кілька іскор. Фелікс хотів відступити, але, як паралізований, дивився на кільце. У його глибині з’явився легкий серпанок, схожий на водяну пару. Здавалося, він фосфорився, але це могло бути і відблиском світла з залу. Феліксу здалося, що у блідій поверхні він бачить… силует. Він закліпав. Кільцем пробігло кілька блакитних іскор, і видіння зникло. Дзижчання стихло.

Фелікс стрепенувся. Він почув батькові крики і тупіт ніг за спиною. Чиясь рука схопила його і відтягла назад. Тато схилився над ним, блідий від хвилювання.

— Зі мною все гаразд, — запротестував Фелікс, відбиваючись від кількох пар рук, що тяглися до нього.

— Показники в десять разів вищі, ніж будь-коли раніше, — вигукнув хтось позаду.

— Ти що-небудь чіпав? — запитав тато, схвильовано обмацуючи сина.

— Я стояв тут…

— Не ображайся, Петре, але ти дійсно вважаєш, що це місце для дітей? — запитав хтось із натовпу.

Фелікс озирнувся. Поруч із татом стояв високий, лисий і товстий шістдесятирічний чоловік у великих окулярах.

— Ти дивишся на людину, яка знайшла тринадцятий зошит, — сказав хтось збоку. — Це Фелікс Полоній, а не дитина.

Фелікс упізнав худого літнього чоловіка, який спирався на чорний ціпок із кістяною ручкою, прикрашеною червоним рубіном. Якуб Рознер, міністр особливих справ. На елегантний костюм він надягнув фартух.

— Я знаю, хто він, — відповів високий чоловік в окулярах. — Але це не місце для дітей.

— Хлопець за три хвилини активував те, з чим ми б’ємося вже кілька тижнів. — Міністр усміхнувся куточками губ. Подав Феліксу тонку руку і показав на лисуватого чоловіка. — Фелікс, познайомся з професором Словінським. Він тут найголовніший.

Фелікс кивнув, а професор чемно простягнув йому пухку руку.

— Молодий розум відкритий, — усміхнувся Якуб Рознер. — У ньому немає тисячі математичних формул, які приховують від нас очевидне, те, що лежить перед носом. Він може зробити відкриття, яке застійному мозку старих учених навіть і не снилося. Молодий розум може дивуватися. Пам’ятайте, що початок успіху — це вміння дивуватися і ставити правильні запитання.

Професор пирхнув, не знаючи, що відповісти.

— У нас є повний запис стрибка? — голосно запитав він.

— Так! — схвильовано вигукнув з-за його спини худий асистент. Він тримав у руках пристрій, що виглядав як планшет. — Є! Небувалий стрибок усіх параметрів!

— Розгляньмо їх докладно.

Дещо звивистими бетонними східцями вони піднялися в центр керування, розташований просто над тунелем. Це було низеньке приміщення з бетонними стінами. На консолях, повних латунних і бакелітових ручок, старих індикаторів, важелів і перемикачів, впадали в очі три величезні обертові диски, немов трохи сплюснуті і збільшені кодові замки сейфа. Замість цифр по ободу виднілися якісь таємничі значки. Фелікс звернув увагу, що метал відполірований від частого використання. Поруч була квадратна заглибина завбільшки з книжку, з кількома електричними контактами. Здавалося, наче звідти зняли щось важливе. Тут стояло кілька сучасних комп’ютерів. Задня стінка центру керування була заставлена шафами з різнокольоровими електронними лампами, що дзижчали й миготіли. Також продукт сучасної технології.

Нагорі, втиснутий у кут, стояв дерев’яний ящик з антенами і декількома регуляторами.

— Якась стара радіостанція, — пояснив тато. — Можеш собі забрати, якщо хочеш.

— Завелика для сувеніра. — Фелікс нахилився і відкрив ящик.

Усередині було кілька скляних ламп, які колись давно використовувалися замість мікросхем. Хлопець витягнув одну, криво вставлену, і швидко сховав у кишеню.

З центру керування було добре видно весь зал. Звідси він здавався ще більшим, а вся апаратура мала чудернацький вигляд.

Вчені вдивлялися в графіки на декількох моніторах, а саме в раптово зрослі показники. Фелікс теж дивився гірські пасма, намальовані кольоровими лініями. На кожному з них спостерігався стрибок.

— Що у тебе в кишенях? — запитав тато. — Може, ти його якось ненароком активував.

Фелікс почав викладати на стіл уміст кишень і рюкзака. Складаний ножик із кількома лезами, універсальний ключ, навушний ліхтарик, кишеньковий набір інструментів, міні-аптечка, сумочка з клеєм і швейним приладдям, рулетка і багато інших потрібних або й непотрібних дрібниць.

Учені в центрі керування мовчки вивчали купу.

— О Боже, це вам нічого не нагадує? — вигукнув нарешті хтось, і всі засміялися. — Копія тата.

Вони уважно роздивилися всі предмети, але нічого незвичайного не знайшли, якщо не брати до уваги незвичайності перебування всіх цих предметів у рюкзаку й кишенях чотирнадцятирічного хлопця.

— Може, підеш туди ще раз? — запропонував професор, але грізного погляду тата вистачило. — Гаразд, покладіть це все на візок і суньте в кільце, — звернувся він до техніків.

Наступні три години вони засовували двобарвний візок із довгою ручкою в кільце. Перекладали предмети у візку різними способами, але показники навіть не здригнулися.

* * *

Поверталися вони путівцем, і підвіска старого «лендровера» скрипіла на вибоїнах. Світло фар стрибало по деревах. Фелікс задумався, ні на що не звертаючи уваги. Коли вони під’їхали до будинку, він вирішив трохи прогулятися. Місяць світив досить яскраво, тому стежкою він зайшов у ліс і дістався до помосту, з якого сходи вели до пляжу. Там зручно розміщувалася лавочка. Фелікс сіл і став вдивлятися в ніч. Звідси відкривався дійсно прекрасний краєвид на Балтійське море. Місяць висів на чистому зоряному небі, відбиваючись у хвилях. Корабель стояв на тому самому місці, за півкілометра від берега. Запалені вогні м’яко миготіли. Над водою проносився шум машин і чиїсь перекрикування. Вода була синьо-чорна, до повної чорноти їй не вистачало хмарного неба.

Фелікс почув кроки за спиною. Він обернувся і побачив тата. Пан Білецький сів поруч із сином. Він почав розповідати про те, що так хвилювало Фелікса:

— Ми дійсно не знаємо, що це. Усі описи німецькою. Ми переклали, але вони закодовані. З центру керування виходять кабелі і губляться десь у каналах. Група електриків багато днів працює тільки над електричною схемою. Це все можна роз’єднати й дослідити, але тоді вся конструкція або перестане працювати, або запрацює на повну потужність. Ми можемо її мимоволі запустити.

— Може, краще лишити все це в спокої.

— Цього ми не можемо зробити, — з сумом відповів батько. — Невідомо, що трапиться, якщо за сто чи двісті років якийсь кабель лопне або станеться ще що-небудь непередбачуване. Може, ця машина відраховує час?

— Тоді твоя робота як у сапера.

— У певному сенсі так, — усміхнувся тато, — але я сподіваюся, що це тільки додатковий момент. Я насправді хотів би з’ясувати, що це, і дізнатися, чому професор Кушмінський вважав цю базу дуже важливою. Тут працює сотня професіоналів. Є навіть криптологи. Вони зайняті тими трьома блискучими дисками. Камера реєструє їх положення і пересилає картинку на комп’ютер, який аналізує всі зміни.

— Ті диски — це якийсь вид безпеки? — запитав Фелікс. — Як у сейфі?

— Найімовірніше… Але вони можуть слугувати і для встановлення якихось параметрів, як настройки в радіо. Перевірка всіх комбінацій неможлива, тому що все пов’язане з годинником і сотнею інших пристроїв керування. Цій технології півстоліття, і це означає, що в ній нелегко розібратися. Тоді ще не існувало глобальної уніфікації, кожен проектував як хотів. Підозрюємо також, що значну частину системи німці десь заховали.

Фелікс замислився, чи розповісти татові про силует, який він бачив у кільці. Він і сам був не впевнений, чи не привиділося йому це. Але, подумавши, вирішив, що краще розповісти. Навіть коли це йому привиділося. У такому таємничому місці все може виявитися істотним для розв’язання цієї загадки.

— Є дещо, про що я повинен тобі розповісти, — почав він невпевнено.

— Я знаю. — Тато встав і сперся на перила. — Я чув про твої проблеми в школі. Щовечора розмовляв з мамою, тому я в курсі.

Фелікс подивився на нього розгублено і раптом зрозумів, про що саме тато каже.

— Ти не повіриш, коли я тобі розповім, що дійсно трапилося… — зітхнув він.

— Мама розповіла мені про все. І ти маєш рацію, я не повірив. Потім подумав і зрозумів, що на тебе це не схоже. Ти занадто розважливий.

— Це дуже заплутана історія, — почав Фелікс. — Ти не повіриш…

— Не виправдовуйся, синку, якщо в цьому немає необхідності. Виправдовується винний, запам’ятай це. Я кілька разів розмовляв з татом Нета. Він розповів мені всю історію.

— Тоді ти знаєш, що нас хтось підставив?

Тато кивнув і знову сів поруч із сином.

— Важливо те, що я хочу тобі сказати. Пам’ятай, ти завжди можеш прийти до мене і до мами з будь-якою проблемою.

Фелікс подумав, що це не зовсім так. Він відмовився від розповіді про фігуру в кільці. Довіра довірою, але нагромадження неправдоподібних збігів може бути завеликим, навіть для таких толерантних батьків.

Вони сиділи хвилин п’ятнадцять, дивлячись на корабель і далеке світло в морі.

Раптом Фелікс помітив темний силует між кораблем і берегом. Він напружив зір, йому не хотілося бігти додому по бінокль. У світлі місяця він побачив маленький човник і згорблену людину, яка… ловила рибу.

* * *

У неділю ввечері Фелікс із мамою повернувся до Варшави. Він відімкнув двері ключем, що кріпився на петельці штанів дротом-спіралькою. Цабан з радощів мало не збив з ніг його і маму. Він підстрибував, крутився навколо своєї осі, пищав, гавкав, і не можна було його заспокоїти ні проханнями, ні погрозами. Вдалося це зробити лише ковбасою. Фелікс обійшов будинок, і було схоже, що все гаразд. Коли він зайшов на кухню, мама схилилася над собакою, уважно до нього придивляючись. Пес зжер ковбасу — просто заковтнув — і просив нову порцію, хоч і менш наполегливо.

— Феліксе, подивися на нього, — стурбовано сказала мама. — Він виглядає якось… інакше?

Фелікс нахилився і придивився до собаки. Дійсно, щось змінилося.

— Облисіло підборіддя! — здивовано вигукнув Фелікс.

Коли Цабан підняв голову, вони побачили білу лису шкіру.

— Як це сталося? — Мама піднялася і розгублено подивилася на сина. — У нього була така густа борода.

— Може, він увімкнув якусь татову бритву. — Фелікс задумався на хвилину, дивлячись на Механічного Опікуна. — Чесалка вся в шерсті, — зауважив він. На гребінці було стільки собачої шерсті, що люк не міг закритися. — Він вичесав собі всю шерсть.

— Він сильно нудьгував, — засмутилася мама, притискаючи голову пса до грудей.

А Цабан, притулившись до мами й Фелікса, у шаленому темпі махав обрубком хвоста і мав вигляд великого і волохатого «собачого щастя».

Фелікс підійшов до апарата і подивився на лічильник.

— Авжеж, — похитав він головою. — Дві тисячі чотириста п’ятдесят одне чесання протягом вихідних. Потрібно буде поставити обмежувач…

⁸ Sparks — іскри (англ.). (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Минув тиждень, сповнений контрольних і перевірок. Відчувалася атмосфера наближення кінця навчального року, коли ще триває інтенсивне навчання, але вже ніби поверхово. А наприкінці року на них усіх чекала обіцяна дводенна шкільна екскурсія.

У будинку Фелікса на вулиці Сердечній традиційний суботній вечір кіно закінчився настільки рано, що навіть не заслужив назви «вечір». Зате чекалась вечірка в Аурелії, за півгодини. Мама, яка мала їх туди відвезти, запевняла, що на дорогу вистачить і десяти хвилин. Ніхто, крім Фелікса, у це не вірив. Друзі сиділи в його кімнаті. Вони грали електрично керованим вікном і пружиною, що спускається сходами. Нета зачарував затемнювач, або антиліхтарик, який відрізнявся від звичайного ліхтарика тим, що замість світити затемнював те, на що його спрямовували.

— А це щось новеньке! — вигукнув він, указуючи на маленьку коробочку з червоною лампочкою та мікрофоном.

— Це безглуздор, — пояснив Фелікс, вмикаючи апарат, — детектор абсурду. Скажи щось безглузде.

— Ефтіпі — геній інформатики.

Загорілася червона лампочка, і пролунало тривожне дзижчання.

— Тато хотів це продати в парламент, — сказав Фелікс. — Але пристрій занадто чутливий і вмикається ще за сто метрів до парламенту.

— А це? — Нет узяв у руки щось, що здавалося екраном ноутбука з окремим стилусом і кількома кнопками збоку.

— Це читалка. — Фелікс увімкнув пристрій, на екрані якого з’явилося привітальне зображення.

— Це просто комп’ютер без клавіатури.

— Його спроектовано для читання електронних книжок, але він годиться і для інших речей. Він розпізнає почерк, може слугувати як записник. Ну й можна запустити на ньому звичайні програми.

Ніка не дуже цікавилася винаходами. Вона встала і почала розглядати книжкові полиці. Там була виключно фантастика. На двох верхніх полицях стояли впорядковані за датами журнали «Нова фантастика», “Science Fiction”, «Знання і життя», «Світ науки» та інші.

— А отой будинок, у якому твій тато живе на морі, буде вільним на канікулах? — несподівано запитала вона.

Нет відклав читалку й уважно подивився на дівчину.

— Тато залишається там сам на весь липень, — відповів Фелікс. — Решта вчених їдуть у відпустку.

— Відпустка! — Нет похитав головою. — Їм не вистачає того, що вони працюють на морі? А чому ти питаєш про той будинок?

— У мене немає ідей на канікули, — просто відповіла вона.

— Ти хочеш туди поїхати?

— Ми всі могли б туди поїхати.

— Дві кімнати будуть вільні, — сказав Фелікс. — Ну і не треба буде платити за житло, тому що Інститут орендував цей будинок на кілька місяців… А чому б і ні? У мене теж немає ідей на канікули.

— Я з вами! — рішуче заявив Нет. — Тільки для форми маю запитати предків. Та мені здається, що вони воліли б самі поїхати до Греції…

Мама закінчила розмовляти по мобільному, закрила ноутбук і крикнула:

— Можемо їхати!

Вони збігли сходами, вискочили в коридор і в рекордні терміни вже сиділи в машині. Мама переконала Цабана, що їде тільки на кілька годин.

— Запізнимося, — пошепки сказав Нет.

Мама сіла в машину, завела її і з вереском шин виїхала на дорогу. Друзів втиснуло в крісла.

 — Ну і… — простогнав Нет, вони з Нікою потяглися до пасків безпеки і швидко пристебнулися. А потім зосередилися на тому, щоб не покалічитися на поворотах. — Цікаво, а бомбочки для ванни це витримають?

Уміст багажника кілька разів перевертався, і все, певно, перемішалося на варшавських вибоїнах, які вони долали по дорозі через півміста.

— Це крутіше, ніж американські гірки, — закричав Нет, коли вони прибули на місце. — А ви можете зробити «пончик»?

— З переднім приводом це складно, — пояснила мама. — Хіба тільки заднім ходом.

Будинок Аурелії був величезний. Він нагадував старий польський особняк, тільки з пластиковими вікнами, а на даху замість черепиці було покладено якийсь червоний толь, вирізаний хитромудрими візерунками.

Вони в’їхали у відчинені ворота і опинилися на викладеному рожевими плитами дворі. Мама загальмувала так, що всі пасажири повисли на ременях. Поруч стояв чорний «лексус» тата Аурелії.

Діти швидко подякували жінці і вийшли з машини перед портиком, прикрашеним написом, що будинок збудований у 1881 році. На сходах горіли ліхтарики зі свічками.

— Мамо, багажник, — сказав Фелікс, цілуючи її в щоку.

Він обійшов машину і витягнув з багажника алюмінієву валізу. Нет і Ніка подивилися на нього, але нічого не сказали.

— Зателефонуйте, і я по вас приїду, — сказала мама. — Схоже, що вечір у мене буде вільний. Може, поїду у фітнес-клуб… але за якихось дванадцять хвилин доїду звідти сюди.

Вона стартонула з вереском шин.

— Віддаю перевагу трамваєві, — сказала Ніка, дивлячись, як швидко зникають удалині червоні вогні машини.

Нет повернувся в бік будинку, з якого лунала не надто гучна музика.

— Думаєш, чому вона тебе запросила? — запитав він Ніку. — Вона не в захваті від тебе.

— Вона знає, що без мене ти б не прийшов, — усміхнулася дівчина, відкинула руде волосся і рушила в бік сходів і скляних дверей.

— Не прийшов би? — Нет наморщив брови. — Ну якщо ти так кажеш…

Вони подзвонили у двері, які відчинилися майже одразу.

— О, прийшли. — Аурелія показала в усмішці білі зубки. Вона була в блискучій світло-рожевій плісированій сукні й туфлях на високих підборах. — Заходьте.

Фелікс і Нет сказали якісь побажання і поцілували її в щоку. Ніка завагалась, але вирішила, що слід поводитися ввічливо. Тому привітала Аурелію і вручила їй подарунок. Вони люб’язно посміхнулись одна одній.

— Пригощайтеся, — сказала Аурелія, відкладаючи подарунок на купу інших коробок. — Кейтеринг, звичайно ж, із ресторану. Усе вже нагорі. Тільки напої стоять у холодильнику.

З просторого холу вони ввійшли в салон. Тут панували пастельні кольори, оббивка всіх меблів була світло-бежевою, а стіни кремовими. Посередині на підлозі лежав мегапухнастий килим.

Фелікс поставив свою валізу біля стіни. На сходах, що вели на другий поверх, з’явилася мама Аурелії.

— Старі вдома? — прошепотів із подивом Нет. — Ну, тоді після вечірки… Зараз запустять «Будку суфлера»[9]…

На щастя, виявилося, що батьки саме йшли. Судячи з вечірньої сукні мами та її зачіски, майже такої ж великої, як і сама голова, вони збиралися на якийсь вишуканий бал або в оперу. Батько, у чорному смокінгу, збіг по сходах. Він зробив музику тихішою і на всіх подивився так, наче був упевнений, що за п’ять хвилин вони трощитимуть меблі й малюватимуть спреєм на стінах. Мама Аурелії поцілувала дочку на прощання, а точніше, чмокнула повітря за п’ять сантиметрів від обличчя — не хотіла розмазати помаду.

— Стеж за килимом, — прошипіла вона і додала голосніше: — Знаєш, він коштував майже дванадцять тисяч.

Вони вийшли, і через хвилину стукнули двері автомобіля.

— Напевне, їдуть на бал-маскарад, — прошепотів Нет, а Оскар, який стояв біля нього, пирснув від сміху, розплювавши салат просто на килим.

Аурелія зблідла, вишкірилась і простягнула в бік Оскара руки, немов хотіла його задушити. Вона вичавила з себе невизначений звук і побігла на кухню. Повернулася через мить із ганчіркою і сунула її Оскарові. Хлопець важко зітхнув, нахилився і став чистити килим.

— Не виходить, — через хвилину сказав він. — Тільки розмазується…

— Бовдур… — Аурелія у відчаї роззиралася по кімнаті.

— У тебе є пилосос? — запитав Оскар.

— Є в коморі, біля кухні, — вказала вона пальцем.

— Який сенс купувати килим, яким боїшся користуватися? — пошепки запитала Ніка.

Трійця друзів обійшла кімнату, а обходити було що, оскільки приміщення виявилося більшим за шкільний клас. Біля величезного вікна, що виходило на подвір’я, поруч із низьким столиком стояло кілька крісел. Стіну поряд займала книжкова шафа. Схоже, тут планувався бібліотечний куточок, але на полицях стояло заледве кілька книжок, які виявились елегантною бутафорією. Решту полиць займали скульптурки з червоного дерева, які імітували африканське мистецтво. Тут сиділи Зося, сором’язлива дівчинка, схожа на мишку, Куба, Горацій і Ламберт. Друзі привіталися з ними, намагаючись не дивитися на Ламберта. Вони пішли далі, до другої групи крісел, що стояли перед великим телевізором і набором динаміків для домашнього кінозалу. Тут були Люціян, Віктор і двоє хлопців, які не вчилися в їхньому класі. Вони дивилися якусь музичну передачу. У цей момент Оскар увімкнув пилосос, а Аурелія додала музику. Звук не відповідав тому, що показували на екрані, але це нікому не заважало.

Друзі дісталися до ще однієї групи крісел, які разом з величезним кутовим диваном стояли біля каміна. Після детальнішого розгляду камін виявився електричною імітацією, але дуже доброю, від нього дійсно йшло тепло. Посередині великого дивана сиділи три незнайомі дівчини. Вони спостерігали за гостями і щосекунди, прикриваючи роти, пошепки щось коментували. Зараз вони обговорювали Ніку, яка, звичайно ж, була в мартенсах і потертій джинсовій куртці. Єдиним відхиленням від її стилю була коротша, ніж зазвичай, і дуже обтисла спідниця. Біля каміна на маленькому дивані сиділи Клеменс і Целіна. Вони розмовляли між собою, не звертаючи уваги на інших. На столику перед ними стояла таця з солодощами.

Оскар, певно, чи не вперше в житті пилососив, бо поводився з трубою, немов це лопата. Вигляд це мало такий, ніби він хотів перекопати килим, але, на щастя, йому вдалося зібрати залишки салату. Він вимкнув пилосос і перевів подих.

— Я не буду його ховати, тому що він точно скоро стане в пригоді, — сказав він і засунув пилосос за одне з крісел.

Аурелія визирнула у вікно, немов хотіла переконатися, що батьки не повернулись, і побігла на другий поверх.

Широким вигнутим коридором друзі дісталися до їдальні, сполученої з кухнею і освітленої непомітними галогеновими лампочками, прихованими за настінними шафками. Тут стояли Клаудія і незнайома дівчина, яка виглядала наче клон Клаудії. Навіть світле волосся було зібране в таку точно зачіску. На ній була така сама блакитна футболка і спідниця до колін. Блискучі перламутрові чобітки були куплені в тому самому магазині. Вони розмовляли, спершись на мармурову стільницю. Друзі чемно привітались і зазирнули в холодильник, щоб узяти собі сік.

Коли вони повернулися до салону, Аурелія саме з’явилася на верхівці сходів. Зараз вона була вдягнена в темні джинси до щиколоток, чорні туфельки на дуже високих підборах, кольорову блузочку і блискучий, зі штучними кристалами пояс.

— Офігіти… — шепнув Нет.

Почувши це, Люціян обернувся і присвиснув. Віктор, Оскар і двоє незнайомих хлопців заплескали в долоні. Аурелія, з виразом обличчя Ніколь Кідман на червоній доріжці під час вручення Оскара, кокетливим кроком зійшла сходами й оголосила:

— Можемо вже змінити світло.

Згасла люстра, і замість неї засвітилися бра й настільні лампи. Атмосфера стала більш інтимною.

— Гарний будиночок. — Нет став роззиратися по кімнаті, що зовсім перемінилася.

— Ти так думаєш? — пошепки запитала Ніка. — І її батько — митець, фотограф? Зірвав столітню підлогову дошку і замість неї поклав панелі під дерево. Вставив пластикові вікна. А старі двері й ручки поміняв на нові.

— Це погано? — обережно запитав Нет.

Ніка надула щоки.

— Електричний камін — це вже перебір… — Нетспробував зберегти обличчя. — Але подивись, як класно розставили крісла…

— Дизайнер інтер’єрів їм це зробив, — люб’язно пояснила Ніка. — Вибрав колір стін, штори і поставив усі дванадцять бутафорських книжок у ту книжкову шафу.

— Ти бурчиш, як стара. Спробуймо хоча б поїсти.

— Сподіваюся, що на бутербродах не буде цінника, — невдоволено буркнула Ніка.

На столиках стояли таці з бутербродами, мисочки з горішками та чипсами, а також тарілки з канапе на шпажках. Наступні п’ятнадцять хвилин вони провели за тим, що пробували по черзі всі закуски. Потім хтось зробив музику гучнішою, а хтось запропонував:

— Потанцюймо.

— Я ходив на курси англійського вальсу… — сказав Горацій, але настільки тихо, що ніхто не звернув на це уваги. А якщо подумати, то й на краще.

— Постав хіп-хоп.

— Техно краще! “Members of Mayday” або “Chemical Brothers”.

— У тебе є “Daft Punk”?

— Я хочу Ґвен Стефані…

— Емінем!

— “System of а Down”!

— “Procesor Plus”!

Суперечки тривали б і далі, якби не Люціян, який просто взяв перший-ліпший диск і увімкнув його. Музика, на щастя, виявилася придатною для танців. Три дівчини, які весь час сиділи біля каміна, зірвалися з місця, вийшли на середину салону і стали смикатися в такт музиці. Клаудія разом зі своєю двійничкою і всі хлопці перед телевізором швидко приєдналися до них.

— Ти приніс… це? — запитала Аурелія, нахилившись до Фелікса.

Він кивнув і пішов у хол. Повернувся через мить з алюмінієвою валізкою. Усередині, вдавлені в пінну підкладку, лежали два прожектори з кріпленнями типу кліпси і чорний блок керування з ручками й кількома кнопками. Фелікс витягнув прожектори, прикріпив їх до стільниці, на якій стояв гігантський телевізор, і направив їх у стелю. Салон наповнився примарними спалахами. Фігури в танці мали такий вигляд, немов хтось робив фотографію зі спалахом з півсекундним інтервалом. Фелікс гармонізував частоту спалахів з перкусією в музичному творі й підвівся.

— Стробоскоп, — пояснив він друзям. — Шкода тільки, що не вмію танцювати.

— Це просто, — безтурботним голосом відповів Нет, уже киваючи в ритм музики. — У кожного це в генах. Ти повинен просто… вигинатися…

— Я навіть не знаю, як запросити дівчину на танець…

— З глузду з’їхав?! — вигукнув Нет. — Нікого ти не повинен запрошувати! Двадцять перше століття! Виходь на середину і починай підскакувати.

Люціян збільшив звук до половини шкали, аж задзвеніли склянки на кухні. Аурелія підскочила до апаратури і зменшила звук, але все одно доводилося кричати, щоб поговорити.

— Як… підскакувати? — запитав Фелікс.

— Зазвичай щоб збігалося з ритмом. Решта не має значення. Потім починаєш підскакувати в бік якої-небудь дівчини. Коли вона теж почне підскакувати в твій бік, це означає, що ви танцюєте разом. Допетрав?

— Тоді я краще з’їм салатик, — відповів Фелікс і сів на диван.

Нет махнув рукою і зник у миготливому клубку на середині салону. Ніка з’явилася там за хвилину.

Фелікс доїв салат, допив сік і роззирнувся по салону. Клеменс і Целіна сиділи й розмовляли, схилившись одне до одного. Зося, Горацій, Куба і Ламберт сиділи в кутку і дивилися на тих, хто танцює. Фелікс покрутив у пальцях склянку, потім устав і пішов на кухню. Він налив сік і подивився у вікно. Було зовсім темно. У світлі слабких ліхтарів, що оточували галявину, він розгледів низькі дерева й альтанку. Сад більший, ніж у них, але якийсь занадто доглянутий.

Раптом йому здалося, що щось промайнуло в самому кінці саду, за альтанкою. Він відставив склянку і наблизився до вікна. Фелікс розгледів невиразну тінь на тлі рухливого на вітерці листя. Він пошукав рукою вимикач і погасив лампочки під шафками, однак йому заважало світло стробоскопа. Він вдивлявся в ніч, намагаючись розрізнити постать або хоча б упевнитися, що дійсно там щось є. Спалахнуло яскраве світло, і в кухню, захекані, увірвалися Люціян, Ніка і Віктор.

— Ти чого в темряві сидиш? — здивовано запитав Віктор.

Зазвучала повільна музика, і стробоскоп замигав із секундними інтервалами.

— Мені здалося… — Фелікс іще раз подивився в сад. — Е-е… нічого.

Він увімкнув світло.

— Ходімо! — Ніка схопила його за руку і потягнула до танців.

Він опинився всередині натовпу і почав підскакувати, як усі. За хвилину він зрозумів, що це не так і складно. Через миготливе світло важко було оцінити рухи інших, і щосекунди хтось на когось наштовхувався. Музика замовкла, стробоскоп сповільнився. Фелікс перевів подих і пішов до дивану. Він тільки сів, як до нього підійшла Ніка і знову потягла на середину залу. Він танцював, проскакавши аж три пісні. Потім твердо відмовився від подальших танців і втомлено впав на диван.

— Пряники бабусі Люсі. — Нет націлив палець у його живіт і сів поруч.

Вони випили по склянці коли. З наступною піснею охочих танцювати значно поменшало. На дивані прибуло люду.

— Зіграймо в пляшечку, — запропонував Люціян, схиляючись над диваном.

— І як у неї грати? — запитала Клаудія.

— Сідаємо навколо столу і крутимо пляшку. Коли вона зупиниться, той, на кого вкаже шийка, повинен поцілувати того, хто крутив пляшку. Потім черга розкручувати пляшку буде в того, хто цілував. Зараз знайдемо…

— Тільки вона повинна бути порожньою, інакше подряпає стіл! — крикнула Аурелія. — Кожен із цих столів коштує мінімум чотири тисячі.

— Зараз ми дізнаємося ціну всього будинку, — прошепотіла Ніка, стоячи за спинкою дивана, між Феліксом і Нетом. — Могли б одразу цінники причепити.

Фелікс і Нет зареготали, а Оскар, почувши це, вдавився тістечком і впустив шматок на килим.

— Не вставай, не вставай! — жестом зупинив він Аурелію і кинувся по пилосос. — Казав же, що він ще стане в пригоді…

Коли він закінчив, Люціян саме повернувся з кухні з порожньою пляшкою з-під пива. Аурелія підклала серветку, і майже всі розмістилися біля столу. Люціян розкрутив пляшку. Шийка вказала на одну з дівчат, із якими вони були незнайомі. Не вагаючись, він притягнув її до себе. Дівчина захихотіла, в останній момент трохи відвернула голову, і він поцілував її в щоку. Вона розкрутила пляшку, яка вказала на Клеменса. Дівчина скривилась, але всі стали її підбадьорювати. Вона обережно чмокнула його в пухку щоку. Усі засміялися і заплескали. Клеменс зніяковів і почав роззиратися, немов хотів утекти.

— Кле-еменс! … Кле-еменс! … — скандувала Целіна.

Нарешті хлопець розкрутив пляшку.

Целіна кілька разів змінювала позицію, оббігаючи стіл і намагаючись перебувати на лінії пляшки. Та зупинилась і вказала на Нета, який із жахом відсахнувся.

— Ні, старий… — Він замахав руками. — Я тебе люблю, але знаєш… я трохи застудився…

— Це така гра… — зареготав Оскар. — Сміливіше!

Клеменс скривився і нахилився до Нета. Той скривився, заплющив очі й підставив щоку. Після тихого цьомкання обидва швидко і ретельно витерли обличчя. Здавалося, немов вони проковтнули муху. Нет із острахом розкрутив пляшку. Усі напружено стежили за нею. Нарешті пляшка сповільнилась і, здавалося, націлилася на Аурелію. Та всміхнулася, готова до поцілунків, однак пляшка скотилася з серветки, зробила ще чверть оберту і вказала на Ніку. Аурелія стиснула губи, а Ніка злегка почервоніла.

— Доля так розпорядилася… — Нет розсміявся і нахилився над столом.

Вони поцілувалися довше і сумлінніше, ніж було потрібно. Трохи збентежившись, сіли, але їх нагородили гучними оплесками.

— Гаразд, досить уже! — сказала Аурелія зі злістю. — Стіл дряпається.

Вона схопила пляшку і вже зібралася була віднести її на кухню, але різко зупинилася. Підняла пляшку й подивилася на етикетку, а потім на Люціяна.

— Звідки ти її взяв? — закричала вона.

— З холодильника. Ти ж хотіла порожню пляшку, то я повинен був її спустошити. — Він гикнув.

— Це татова. Він точно їх порахував.

— То купимо йому ще…

— Де? Як? Нам немає вісімнадцяти. Нам не продадуть.

— Де кришка? — запитав Фелікс.

— У відрі для сміття, — відповів Люціян і голосно відригнув.

Дівчата поруч із огидою подивилися на нього.

Фелікс узяв пляшку і пішов на кухню. З відра він витягнув кришку, а з кишені дістав набір мультиінструментів. Кількома рухами він замінив насадку і вирівняв кришечку. Подивився на пляшку і задумливо почухав підборіддя. У кухню зайшли Аурелія, Нет і Ніка.

— Не кажи, що зробиш пиво з кетчупу і зубочисток, — засміявся Нет.

Фелікс відчинив холодильник і переглянув його вміст. Він удав, що не бачить торта на найнижчій полиці.

— Огірки мариновані. — Ніка показала на банку.

— Саме це я й шукав, — зізнався Фелікс і виставив банку на стіл.

У шийку пляшки він вставив лійку і налив до половини маринад із банки. Долив води і закрив кришкою.

— Він подумає, що воно прокисло, — пояснив він, повертаючи в холодильник банку з огірками і пляшку.

— Непогано, — визнала Аурелія.

— А ми взагалі непогані, — сказала Ніка, стаючи між Феліксом і Нетом.

Аурелія пересмикнула плечима і вийшла.

— Не треба їй дошкуляти, — сказав Нет. — Намагайся бути милою.

— Спробую, — пообіцяла Ніка, але вираз її обличчя видавав інші почуття.

Вони повернулися до салону. Люціян із Віктором лаялися, який поставити диск. Цим скористався Оскар і вставив у дисковод диск від себе. Перша пісня почалася зі спокійного шуму дощу. Коли Люціян і Віктор заспокоїлися, з кухні долинув крик і дзвін битого скла. Усі повернулися в той бік. У проході на кухню стояла схвильована Зося. Вона не здавалася пораненою, але перелякано озиралась навкруги. Вони підійшли до неї, але завбачливо зупинилися на деякій відстані і… здригнулися, почувши раптовий гул і спалах із салону. Перша пісня зазвучала зі швидкою перкусією.

— Вимкни поки, тому що зараз когось труситиме, — сказав Віктор.

Фелікс вимкнув стробоскоп і зробив тихіше музику.

— Що трапилося? — запитав Люціян, стримуючи відрижку.

Зося спробувала щось відповісти, але тільки загикала. Вона вказала рукою за спину і нарешті видала:

— Я хотіла лише попити, а там…

Фелікс, охоплений раптовим передчуттям, рушив у кухню. Коли він проходив повз Зосю, та вчепилася в нього і заплакала. Він здивовано торкнувся її руки, але вона збентежено відскочила.

— Що ти бачила? — запитав він.

— За вікном… хтось був…

Фелікс похолов. Він подивився у вікно. Воно не було розбите, проте на підлозі в калюжі коли валялись осколки склянки.

— Дурепа… — промовила Клаудія (або її двійничка, було занадто темно, щоб розгледіти). — Це та мигалка. Тобто відображення ти побачила.

Хтось нервово засміявся. Вони стояли перед аркою, яка відділяла вхід на кухню, немов боялися ступити наступний крок.

— Я теж щось бачив, — сказав Фелікс. — Півгодини тому.

Запанувало напружене мовчання.

— Оптична нудьга. — Нет знизав плечима. — Коли довго на щось дивишся або довго нічого не робиш, погляд починає нудьгувати. Придумує різні дурниці і прокручує їх у мозку.

Ніка протиснулася крізь натовп і підійшла до Зосі.

— Нічого з тобою не сталося? — запитала вона, обіймаючи її за плечі.

Зося похитала головою. У сірих очах застигли сльози.

Фелікс і Люціян рушили в бік садових дверей. Нет пішов за ними. Вони приліпилися носами до скла, але нічого не вдалося розгледіти.

— Зателефонуймо охороні, — запропонував Нет. — Приїдуть і перевірять.

— Ні! — запротестувала Аурелія. — Вони одразу ж розкажуть татові. Це буде моя остання вечірка.

— Це не твоя вина, що хтось шастає в саду.

— Не подіє, — пояснила вона. — Батьки все одно вирішать, мовляв, я винна в тому, що хтось вештається в саду.

Фелікс подивився на Люціяна і Нета.

— Добре, перевіримо самі, — сказав він.

Нет хотів щось відповісти, але передумав, коли побачив, скільки дівчат на нього дивляться.

— Але тримаймося разом, — зазначив він тихо, коли вони вийшли на терасу.

Фелікс витяг із кишені маленький ліхтарик. Вони спустилися сходами на траву і обережно обійшли сад по колу. Перевірили альтанки і всі закутки, щохвилини готові втекти.

За дві хвилини вони повернулися.

— Ми перевірили кожен куточок, — сказав драматичним тоном Нет. — Нічого.

Дівчата дивилися на Оскара, який стояв поруч і тільки зараз усвідомив, що залишився з дівчатами замість приєднатися до хлопців у саду. Він непомітно відступив. Під його черевиком тріснуло скло.

— Я тут усе приберу, — сказала Зося, збираючи осколки.

— Тільки поріжешся, — авторитарним тоном оцінив Оскар і побіг по пилосос.

— Я б не робив цього, — застеріг Фелікс, але той його не послухався. Він хотів реабілітуватися хоча б так.

Оскар увімкнув пилосос і опустив кінець труби в розлиту колу. Пролунав звук усмоктування, і кола почала зникати. Осколки скла залетіли в трубу. За секунду звук, що його видавав мотор, став незвичайним. Тоді пролунав різкий свист, а зі щілин корпусу повалив дим. Щось заіскрило, і мотор замовк. Десь у холі вистрілив запобіжник і згасла половина лампочок. Дівчата заверещали, але швидко заспокоїлися, коли виявилося, що не все світло вимкнулося. Кухнею рознісся запах горілої ізоляції.

— Упс… — прошепотів Оскар. — Я боюся запитати, скільки він коштує.

Він підняв пилосос за ручку. З усіх його щілин стала витікати кола, змішана з пилом.

Аурелія опустила плечі, демонстративно втупилася в стелю і почала стукати туфелькою.

— Я можу його відремонтувати… — запропонував Фелікс. — Швидше за все, згоріла котушка. Це просто.

— Правда? — Аурелія раптом чарівно всміхнулася йому. — Зможеш?

— Звичайно. Дай мені десять хвилин.

Він попорпався в ящику з інструментами. Приніс паяльник і викрутку. Сів по-турецьки на підлозі. Більшість гостей повернулася в салон, продовжуючи бавитися, а Нет, Ніка, Аурелія і Зося півколом оточили його. Вони дивилися на те, як він розібрав пилосос, дістав мотор і витяг з нього згорілу котушку.

— Потужність упаде на кілька відсотків, — сказав Фелікс. — Ніхто цього не помітить.

Він щось припаяв, устромив кілька пластикових деталей, зібрав пилосос і закрутив.

— Висохне і повинен працювати, — сказав він.

— А ти розумний, — із захватом прошепотіла Аурелія.

Ніка, яка стояла за нею, вдала, що розглядає кухонні ваги.

— І чому у вас такі міни? — запитав Люціян, стоячи позаду. — Розважаймось!

— Show must go on, — погодився рішуче Нет.

— Але не вмикай цього стробоскопа, — попросила Зося.

Схоже, ні в кого на це не було бажання. Фелікс потягнув Нета і Ніку в дальній куток салону.

— Там щось було, — сказав він, коли вони сіли.

— Але що? — запитав Нет. — Оптична нудьга і тільки. Через твій стробоскоп.

— Немає ніякої «оптичної нудьги», — зауважила Ніка.

— Це новий термін, — пояснив Нет. — Ти була свідком його народження.

— Я не говорив вам раніше, — Фелікс стишив голос, — нікому не говорив. Коли я був на тій базі на морі і стояв перед кільцем, щось трапилося. Зросла напруга, і я побачив… якусь фігуру. Там нічого не мало бути, тому що це тільки кільце…

— І…?

— Щось із нього вилізло, — закінчив Фелікс.

— І навіщо я запитав… — Нет перелякано озирнувся. — Може, зателефонуємо мамі?

— Ви й далі хочете туди поїхати на канікули?

Після коротких роздумів вони все ж таки погодилися.

— Гадаєш, щось прийшло за тобою аж сюди? — запитала Ніка з напругою в голосі.

— Я подумав, що це привид, але Зося теж його бачила. Сам не знаю… — Він похитав головою. — Усі ті вчені не знають, що там; а ми й поготів нічого не вигадаємо.

— Може, краще розповісти татові про ту фігуру?

— Напевне, розповім, — погодився Фелікс, — але у мене криза довіри. Він насилу повірив у величезну мухоловку, про муху я навіть не хочу згадувати. Не знаю, як він відреагував би на щось, що могло виявитися звичайною галюцинацією…

Друзі поглянули в бік кухонного вікна, але в дверях салону з’явилася Клаудія зі своїм двійником. Вони занесли двоярусний торт із чотирнадцятьма свічками й поставили його на найбільшому столі. Усі зібралися навколо. Нет кинувся запалювати свічки одним з чотирьох сірників із коробки з емблемою «Зайвих калорій». Усі заспівали Аурелії “Sto lat”, потім “Happy Birthday”, і нарешті, “Sto lat” на музику “Happy Birthday”. Коли вона задула свічки, пролунали гучні оплески. Торт був дуже солодкий, але його все одно з’їли за дві хвилини. Клеменс і Целіна взяли по дві порції добавки. Потім усі гості розділилися на кілька групок: одні дивилися фільм жахів на DVD, інші розмовляли біля псевдокаміна, а решта танцювали або доїдали солодощі. Хтось увімкнув спокійну музику. Аурелія взялася розпаковувати подарунки. Про таємничу постать у саду забули…

⁹ «Будка суфлера» — польський рок-гурт, заснований 1974 року, відомий рок-баладами. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Біля столу професора Бутлера стояв квітковий горщик. Він був такий великий, як ті, в яких зазвичай купують багаторічні ялинки для саду. Горщик був заповнений землею, і росла там молода городина, по одній кожного виду: морква, цибуля, порей і селера. Посередині проростала маленька стеблинка салату.

Професор Бутлер вийшов із підсобки з великою дошкою для нарізування хліба та ножем. Він щось жував, але точно не жуйку. Ніхто не хотів навіть думати, що це могло бути.

— У вас із собою другий сніданок? — Він подивився на дітей з-під заляпаних окулярів.

Діти кивнули.

— Він вам не знадобитися. На сьогоднішніх заняттях з прогресивної ботаніки ми приготуємо суп із цвяха.

Ніка відчула, як шлунок піднявся до горла. Хлопці, найімовірніше, відчували те саме.

— Здох якийсь павук, — прошепотів Нет, коли професор зник у підсобці, — і чувак не хоче, щоб він пропав даремно…

Ніка заплющила очі і перевела подих.

— Якщо хочеш, щоб тебе….

Вона не закінчила, бо Бутлер повернувся з туристичною плиткою і поставив її на своєму великому столі. Потім приніс сіль, каструлю з водою і пачку макаронів. У каструлю він поклав величезний цвях і запалив газ.

— А зараз найважливіше. — Він витягнув із кишені пляшечку з супердобривом, всипав дрібку в горщик з городиною і рясно полив водою з лійки. — Городина росте швидко. Кількох хвилин має вистачити.

Горщик затріщав, насилу стримуючи тиск землі на стінки.

— Тримайте! — Бутлер схопив горщик, а діти взялися з інших боків.

За п’ять хвилин процес зростання закінчився. У горщику виросли такі великі овочі, яких Фелікс, Нет і Ніка ніколи в житті не бачили.

— Якщо я зможу розробити метод масового виробництва, — розмріявся професор, — то тераформування[10], наприклад, на Марсі стане значно простішим.

Вони насилу витягли овочі з горщика і помили в раковині. Бутлер порізав їх і кинув в окріп. Друзі з недовірою дивилися на цей суп.

— Висока температура розкладає частинки добрива на прості органічні сполуки, — поінформував професор. — Це абсолютно не шкідливо для здоров’я.

На щастя, суп ще був не готовий, коли задзвенів дзвінок. Друзі не хотіли засмучувати вчителя, тому вдали розчарування. Це було останнє заняття в цьому навчальному році з прогресивної ботаніки, тому вони подякували за цікавий досвід, попрощались і вийшли з класу.

 — Запишіться на заняття на наступний рік, — крикнув їм Бутлер. — Почнемо з догляду за сосисковим кущем. Делікатес!

— Як там батьки? — запитав Фелікс, коли вони йшли коридором.

Нет пирхнув.

— Купують якісь брязкальця, подушечки, лампочки з музичними скриньками, — перераховував він. — Жах просто. А буде ще гірше!

— Ти хотів би братика чи сестричку? — поцікавилася Ніка.

— Фокстер’єра, — буркнув Нет.

— Ти не радий?

— Ну, може, трохи. — Він знизав плечима. — Трішечки, трішки.

Наступним уроком була, на жаль, інформатика. Ефтіпі одразу після дзвінка відкрив журнал і обвів клас похмурим поглядом. Потім він почав водити пальцем униз і вгору по списку, вдаючи, що вибирає. При цьому він оглядав клас, насолоджуючись тишею і страхом в очах учнів. Нарешті його палець зупинився.

— Нет Білецький, — прочитав він зі зловтішною посмішкою.

Нет неохоче підвівся.

— Знаєш, е-е-е-е… швидкість обертання лопатей вентилятора? — Ефтіпі вказав на найближчий комп’ютер.

Весь клас дивився на нього з подивом.

— Про який саме вентилятор ви говорите? Швидкість залежить від виробника, серії, потужності електроживлення…

— Тобто… ти не знаєш, — зрадів Ефтіпі, вписуючи в записну книжку мінус.

— В принципі, швидкість коливається в діапазоні…

— Час вийшов. — Ефтіпі підняв палець. — Наступне запитання…

Усього він поставив п’ятнадцять запитань такого типу, на які Нет частіше за все не знав відповіді або на них не можна було відповісти однозначно. Нарешті інформатик указав на свій стіл, на якому стояв новенький сріблясто-блакитний ноутбук.

— Запусти будь-яку програму, — запропонував учитель.

Нет сів перед комп’ютером.

— Запаролено, — сказав він, дивлячись на екран. — Нічого не можна запустити.

— Ага, тобто ти відмовляєшся виконати завдання вчителя…

— Хвилиночку…

Нет перезапустив комп’ютер і натиснув кілька кнопок. Комп’ютер пискнув і запустився. Потім Нет почав стукати по клавішах із такою швидкістю, що вчитель онімів від подиву. Нет запустив першу-ліпшу програму і повернув комп’ютер екраном до вчителя.

Ефтіпі хвилину не знав, що відповісти, а тоді переможно посміхнувся.

— Є! — Націлив на хлопця палець. — Ти зміг це зробити! Це ти виправив оцінки в шкільній базі даних.

Нет кинув погляд у бік Ламберта і сказав:

— У кого є мізки, той зможе дістатися до шкільного комп’ютера. Користувач «Адміністратор», пароль «Адміністратор».

Ефтіпі зціпив зуби, він хотів продовжити допит, але йому завадив дзвінок. Тому він тільки обдарував Нета поглядом, який говорив: «Скоро побачимося!»

— Ніколи не думав, що повинен буду вчити інформатику, — скаржився Нет у коридорі. — Якщо тільки те, чого нас вчить цей лузер, можна взагалі назвати інформатикою.

— Це непогано, — відповів Фелікс. — Ти знаєш товщину пластинок USB і діагональ килимка для мишки згідно з європейськими нормами. У нього закінчилися питання, які він міг ще тобі поставити. Може, він залишить тебе в спокої, щоб більше не ганьбитися.

— Ну, не знаю. — Нет злостиво посміхнувся. — Я змінив пароль у його ноутбуці. Завтра вранці на нього чекає неприємний сюрприз. Хіба тільки він відгадає цей пароль.

— І який пароль?

— Галушка.

Друзі засміялися. Вони піднялися на третій поверх, пройшли поворот і мало не скрикнули. Діти завмерли на півдорозі, витріщившись на те, що висіло в повітрі посередині коридору. Воно мало вигляд прозорого людського силуету, оточеного блакитним сяйвом. Нет відступив на крок, а за мить Фелікс і Ніка зробили те саме. Привид не рухався. Він висів у повітрі, як голографічна анімація.

За їхніми спинами пролунав зойк. Вони різко озирнулися. Лінійка, бліда як папір, стояла за кілька кроків позаду, затуливши руками обличчя, і, схоже, вагалася: знепритомніти чи втекти. Нарешті вона обрала друге та побігла сходами. Друзі повернулися до блакитного привида. Він повільно блякнув і танув у повітрі.

— Не знаю, що це було, — прошепотіла Ніка, — але це точно не дух…

Вони стояли нерухомо, немов скам’яніли.

— Ви не вважаєте, що треба перевестися в іншу школу? — тихо запитав Нет. — Це ж ненормально…

— Він стає чіткішим, — сказав Фелікс. — Першого разу там, де кільце, були тільки слабкі обриси. Потім у саду Аурелії — трохи виразна тінь. Зараз я бачив фрагменти одягу, це… військова форма.

— Боже… воно ходить за нами. — Нет схопився за стіну, здивований раптовою думкою. — Уявіть собі: уночі відчиняєте двері у ванну, а там… — Він не закінчив.

— Здається, воно переслідує лише мене, — вирішив Фелікс. — Це наче голографічна проекція.

— Мені це нагадало фігуру, яка стоїть уночі на луці, — додала Ніка. — Над лукою — смуга туману. Ззаду прожектор, який освітлює все…

— Як на мене, це радше схоже на літак, що летить через грозову хмару, — заперечив Нет. — А найгірше те, що це схоже на щось дуже, дуже, дуже страшне!

— Ви помітили, він був пласким чи тривимірним? — запитав Фелікс. — Рухався? Стояв на підлозі чи висів?

— Висів… здається, — Нет знизав плечима.

Виявилося, що друзі не запам’ятали деталей.

Хвилину вони стояли, не знаючи, що робити.

— Зараз у нас математика, — сказала Ніка. — Лінійка навряд чи з’явиться вчасно, але я не хочу тут і далі стояти.

Вони дісталися до класу за кілька хвилин перед учителем.

— Я заміняю пані Бонк, — сказав Четвер із дверей. — Вона погано почувається… гм… Узяла тиждень відпустки.

Фізик ходив між партами, роздаючи контрольні з виставленими оцінками. Переважно це були трійки й четвірки.

— Нете… — Четвер зупинився і насупив брови. — Що це?

Він показав на аркуш, на якому, крім підпису, стояли тільки номери завдань і відповіді. Він дивився на хлопця з-під окулярів.

— Я все порахував у голові… — тихо відповів Нет.

Фізик хвилину ворушив вусами й усміхався.

— Пані Бонк поставила тобі п’ятірку, — сказав він і віддав папірець.

— Це нечесно! — Ламберт раптово зірвався з місця. — Він навіть дані не записав! Як у нього може бути оцінка вища, ніж у мене, якщо він навіть дані не записав?!

— Він дав правильні відповіді на всі завдання, — ошелешено відповів Четвер. — Ти зробив помилки в трьох завданнях з п’яти.

— Я списав кілька сторінок! Усі списали по кілька сторінок, а він — ні. Він не може отримати вищу оцінку!

— Ти математична посередність, Ламберте. — Четвер підвищив голос. — Є те, в чому ти хороший, але математика до цього не належить. І тебе зовсім не прикрашає те, що ти намагаєшся очорнити тих, хто кращий за тебе. Сідай!

Ламберт сів, але ще встиг послати Нетові ненависний погляд, а потім опустив очі.

— Нарешті в нього здали нерви і він показав своє справжнє обличчя, — сказав Фелікс.

Фізик підійшов до вікна і визирнув надвір. За хвилину він повернувся до столу, сперся на стілець та сказав:

— Послухайте, у школі ми вчимо вас розв’язувати завдання. Ви можете припускатися помилок, тому що немає людей, які не припускалися б помилок, але ви повинні навчитися мислити. Важливіше від зубріння формул — їх розуміння. Мова про те, щоб ви могли знайти рішення, щоб у вас було гнучке мислення. Математика слугує не для механічного повторення тих самих рівнянь. Математика, якої ми вас навчаємо, стане в пригоді, коли ви вирішити повісити шафки на стінку, або розрахувати гірську туристичну трасу, або купити автомобіль, а може, побудувати транспорт, який доправить людей на Марс. Ви не повинні любити математику, але основи повинні знати, щоб жити в суспільстві. Навіть художникам потрібні формули для розрахунку периметра чотирикутника, щоб вставити картину в раму. На жаль, у дорослому житті місця для помилок значно менше. Інженер, який проектує міст, не може неправильно розв’язати рівняння, бо міст завалиться. І не матиме значення, списав він рівняннями чотири сторінки або чотири тисячі сторінок. Важливий результат. Тому Ламберт отримав тільки трійку.

— Але він не розв’язав завдання, — гнув свою лінію Ламберт. — Він тільки дав відповіді.

Фізик на хвилину задумався.

— Нете, — сказав він, — якщо ти розв’яжеш рівняння, що на дошці, я поставлю тобі шістку. Думаю, пані Бонк не буде проти.

Ламберт застогнав, а фізик написав на дошці рівняння з контрольної, замінивши дані в кількох місцях.

— Які ідеї щодо змін? — запитав він, оглядаючи клас. — Не чую? Я не хочу сам це робити, тому що буде складно.

— У кінці п’ятнадцять з половиною, — сказав Віктор.

— Корінь над Y, — додав Оскар.

Було додано ще кілька ускладнень. Коли всі зміни були внесені, Нет вийшов до дошки. Він подивився на завмерлий в очікуванні клас і сказав:

— Х буде п’ятнадцять, а Y — тридцять два і п’ять сотих.

— Можливо, — посміхнувся вчитель. — Я ще не розв’язав. Розв’яжи його так, як потрібно.

Нет узяв крейду і торкнувся дошки. Хвилину він подумав, перед тим як почати писати, і з кожним наступним знаком писав дедалі швидше. Вигляд це мало такий, ніби він переносив на дошку те, що закарбувалось у його пам’яті, хоча це було неможливо, оскільки рівняння вони придумали щойно. Через хвилину з’явилася відповідь: Х дійсно дорівнював п’ятнадцяти, а Y — тридцяти двом і п’яти сотим.

Фізик розгорнув журнал і, за домовленістю, поставив Нетові шістку. Ламберт ударився чолом у зошит, що лежав на парті, так сильно, що пішла луна.

— Навіщо він це робить? — запитав Нет, коли вони вийшли з класу на перерву.

— Батько обіцяв йому канікули в Штатах, якщо його середня оцінка буде чотири з половиною, — відповів Віктор.

— Але яка йому різниця, що в мене шістка? Це йому не зменшить середній бал.

— Заздрість, — сказала Ніка. — Це риса обмежених і водночас амбітних людей.

— Йому не вистачає натхнення, — зазначив Фелікс. — Він не буде вигравати.

— Тому буде намагатися, щоб і інші не вигравали, — пояснила Ніка. — Це і є заздрість.

У кінці коридору пролунав злорадний сміх, який трійця друзів одразу ж упізнала. Це був Марцель, рудоволосий хлопець із третього класу, з яким Фелікс, Нет і Ніка вже мали неприємності. Марцель, вишкіривши криві зуби, біг коридором та тримав у витягнутій руці чийсь рюкзак. До всього, у нього був жахливий характер, він був більший, ніж діти його віку, тому всі розбігалися з його дороги. За ним гнався Рубен, теж третьокласник. Його вага і неповороткість передбачали програш у цій гонитві.

— Я думав, що Марцель і Рубен — найкращі приятелі, — сказав Фелікс.

— Схоже, вже ні, — із задоволенням зітхнула Ніка. Вона вважала, що Рубен у глибині душі добрий, але перебуває під поганим впливом Марцеля.

Марцель зупинився перед високою дівчиною з темно-рудим волоссям, у білій футболці.

— Це вона! — вигукнув Нет. — Це вона набрехала Ромашці, що ми курили в туалеті!

— Це Олена, — сказав після роздумів Віктор. — Вона в другому класі. Схоже, вона зараз дівчина Марцеля.

Рубен зупинився за кілька кроків перед Марцелем і безпорадно дивився, як той риється в його рюкзаку.

— Сальтисон, солонина, смалець, — перераховував Марцель, після чого кинув рюкзак власнику.

Він обійняв за плечі Олену, і вони пішли в бік сходів. Рубен підняв з підлоги рюкзак (бо не зловив його) і поплентався повільно до двох хлопців, які його чекали.

— Його нові дружки не дуже хоробрі, — сумно промовила Ніка.

— Шкода, така красива дівчина — і з Марцелем, — зауважив Нет.

— Вона потворна! — пирхнула Ніка. — Вона підставила нас.

— Я говорю про її… зовнішню оболонку, — пояснив Нет. — Вона реально гаряча штучка.

— Вона сама винна, коли вибрала такого хлопця, — сказав Фелікс. — Напевне, Марцель дізнався про наші проблеми й наказав їй іти до директора. Ходімо в штаб-квартиру, треба все це спокійно обговорити.

Уживши всіх стандартних заходів безпеки, друзі піднялися на горище і зайшли у свою штаб-квартиру.

— Тебе хвилює Марцель? — запитав Нет, коли вони розсілися в старих кріслах.

— Ні… — Фелікс похитав головою. — Поговорімо про наші спільні канікули. Ви… ще хочете туди поїхати? Не знаю, що це за привид, але це тісно пов’язане з підземною базою. Тато сказав, що ця машина працює без зупинки вже шістдесят років. Вона немов у режимі сну. Навіть невідомо, як її вимкнути. Минулого тижня вчені з Німеччини перерили військовий архів часів Другої світової, але не знайшли нічого, крім карт із локалізацією бази.

— Тобто це велика складна міна? — запитав Нет.

— Система запуску… чогось. Вона не вибухне, тільки… запрацює. Вистрілить. Влучить у давно запрограмовану ціль. Це може бути де завгодно. Ну й ця істота…

Хвилину вони мовчали.

— Усе одно хочу туди поїхати, — сказала Ніка.

Знову запанувала тиша.

— Цікавість сильніша за страх, — відгукнувся нарешті Нет. — А в готелі на Середземному морі жахливо нудно. Підземна військова база — набагато краще. Ну й не кажи, що тобі не знадобиться додаткова допомога.

— Нам лишився тиждень школи… — промовила Ніка. — Час для остаточного рішення.

— Я за! — вигукнув Нет.

— Я теж! — повторив за ним Фелікс. — Позасмагаємо на пляжі, відпочинемо. Може, придумаємо, для чого служить та машина.

— Так! — Ніка здавалася найщасливішою у світі. — Їдемо разом! Нарешті справжні канікули!

¹⁰ Тераформування — процес адаптації інших планет для проживання на них людей. Але це тільки теорія. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Ранок був теплим і сонячним, немов уже настало літо. Увесь перший «А» чекав перед школою на автобус, який повинен був відвезти їх на екскурсію. Настрій, проте, їм зіпсувала поява Ефтіпі, котрий, як виявилося, допомагатиме пані Йолі. На щастя, вчитель не дуже турбувався за своїх підопічних. Він став у зарозумілу позу і намагався тиснути авторитетом, що, звісно ж, не виходило: щоб чимось тиснути, треба спочатку це мати.

Автобус, який зазвичай їх возив, нарешті з’явився на головній алеї. Він був коротким і виглядав так, ніби з нормального автобуса вирізали середину.

За старою звичкою, щойно передні двері відчинилися, майже всі учні кинулися в автобус, щоб зайняти найкращі місця. Фелікс, Нет і Ніка спокійно спостерігали за штовханиною. Під час першої екскурсії їм вдалося переконати всіх, що сидіти на останньому ряду смертельно небезпечно через вібрацію двигуна. Звичайно ж, ніхто і не подумав, що це просто брехня.

Друзі позаклали за вуха ліхтарики, які видавали за анігілятори коливань, і ввійшли в автобус. Ще тривала штовханина, але останній ряд крісел залишався вільним. Вони зайняли місця, вдаючи, що не помічають переляканих поглядів кількох дівчат.

— Немає Ламберта, — сказала пані Йоля, перераховуючи учнів.

— Невелика втрата, — буркнув Нет, після чого додав голосніше: — Мабуть, хворіє. Їдьмо вже, а то спізнимось.

У цей момент перед школою з вереском шин пригальмував великий чорний «мерседес». Водій вискочив, оббіг машину і відчинив задні двері. Звідти вийшов Ламберт. Він почекав, поки водій витягне з багажника його сумку, потім повільно пішов у бік автобуса.

— Це, найімовірніше, державний автомобіль… — зауважив Фелікс.

— Його батько створює імідж політикам, — поінформував усіх Віктор.

— Тобто… він їх зачісує і добирає одяг? — запитала Клаудія.

— Перш за все, він говорить їм, як вони повинні брехати, щоби більше людей за них голосувало. Вчить, кого вони повинні вдавати. Творить їхній імідж.

Коли Ламберт зайняв своє місце, Ефтіпі взяв до рук мікрофон і став поряд із водієм, обличчям до дітей.

— Дорогі учні, я хотів би, щоб ви гідно представили нашу школу. Керівник готелю «Ягідний бір» — мій близький студентський друг. Він дуже хороший інформатик… дійсно такий же хороший, як і я. — Хтось захихотів, але дуже тихо, щоб Ефтіпі не почув. — Він запровадив у підконтрольній йому фірмі, тобто в цьому готелі, безліч модернізацій. Думаю, що, е-е-е… цей візит буде для вас повчальним. Познайомитеся з новими технологіями та їх практичним застосуванням. Цей захід, еее… в певному розумінні започатковує…

— Треба вже їхати, — перервав його водій, вимикаючи мікрофон і заводячи двигун.

Ефтіпі спопелив його поглядом, але той навіть не помітив цього, бо маневрував на майданчику перед школою. Учитель повагався і в останню хвилину схопився за поручень. Потім з розмаху впав на своє місце, вирівнявся, вдавши, що так і було заплановано.

* * *

Населений пункт називався Стефан. Це дивувало туристів, але для жителів містечка, стефаніан, назва здавалась абсолютно нормальною. Подібних Стефанів у Польщі було кілька, тому цей Стефан для різноманітності називали Стефаном над Віслою.

— Я живу в Стефані, — смакував Нет. — Мене звуть Славко Солітер. Непогано, так?

— Тільки не повторюй цього перед місцевими, — попросила Ніка.

Містечко було дуже старе, і навіть якщо тут з’являлися нові будинки, їх будували так, щоб вони відповідали характеру місця. Брукований ринок оточували прекрасні кам’яниці, де розміщувалися кав’ярні або крамнички з сувенірами. За столиками, виставленими надвір, сиділи туристи. Середину ринку окупували вдягнені в кольорове художники, які намагалися продати туристам пейзажі, портрети або краєвиди Стефана й околиць. Автобус проїхав ринок і попрямував за місто. Після кількох поворотів і підйомів вони досягли мети подорожі.

Готель «Ягідний бір» був стилізований під щось, що нагадувало старопольській садибний двір. Він складався з кількох сполучених двоповерхових будиночків із дерев’яних балок, з похилими дахами під черепицею. Готель мальовничо вписувався в зарослі старим лісом пагорби.

Колеса зашелестіли по гравійному паркінгу, й автобус зупинився. Було сонячно, хоч і не жарко. Учні з вереском висипали на паркінг біля кам’яного фонтана.

— Поводьтеся гідно! — гаркнув Ефтіпі.

— Добре, що не поставив нас парами, — буркнув Оскар.

Вони забрали з багажника сумки, рюкзаки й увійшли у фойє. Завдяки стінам із товстих балок, маленьким віконцям із фрамугами і прекрасній дерев’яній конструкції даху всередині було досить затишно. За стійкою рецепції сиділа перелякана дівчина з коротким чорнильно-чорним волоссям. Вона розгубилася перед такою кількістю гостей.

— Ви надовго? — запитала вона.

— До завтра, до сімнадцятої, — відповіла пані Йоля.

Дівчина подала читалку зі спіральним кабелем і сказала:

— Прошу заповнити гостьову книгу.

Пані Йоля обережно взяла читалку і почала заповнювати графи, використовуючи віртуальну клавіатуру. Нет непомітно заглянув за стійку рецепції. Те, що пані Йоля записувала на сенсорному екрані, з’являлося на моніторі під стійкою, і дівчина переписувала це в пом’ятий зошит.

— Забобони… — прошепотів він.

— Діти! — гукнув Ефтіпі. — Я хотів би вам представити мого друга зі студентських часів, пана Цециліана Низину, керівника цього готелю.

Низький, пухкий і лисий чоловік стояв біля рецепції від самого початку, але ніхто не звернув на нього уваги. Зараз, коли його присутність стала офіційно оголошена, він пожвавився і закліпав маленькими очицями з-за товстих окулярів.

— Е… Добрий день, дітки. Добрий день…

— Ми не дітки, — буркнув Люціян.

— Ну звичайно, — іронічно відповів Ефтіпі, який стояв поруч. — Ви вже дорослі.

Керівник широким кроком з простягнутою рукою підійшов до пані Йолі. Він спочатку оглянув її з голови до п’ят, поцілував їй руку, потім повільно перевів погляд на учнів.

— Може, занесіть сумки в номери, — сказав він. — Потім я покажу весь будинок… Так, так, це слушна ідея.

Ніхто не рушив з місця. Керівник неспокійно роззирнувся і знову закліпав очима.

— Ми не знаємо, які в нас номери… — ввічливо пояснила пані Йоля, непомітно витираючи руку об светр.

— Панно Клементино! — Керівник підвищив голос. — Чому гості не знають, у яких вони номерах?

Дівчина на рецепції підскочила і випустила ручку з рук.

— Власне, я зараз перевіряю, пане, які номери вільні.

— Чому ви не зробили цього раніше?

— Але ви не сказали, що очікуєте групу…

— Не зліть мене! Перевірте в комп’ютері.

Учні розгублено спостерігали за цією сценою. Керівник стояв і чекав, розгойдуючись взад-вперед, а дівчина стукала по клавішах. Нет знову непомітно нахилився і заглянув за стійку. Дівчина ритмічно натискала на кнопку “shift”, а другою рукою гортала зошит. Вони не дивилася на екран, тільки переглядала вручну складені списки. За хвилину вона почала викладати на стійку ключі з товстими дерев’яними брелоками у формі груш. Нарешті, вона поклала перед пані Йолею свій зошит, але тут же його прибрала, замінивши читалкою. Вчителька підписалася стилусом унизу екрана.

— О’кей, — сказала пані Йоля. — Номери тримісні. Якось розділіться. Хлопці, ясна річ, окремо від дівчат.

— Ні, ні! — Ефтіпі схопив ключі. — Я їх сам поділю.

— Але навіщо? — запитав Люціян.

— Щоб ви не бешкетували. Ви тут не для власного задоволення.

Усі здивовано подивилися на нього. Ефтіпі зрозумів, що ляпнув якусь дурницю, але він не належав до тих, хто може визнати свої помилки. Тому вчитель бундючно продовжив:

— Ви тут, щоб… е-е-е… — він подивився на Низину, але той не зрозумів, про що мова, тільки знову закліпав очима і підняв брови. — Щоб… е-е-е… пізнати історію… е-е-е… цієї чудової місцини.

Така заява усіх збентежила.

— Заняття скінчилися, — боязкувато запротестувала Клаудія. — Іспити складено, оцінки виставлено.

— Ми повинні були тут відпочивати, — додав Віктор. — Ми хотіли розслабитися.

— Кінець навчального року за кілька днів, — заявив Ефтіпі, вишукуючи в голові сильніші аргументи. — Оцінки можна ще виправити. До цього часу ви повинні вчитися. Відпочивати будете на канікулах.

Ефтіпі поділив клас на трійки та вручив ключі. Низина взяв сумку пані Йолі і, перебираючи короткими ніжками, пішов попереду.

Нет встиг помітити, як Клементина старанно перемальовує підпис пані Йолі з екрана в зошит, і поплентався за іншими.

— Замість того щоб визнати, що ляпнув дурницю, — поскаржився Оскар, який ішов позаду, — чувак розробляє теорію.

— Факт, — погодився Віктор. — Загруз у своїх балачках. Ще організує нам тут уроки.

— Не дозволимо, — запевнив їх Люціян. — Після обіду операція «переселення». Не розпаковуйтеся.

Щойно учні зайшли в свої номери, Ефтіпі викликав усіх у фойє.

— Не гаймо часу, — Низина потер руки. — Я розповім вам дивовижні факти про це місце. Слухайте уважно, тому що ніхто інший вам цього не розповість. Тут рецепція і фойє. Поки що в сільському стилі, але гіпсокартон уже замовлено. Тут буде елегантно і водночас просто. У люстрі зараз традиційні 75-ватні лампочки, але ми замінимо їх на енергозбережні, які розмістимо в підвісній стелі…

Керівник пояснював найменші подробиці оформлення приміщення. Він ввів у цю розповідь кілька невдалих жартів, які, однак, розсмішили Ефтіпі майже до сліз. Учитель погодився з ним і додавав дотепні зауваження, не звертаючи уваги на те, що більше ніхто не сміявся.

— Слухайте, хто з них більш нудний? — пошепки запитав Нет.

— Важке питання, — відповів Фелікс. — Обидва зашкалюють.

— Ця поїздка мала бути винагородою, — простогнала ззаду Целіна.

Учні благально подивились у бік пані Йолі. На жаль, учителька була не настільки рішучою, щоб перервати промову, яку проголошували з таким пафосом.

Вони вийшли з готелю, де почули детальний опис плану модернізації паркінгу та під’їзної дороги, після чого рушили в тил будівлі.

— Тут я планую зробити компостну купу, — продовжував керівник. — А там буде нова вигрібна яма, значно більша, ніж нині. Там гараж, у якому зараз стоїть мій автомобіль, «опель кадетт», 1988 року, тридверний, з потужністю двигуна в сорок сім кінських сил. Потрібно відремонтувати глушник.

Біла автівка й справді стояла в чомусь, що нагадувало гараж без дверей, який приліпився до найближчого пагорба. Учні пішли далі. Один з готельних будиночків мав дуже дивний вигляд, немов його побудували набагато пізніше. Стіни архітектурного кошмару були обкладені білим сайдингом[11], а дах — помаранчевою хвилястою бляхою.

— Генеральна модернізація почалася з цієї частини комплексу, — пояснив Низина. — Ми сховали дерев’яні балки під сучасним фасадом. За кілька місяців усе тут матиме саме такий вигляд.

— Ви хочете все закрити білим пластиком? — з недовірою запитала Ніка.

— Це дешевше, ніж зруйнувати і будувати щось нове, — відповів керівник, не розуміючи сенсу питання.

— Але навіщо?

— Я знаю, скільки це коштує, але мені соромно приймати закордонних гостей у дерев’яних халупах! — Він засміявся, а Ефтіпі — за ним.

— Ні про що не питай, — прошипів Нет, — бо тоді він ніколи не закінчить.

Вони обійшли всю територію і нарешті повернулись у фойє. Керівник подивився вгору, на чудову конструкцію з балок, що підтримувала стелю.

— Цей жахливий старий скелет теж зникне, тут буде підвісна стеля, — казав він, перевів погляд на дівчину за стійкою рецепції і насупив брови. — Навіщо вам ручка в нашому сучасному комп’ютеризованому центрі?

— Ааа… — Клементина засунула зошит у шухляду столу. — Я вірші… пишу. Звичайно, якщо немає іншої роботи.

— Пишіть їх у текстовому редакторі. Увечері я створю вам підкаталог «Поезія» в каталозі «Інша робота або непотрібне». Будемо впроваджувати прогрес. — Він відвернувся, але підняв вказівний палець і додав: — Прошу запам’ятати, що вірші, написані в робочий час, є власністю фірми.

Панна Клементина заплющила очі, ляснула себе долонею по чолу і опустила голову на стіл. У такому положенні вона залишалася досить довго.

— Навіщо я це сказала… — шепотіла вона.

— Змініть дату і час створення файла, — запропонував Нет, нахилившись до неї. — Тоді вийде, що вони написані після роботи.

— Я не пишу віршів, — похитала вона головою. — Я це бовкнула, бо керівник застав мене зненацька. Зараз я повинна почати писати вірші, інакше він мене перевірятиме… У цей зошит я записую дані про гостей. У мене є й інші зошити: про постачання, продукти, місця на паркінгу. Усього близько двадцяти.

— Навіщо? — Нет щиро здивувався.

— База даних, яку створив керівник, не працює, але він не хоче вірити в це.

З бічних дверей вийшла кухарка, озирнулась та підійшла до рецепції. Дівчина дала їй один із зошитів, і кухарка швидко зникла за тими самими дверима.

— Я вислала їй е-мейл з меню на обід, — пояснила Клементина.

— Ну-ну, — промовив Нет. — Ну-ну.

Фелікс потягнув його за рукав. Вони наздогнали групу, яка вирішила навідатися на кухню. Кухарка сховала зошит під фартух і прикинулася, що вносить щось у комп’ютер, хоча жодна програма не була відкрита.

Потім діти відвідали ще кілька приміщень, але ніхто вже не міг зосередитися на потоці слів, що лилися з вуст керівника. Тільки Ефтіпі кивав, коментував і заливався сміхом. Нарешті вони ввійшли в зал, де стояло кілька комп’ютерів з великими моніторами. Як в інтернет-кафе, місця були відокремлені одне від одного перегородками з матового оргскла, щоб не можна було зазирнути до сусіда. Над кожним місцем висів великий аркуш із написом: «Не бити по клавішах — карається штрафом».

— Вау! — пожвавішав Нет і вже тихіше додав: — Може, й не згаємо тут час.

— Це наш віртуальний зал, — знову почав керівник. — Тут багато освітніх ігор. Чесно кажучи, частина з них мого авторства. У наступному залі стоїть професійний симулятор.

Усі перейшли в іще більший зал, посеред якого стояв…

— О Боже… — прошепотів у захваті Нет. —Здуріти можна…

Симулятор здавався зменшеним локомотивом суперекспресу, встановленим на декількох завісах із гідравлічним приводом. Оточений він був низьким бар’єром.

— Колись тут був басейн, але я вважаю, що симулятор стане краще в пригоді. На ньому, до речі, є програма-симулятор плавання.

Учні явно пожвавились, і керівник сприйняв це як вияв визнання своєї геніальності. Він почав описувати все з іще більшою кількістю деталей.

Коли вони поверталися до кімнат, Люціян провів коротку нараду з іншими хлопцями, під час якої вони вирішили, хто з ким мешкатиме.

— А якщо Ефтіпі помітить? — занепокоївся Горацій. Це була одна з нечисленних думок, які він виголосив з початку навчального року.

— Він уже забув, кого і з ким поселив, — легковажно відповів Люціян.

Протягом наступних кількох хвилин самотні фігури прослизали коридором, тихенько відчиняючи й зачиняючи двері. Дівчата підхопили ідею, тож Клаудія помінялася з Целіною і ділила номер з Аурелією та Нікою. Целіна оселилася в номері з Зосею і пані Йолею. Ефтіпі десь зник. На щастя, страх, що він мешкатиме в кімнаті з кимось із хлопців, не підтвердився. Учитель зайняв окремі апартаменти біля кабінету керівника. У кінці хаотичних переміщень Фелікс потрапив у номер до Нета. На жаль, у результаті загальної плутанини виявилося, що вони мешкатимуть разом з Ламбертом. І що ще гірше, в його розпорядженні опинився єдиний ключ від кімнати. Знову мінятися номерами було вже запізно.

Щойно вони розпакувалися, пролунав стук у двері. Ламберт відчинив, і всередину просунулась голова керівника.

— Запрошую на обід, — сказала голова.

— Обід? — Нет подивився на годинник у телефоні. — У такий час?

— Перша година, — підтвердила голова. — Час обіду.

— Хіба що у в’язниці, — буркнув Нет, коли двері зачинилися.

— Не даси нам ключа? — запитав Фелікс Ламберта.

— З чого б це?

— Тому що нас двоє.

— Але кожен з вас — один.

— Може, проголосуємо? — швидко запропонував Фелікс.

— Дуже добре, — відповів Ламберт.

— Я голосую за себе, — сказав Фелікс.

— Я теж за себе, — зловтішно посміхнувся Ламберт.

— А я за Фелікса, — переможно сказав Нет. Він забрав з рук розгубленого Ламберта помаранчеву картку і віддав її Феліксу.

Щойно вони вийшли з кімнати, замок клацнув. Фелікс підійшов ближче, і замок знову клацнув, цього разу відмикаючись.

— Електронний ключ, — сказав Фелікс. — Непогано.

Ламберт зник за рогом, досі стискаючи кулаки від люті.

— Цей бовдур ніколи не зрозуміє, що таке командна гра, — сказав Нет, і вони попрямували в їдальню.

За хвилину вони сиділи на скрипучих пластикових стільцях, за пластиковими столиками (дерев’яні лавки як несучасні були звалені в купу на задньому дворі готелю). Двоє офіціантів подали всім розсольник. Коли за п’ять хвилин вони забирали тарілки, виявилось до половини з них діти навіть не доторкнулися. Краще справа пішла з тюфтельками на друге. Тільки перед Целіною стояла картопля з соєвою котлетою.

— Перевірка сучасної системи керування, — Низина поклав пухку долоню на таке ж пухке плече Целіни. — Вона вегетаріанка, тому їжа вегетаріанська.

Він із задоволенням оглядався в залі, утримуючи руку на плечі дівчини. Целіна схопила палець Низини і підняла його долоню, наче це ледачий павук. Керівник отямився, буркнув щось і повернувся до столика, за яким сиділи пані Йоля й Ефтіпі.

* * *

Після обіду всі перейшли до комп’ютерної зали. Дівчата не виявляли великого інтересу до віртуальних атракціонів. Вони стояли за спинами хлопців, які відразу ж сіли за комп’ютери.

Нет почав переглядати вміст свого комп’ютера, і його ентузіазм згасав щосекунди. Назви ігор звучали приблизно так: «Дізнайся звички сивої чаплі», «Цикли життя африканської мухи» або «Історія розвитку Стефана над Віслою в XIX столітті».

— Тут є щось, схоже на “Doom”! — закричали з іншого кінця зали. — Або “Half-Life”.

— Не радій, — із сусіднього місця висунувся Оскар. — У мене тут перегони, у яких виписують штраф за перевищення швидкості. Я повинен зупинятися перед червоним світлофором і використовувати поворотники.

Хлопці з розчарованими обличчями повільно встали з-за столів. За дві хвилини за комп’ютером лишився тільки Нет.

— У мене ще немає зброї, — сказав він натовпу, що зібрався за його спиною. — Але гра виглядає непогано, хоча графіка трохи застаріла. Атмосфера як у «Дюку Нюкемі». Покинуте місто, і невідомо що відбувається.

Аватар, тобто герой, яким керував Нет, підійшов до згорбленої фігури, що стояла перед пішохідним переходом. Фігура виглядала як бабця, яка очікує, щоб хтось допоміг їй перейти на інший бік.

— Не підходь! — застеріг Люціян. — Це пастка.

Однак Нет підійшов, а бабуся взяла його під руку. Вони перейшли на інший бік. Старенька подякувала і, кульгаючи, пішла тротуаром. Нет витріщив очі.

— Дійсно, сенс був у тому, щоб її перевести… у мене п’ять балів.

Наступні п’ять хвилин він присвятив відкриттю інших повчальних аспектів гри. Нарешті він зрадів і заявив:

— Досить почекати вантажівку, провести стареньку на середину дороги і швидко втекти.

— Ти чудовисько, — скривилася Ніка.

— Мені вдалося додати в гру кілька фішок, — захихикав Нет. — Кожна гра має «запасний вхід», про всяк випадок прихований програмістом. Я дістався до одного такого, і мені вдалося змінити габарити мого героя.

На екрані походжав десятиметровий чоловік, який розносив ногами припарковані автомобілі та овочеві ятки.

До зали зайшов керівник і потер долоні, бачачи зацікавленість хоча б біля одного комп’ютера. Він підійшов до Нета, який кількома швидкими кліками повернув початкові параметри гри, і зазирнув йому через плече.

— Навіщо ти вибрав португальську мову? — Керівник був дещо здивований. — Ти ж нічого не розумієш.

— Тому він її й вибрав, — пояснив Ефтіпі, встаючи поруч. — Перемкнись на польську.

— Тут немає польської, — буркнув Нет. — Є навіть фінська, але польської немає.

— Ну то перейди на англійську. У цьому й полягає сенс гри: розуміти повчання поліцейського.

Нет перемкнувся на англійську, і поліцейський повторив своє запитання, з якого стало зрозуміло, що в грі не отримують бали за вбивство бабусі.

— Протягом кількох хвилин ти зумів заштовхати під автобус дванадцятьох бабусь? — здивувався Ефтіпі. — Ти псих…

— Це щось із грою, — Нет безпорадно вказав на екран. — Вона пробуджує в мені найгірші інстинкти. Сам себе не впізнаю.

Він встав із-за столу, поступаючись місцем іншим, тому що було багато охочих віртуально вбивати бабусь.

— У мене передчуття, що зараз нас чекає справжній атракціон, — сказав він Феліксу й Ніці, супроводжуючи їх до симулятора.

Вони підійшли до машини і піднялися сходами всередину. Кришка люка зі сходами піднялась й зачинилася, занурюючи все в півтемряву. Друзі сіли в крісла першого ряду та пристебнули ремені. Нет потягся до консолі, яка виступала з підлоги на тумбі перед його кріслом, і стукнув пальцем у сенсорний екран.

— Немає джойстика. Це пасивний симулятор. Можна тільки сидіти і гойдатися, — сказав він, переглядаючи меню. — Завжди в таких симуляторах є програма «Американські гірки», «Індіана Джонс», «Зоряні війни» або щось подібне. Тут усе видалено. Зате є… «Віртуальна прогулянка по околицях Стефана» і «Віртуальне плавання». Кінець списку.

— Може, плавання, — запропонував Фелікс.

— Я не вмію плавати.

— Не парся, це ж симуляція. А плавати вміє кожен. Це в генах.

— Не кожен… Я замовив заочний курс з плавання перед нашими канікулами на морі.

— Жартуєш? — сказала Ніка. — Ти отримаєш поштою інструкцію, як плавати? І що? Будеш практикуватись у ванні?

— Не знаю… Прийде перший урок, то побачимо.

— Ми їдемо до моря через тиждень…

— Це експрес-курс, — Нет вибрав програму «Віртуальна прогулянка по околицях», після чого додав: — Я просто не люблю воду.

На екрані, що займав усю передню стінку кабінки, з’явився усміхнений керівник Низина. Його очі цілу хвилину витріщалися на друзів, після чого камера віддалилася. Кабіна симулятора нахилилася вперед, так, щоб вплив був повнішим.

— Мене звуть Цециліан Низина. Вітаю вас у готелі «Ягідний бір». — Він вийшов на паркінг, і камера рушила за ним. Кабіна симулятора почала рухатися в такт його крокам. — Запрошую вас на дуже цікаву прогулянку по околицях чарівного Стефана над Віслою. Протягом двох годин ми відвідаємо найпрекрасніші куточки. — Говорячи це, він проходив саме біля смітника.

— Це найбільш ідіотське використання симулятора, яке тільки можна собі уявити, — сказав Нет, киваючи разом із кріслом.

Керівник щось говорив, але вони не могли на цьому зосередитися. Камера переміщувалася в напрямку лісу, а фігура керівника, тобто його похилі плечі, все ще займали центральну частину екрана.

— Тут є пакетики для тих, кого захитує? — запитала Ніка, хапаючись за підлокітник.

— У мене те саме… — видихнув Нет. — Розсольник і тюфтелі…

— Припини! — вигукнула дівчина.

— Ми не витримаємо дві години, — промовив Фелікс. — Навіть двох хвилин не витримаємо.

— Це якийсь жах, — простогнала Ніка.

— Як можна бути таким нудним і водночас так нав’язуватися всім навколо? — Нет затарабанів по консолі пальцем. — Немає кнопки “Cancel”, не вдається перервати. Можна тільки змінити на розширену версію.

Оператор спіткнувся об бордюр, картинка затряслася, а кабінка раптово нахилилася вперед. Друзі повисли на ременях.

— Зробіть що-небудь! — заволала Ніка.

— Кошмар. — Фелікс відстебнув ремінь, переместив ліхтарик за вухо і ввімкнув його. — Низина проведе цю прогулянку сам-один.

Тримаючись стіни, він спробував вирівняти монотонне розгойдування. Знайшов червоний важіль зверху дверей, але вони були замкнені. Нет і Ніка теж підвелись і, зберігаючи рівновагу, безуспішно смикали за важіль. Збоку була табличка з написом: «Важіль аварійного відкриття люка. Ключ питати в керівника». Вони загрюкали в двері, але м’яка оббивка гасила звуки.

— Сподіваюся, ніхто з нас не має клаустрофобії, — прошепотіла Ніка.

— У мене лише дислексія і дисграфія, — простогнав Нет. — Ну й аквафобія… але список у будь-якої хвилини може подовжитися.

— Зараз усі заробимо низинофобію, — буркнув Фелікс.

Він витягнув із кишені інструменти, відкрив маленьке лезо та підчепив край оббивки. Той вискочив із кріплення, відкривши електронний замок. Він тримався на трьох солідних болтах, і до нього підходило два кабелі.

— Готовий посперечатися… —почав Фелікс, — що у вас немає при собі… двадцатичотиривольтного акумулятора? О’кей, нічого не кажіть…

Він всунув мультиінструмент у замок, там щось захрумтіло і заклацало. Екран згас, хитання припинилось, і люк повільно відчинився. Друзі замружились від яскравого світла і швидко вийшли на сходи, немов боялися, що люк знову зачиниться.

— Ви зіпсували замок! — Керівник, увесь червоний, грізно підняв палець і нервово підскакував, мов м’ячик.

Унизу, поряд із ним, стояли кілька учнів і пані Йоля з Ефтіпі.

— Він не хотів відчинятися, — пояснив Фелікс, і почав спускатися першим. — А там важіль…

— Більшість гостей переривають показ на перших хвилинах! — Вигукнув керівник. — Потрібно було стати цьому на заваді.

— Може, просто потрібно змінити показ… А якщо раптом пожежа?

— Не дратуйте мене! — керівник стиснув кулаки, зробив крок у напрямку Фелікса і знову підстрибнув. — І не грубіть мені!

— Але ж, — втрутилася пані Йоля, — якщо пожежа?

— Як часто трапляються пожежі? — запитав керівник, розмахуючи руками. — Дуже рідко. Дуже рідко. Майже ніколи.

— Тепер бачиш, — відгукнувся зарозумілим тоном Ефтіпі, — з якою молоддю мені доводиться працювати. Дві години цікавої прогулянки в поєднанні з засвоєнням корисної інформації для них занадто важкі. А я мушу з ними працювати кожен день. Після повернення до Варшави перевірю, чи можна їм буде ще знизити оцінки за поведінку.

Ефтіпі вийшов, керівник пішов слідом, час від часу нервово підстрибуючи.

— Усередині є мікрофони, — сказала пані Йоля.

— Ми все чули, — додав Віктор. — Чувак трохи інфаркт не отримав, як почув слово «нудним».

— Тобто ми були під наглядом! — обурилася Ніка. — І тому нам знизять оцінки?

— Ніхто не знизить вам оцінок, — заспокоїла її вчителька. — Педрада затвердила їх ще минулого тижня.

— У таких симуляторах є мікрофони, — сказав Нет. — Це реклама для тих, хто проходить поруч, тому що всі всередині верещать від захвату.

— Ви зламали симулятор… — розчаровано вигукнув Оскар, тільки зараз заходячи в зал.

— Повір, ти б не захотів там побувати, — відповів Фелікс.

За хвилину в залі лишилися тільки трійця друзів і пані Йоля.

— Як ви витримуєте цього Ефтіпі? — Нет похитав головою.

— Не витримую, — непедагогічно зізналася пані Йоля. — Тільки-но він починає говорити, я засинаю. А під час обіду вони обидва поруч… Приємно провести час, — додала вона і покірно вийшла з залу.

— Вона занадто вихована, щоб сперечатися з Ефтіпі, — сказала Ніка. — Буде завжди поступатися йому.

— Тільки півтора дня, — зітхнув Нет. — Якось витримаємо.

У них більше не було бажання грати на комп’ютері. Вони вийшли з комп’ютерної зали, щоб з’ясувати, що тут ще можна робити. Друзі заглянули в боулінг, але його використовували як склад, у більярдному залі на столі лежала змінна постільна білизна. Пройшовши повз кафе, побачили Люціяна, Оскара й Віктора, які зібралися біля «однорукого бандита». Люціян кидав в автомат монети й тягнув за ручку, а решта хлопців уболівали за нього. Друзі увійшли в кафе і стали поруч.

Люціян кілька разів тягнув за ручку. Барабани кілька секунд крутилися, тоді нарешті зупинилися. Напис під зображенням першого барабана був «Чисть зуби», під другим — «Пий молоко», а під третім — «Учися старанно». Люціян заскрипів зубами і потягнув ручку знову. Наступні написи порадили йому: «Слухай старших», «Їж фрукти» і «Не бреши».

— Схоже, це «однорукий бандит» для виховування невихованих дітей, — сказав Нет. — Якійсь він дивний.

— Як і все в цьому готелі, — зауважив Віктор.

Нарешті, за кілька спроб в одну лінію вишикувалися три картинки з малюнком купки монет. Усередині автомата щось заторохтіло і затріщало.

— Єс! ! ! — закричав Люціян, стискаючи кулаки.

На тацю замість монет випала картка з написом «Не в грошах щастя». Люціян прочитав двічі й почав трясти автомат. Віктор і Оскар відтягли хлопця, перш ніж він зламає техніку.

— Це звичайне злодійство! — кричав він автомату. — Віддай мої гроші, вони не принесуть тобі щастя!

Барменка окинула його байдужим поглядом — схоже, не тільки він так реагував. Діти вийшли в коридор.

— Увесь цей готель трохи… — Ніка підшукувала відповідне слово, — трохи безглуздий.

— У комп’ютерній залі я грав у щось, що нагадує “Quake” або “Half-Life”, — буркнув Оскар. — Я повинен був захопити бункер. Я знайшов кулемет, амуніцію і додаткове здоров’я. Влучив у першого ворога чергою з кулемета і хотів іти далі, але він почав стогнати і кликати на допомогу. Я повинен був його перев’язати, викликати санітарів, поїхати з ним у госпіталь і ще вислуховувати нотацію його сім’ї. У його донечки був такий сумний погляд… — Він похитав головою і зітхнув. — Потім мене допитувала поліція, я змушений був їм пояснювати, навіщо стріляв, чому не спробував поговорити, провести переговори, вирішити все іншим способом… Схоже, з мене вистачить цих комп’ютерних ігор.

— Я грав на автогонках, — сказав Віктор. — Під час старту я спалив зчеплення і вибув з гонки через кілька метрів. Удруге на якомусь віражі відірвав підвіску. Механік пояснив мені, що треба їздити повільніше і обережніше.

— Комп’ютерні ігри зазвичай не такі, — сказав Нет. — Керівник Низина трохи їх модифікував.

Люціян, Віктор і Оскар повернули до свого номера, а трійця друзів пішла до рецепції.

— Вибачте, а коли обід? — запитав Фелікс, але швидко виправився, — тобто вечеря.

— О сімнадцятій тридцять, — відповіла Клементина.

— Коли?! — вигукнув Нет. — А пізніше, через нестачу назв прийомів їжі, уже нічого не дадуть поїсти?!

— Може, так краще для здоров’я? — заспокоювала його Ніка.

— Для здоров’я сталеварів, які встають о четвертій ранку.

— Це ідея керівника, — пояснила дівчина на рецепції. — У нього є якісь підручники, видані тридцять років тому. Тоді люди, напевно, і лягали спати з заходом сонця.

— Як ти це витримуєш? — запитала Ніка. — Це ж жахлива робота.

— Річ не в тому, що він тупий… — Дівчина подумала хвилинку. — Ну добре, і це теж, але найгірше те, що він не визнає реальності. Наприклад, написав програму, базу даних для керування готелем. У теорії все має працювати, але на практиці не працює. На жаль, він вважає, що все о’кей. А ми змушені вдавати, що все о’кей. Знаєте, важко знайти роботу в такому маленькому містечку.

Нет обійшов стійку, вибачився перед дівчиною і сів за її комп’ютер.

— Дай-но вгадаю… користувач «Адміністратор», пароль «Адміністратор»… — Він потер руки і набрав на клавіатурі літери. — Вгадав!

— А не зламаєш? — запитала Клементина.

— Та він і так не працює.

Фелікс і Ніка знали, що зараз буде. Нет почав стукати по клавішах у темпі квапливого віртуоза-піаніста. Клементина, як загіпнотизована, дивилась на миготливі віконця і рядки тексту.

— Вау… — видихнула вона за хвилину, коли екран повернувся в попередній стан.

— Тепер працює, — сказав Нет, піднімаючись. — Чувак забув дати вам дозвіл для внесення змін у базу даних. Зараз вхід у систему без пароля. Але зошити краще не викидай.

Він підморгнув дівчині і вийшов з-за стійки. У глибині коридору з’явилася прибиральниця. У міру того як вона наближалася до рецепції, лунали клацання замків у дверях, які спочатку відмикались, а потім замикались.

— У неї універсальний ключ, — сказав Фелікс. — Відмикає всі замки в готелі. Уночі вона всіх будить. Коридор завузький для електронного ключа.

Біля рецепції стали збиратися учні.

— Що знову таке? — запитав Нет.

— Підготовка до чергової лекції, — з кислим виразом обличчя поінформувала Целіна.

— А коли буде вільний час? — запитав Нет.

— Вільний час деморалізує, — відповів Ефтіпі, зупиняючись поруч.

— Але згідно з планом уроків… — Нет відвернувся, витягнув з кишені телефон і подивився на екран. — Останній урок з історії закінчився п’ятнадцять хвилин тому.

— На шкільній екскурсії ви в моєму розпорядженні на весь час. Ви зламали симулятор, тому ми підемо на справжню прогулянку. Дізнаєтесь історію околиць, хочете ви того чи ні. Чекаю за десять хвилин перед входом.

Він вийшов. Однокласники подивилися на Нета з німим докором.

— Що? — занервував він. — Ви повинні нам подякувати! І п’яти хвилин ви не витримали б на цьому симуляторі.

— Чобітки замащу, — промовила Аурелія. — Вони коштували чотири сотні.

— А в мене світлі штани, — приєдналася до неї Клаудія, однак їхньої ціни не озвучила.

— У мене буде задишка, — буркнув Клеменс.

— Невдячні незграби, — прошипів Нет і підійшов до Фелікса і Ніки, які стояли в самому кінці групи.

Ефтіпі повернувся з керівником за три хвилини. Низина оглянув трійцю друзів ворожим поглядом, і всі вийшли на вулицю.

— До речі, — сказав Нет, коли група рушила, — я помітив, що Низина ще нудотніший, ніж Ефтіпі.

— Це факт, — погодився Фелікс. — Навіть намагатися не буду зосередитися хоч на одній його фразі.

— Ось і наш смітник, — Нет почав імітувати безбарвний спосіб розмови Низини. — Надзвичайно цікавий приклад малої архітектури. Усередині чотири контейнери, кожен ємністю триста літрів. Товщина стінок три міліметри. Зараз оглянемо вміст контейнерів.

Аурелія, Клаудія і Целіна, які йшли поруч, захихотіли. Тоді Нет закліпав очима, як це робив Низина, після чого Целіна залилася сміхом.

— Прошу мене не сердити, — грізним тоном сказав Нет, підскакуючи на місці.

Целіна зігнулася від сміху і витерла сльози. Половина класу, яка бачила вираз обличчя Нета, голосно розсміялася.

— Не відставайте, — крикнув керівник. Він був за тридцять метрів від учнів. — Половини не почуєте!

— У тому й річ, — пошепки сказала Целіна, все ще давлячись сміхом.

Група розтягнулася. Це було досить смішно, тому що всі хотіли йти позаду. Тільки Горацій ввічливо тримався біля керівника, який змушений був щохвилини обертатися і чекати, доки група їх наздожене. Щойно він ішов далі, група сповільнювалася.

Коли друзі піднялися на перший пагорб, зарослий старим лісом, вони взагалі перестали чути Низину. За кілька хвилин екскурсія розтяглася на добрих двісті метрів.

— Зачекайте хвилинку, — Фелікс зупинився біля дерева без листя.

— Що таке? — здивувався Нет. — Дерево як дерево.

— На ньому немає листя, — Ніка задерла голову. — І воно якесь незграбне.

Насправді гілки були прямі, і з їх розгалужень відходили теж дуже прямі гілки. Фелікс підійшов ближче і постукав по стовбуру. Пролунав металевий звук.

— Здуріти! — вигукнув Нет. — Металеве дерево, порожнє всередині.

Вони доторкнулися до кори — вона була холодною, явно зроблена з металу. Роздивившись уважніше, діти помітили місця з’єднання всіх пластин, що імітували поверхню дерева.

— Дятел може нехило поранитися, — буркнув заінтригований Нет. — Звідки воно тут узялося?

— Саме точно не виросло, — Ніка обійшла дерево, оглядаючи штучну кору.

— Німці під час Другої світової війни таким чином маскували свої бункери, — сказав Фелікс. — Я читав про це, коли намагався щось знайти про ту базу на морі. У «Вовчому лігві»[12] було кілька таких. Тільки ті дерева були зварені з труб або якихось блях. Вони були закриті маскувальними сітками, щоб їх не було видно з літака.

— Це схоже на справжнє дерево навіть зблизька, — сказала Ніка.

— Відлито з неіржавкої сталі, — оцінив Фелікс, придивляючись до «кори». Він витягнув з рюкзака GPS-навігатор і ввів дані локалізації. — Повернемося сюди пізніше.

— Це може бути важко, — сказав Нет із кислою міною. — Відчуваю, що Ефтіпі подбав про кожну хвилину нашого… відпочинку.

* * *

Після обіду, чи радше вечері, що складалася з бутербродів і противного чаю, друзі стали готуватися до металевого дерева. На жаль, наскільки сусідкам Ніки по кімнаті були байдужі її справи, настільки Ламберт явно чекав, гортаючи журнал або граючи на приставці, що зроблять Фелікс і Нет. Він не збирався нікуди виходити з кімнати навіть на хвилинку. Тому хлопці перемістилися в кафе, прихопивши по дорозі Ніку.

— Три коли-лайт, — замовив Нет, підходячи до бару. — Для мене з льодом і лимоном. Струсити, але не перемішувати.

Барменка окинула його байдужим поглядом і наповнила три склянки. Друзі сіли в кутку. Тут була ще парочка гостей, які, втім, не цікавилися учнями.

— Ця воша донесе Ефпіті, щойно ми вийдемо з номера з рюкзаками, — зі злістю сказав Нет. — Може, залишимо рюкзаки?

— Нам потрібні деякі інструменти, — Фелікс похитав головою. — Невідомо, що ми знайдемо.

— Ви повинні йому віддати ключа, — додала Ніка. — Якщо він не зможе потрапити в номер, то влаштує якусь капость.

— Тоді ми можемо його зв’язати і всунути кляп.

— Сподіваюся, це був жарт, — фиркнула Ніка.

— Ну спасибі, наш моральний компасе!

— Ходімо, — Фелікс піднявся. — Щось придумаємо по ходу.

Біля рецепції вони наткнулися на Ефтіпі, який зловтішно посміхався.

— Приготуйтеся, — сказав він. — Допоможемо прибрати територію навколо готелю. За десять хвилин починаємо.

— Ми не можемо трохи відпочити? — скривився Нет.

— Ти чув про активний відпочинок, Нете? — запитав Ефтіпі.

— Тато використовує це визначення, коли хоче, щоб я покосив галявину, — відповів хлопець.

— Тобто допомогу батькам ти сприймаєш як покарання?

— Я із задоволенням їм допомагаю, якщо вони не придумують мені безглуздих завдань, — випалив Нет.

Учитель хотів щось сказати, але, схоже, боявся ще одного випаду, на який не зможе знайти відповідь.

— Ви повинні прибрати все в полі зору! — Він відвернувся і відійшов, але ще кинув через плече: — Будете прибирати аж до темряви.

Коли він пішов, Клементина співчутливо всміхнулася. Учні зітхнули і попленталися в кімнати. За кілька кроків Фелікс зупинився.

— У мене ідея, — сказав він, потираючи підборіддя, — але ми повинні діяти швидко. Слухайте уважно…

* * *

Фелікс і Нет сиділи на своїх ліжках і дивилися то у вікно, то на Ламберта, то один на одного. Їм не дуже вдавалося перемовлятися, оскільки вони знали, що Ламберт прислухається і тільки й думає, як це використати. Раптово відчинилися двері, і на порозі завмерла Ніка.

— Я підслухала розмову Ефтіпі з керівником, — сказала вона, знизивши голос. — Від занять звільнять тих, хто захоче пройти на симуляторі «Віртуальне плавання».

— Але симулятор зіпсований, — зауважив Нет, підморгуючи їй.

— Уже полагодили замок. Поспішайте, бо зараз усі підуть.

— Тільки перевдягнемося, — Фелікс повільно встав і роззирнувся. — Де я поклав шкарпетки…

Ламберт зірвався з ліжка і, як блискавка, вилетів з номера. Ніка ледь устигла відскочити з дороги. Друзі почекали, доки в коридорі стихне тупіт його ніг.

— Єс! — зраділа Ніка. — Дайте п’ять!

Вони підняли руки і по черзі вдарили в долоні.

— Ти відремонтував той замок так швидко? — запитав Нет.

— Ну, він точно замикається. Тільки я не впевнений, чи вийде його потім відімкнути… — Фелікс злорадно посміхнувся. Вони виставили рюкзаки за вікно, що виходило саме на задній двір готелю. Тут росли низькі кущі, які чудово приховували їхнє обладнання для експедиції.

Діти вийшли через головний вхід і взяли в охоронця по целофановому пакету. Повільно опускався вечір, вже засвітилися низькі ліхтарі навколо паркінгу. Інші учні прибрали галявину перед готелем, яка була найменше засмічена. Вони гуляли по ній, перемовляючись, і тягнули за собою пакети. Час від часу хтось нахилявся по уявне сміття.

Друзі обійшли готель і дісталися до смітника. Пересипали в свої пакети пристойну порцію сміття. Потім пройшли повз запітнілі вікна кухні, з кущів витягли свої рюкзаки і сховали натомість там пакети. Вони дісталися до лісу і знайшли стежку.

— Ось це залізне дерево, — зрадів Нет за кілька хвилин, що вони марширували по лісі.

Фелікс подивився на екран GPS-навігатора.

— До нього ще вісімдесят метрів, — сказав він. — З точністю до дванадцяти метрів.

— Два металеві дерева? — здивувався Нет.

— Більше. — Ніка вказала рукою вглиб лісу. Кожне друге дерево в зоні видимості мало характерну незграбну форму.

Діти постояли деякий час, вдивляючись у гілки штучних дерев, що вимальовувалися на тлі темного неба. Горизонт у цей час виглядав досить похмуро.

— Залізний ліс, — сказав Фелікс. — Ніхто не помічав його шістдесят років, а досить було підняти голову.

— Люди зазвичай займаються приземленими справами, — пояснив Нет. — Гриби, ягоди… Але навіщо потрібні ці дерева? Тут немає ніяких бункерів.

— Може, і є, — повільно промовив Фелікс. — Дуже добре замасковані.

Одночасно вони дивилися під ноги. Звичайні мох, звичайна лісова підстилка і звичайні кущі з ягодами. Фелікс почухав підборіддя і задумався. Сутінки швидко опускалися, контури розпливалися в темряві.

— Нам треба повертатися, — зауважила Ніка.

Фелікс кивнув і почав обмацувати стовбур найближчого дерева.

— Ефтіпі робитиме обхід, — додав Нет і невпевнено кинув погляд у бік готелю. — І тут якось страшнувато стає…

Фелікс запалив ліхтарик і заклав його за вухо. Він обійшов металевий стовбур, уважно розглядаючи його. Потім підійшов до іншого дерева, потім до ще одного. Друзі ходили за ним, нічого не розуміючи. Біля шостого дерева він витягнув із кишені інструмент і почав колупатися ним у «корі». Пролунав скрип, і в металевому стовбурі відчинився люк. Нет і Ніка заглядали Феліксу через плече. Усередині засвітилася зелена лампочка, поруч була друга, темна, і велика кнопка.

— Нічого не чіпай, — попросив Нет.

— Не можу втриматися, — відповів Фелікс, торкаючись кнопки.

— Тільки не натискай її.

— Це сильніше за мене… — Фелікс натиснув кнопку.

Усередині дерева щось клацнуло і заскрипіло. Зелена лампочка згасла, і спалахнула червона. Земля затремтіла. Друзі машинально пригнулись.

— У нас проблеми, — прошепотів Нет.

Пеньок, що виступав із моху за кілька кроків від них, піднявся, вириваючи коріння із землі. Він завмер на висоті двох метрів. Друзі направили світло ліхтариків у той бік і побачили, що пеньок виштовхнув угору металевий ящик завбільшки з телефонну буду. Діти повільно підійшли до нього. Поверхня металу була іржавою та мала численні сліди довгого перебування у вологому середовищі. Пролунав дзвінок, і в ящику з’явилася вертикальна щілина, що засвітилася жовтим. Перелякані діти відскочили. Щілина розширювалась, стаючи дедалі ширшою. Заскрипів давно не використований механізм.

— Ліфт, — ствердно сказав Фелікс.

— Клас, — швидко погодився з ним Нет. — Повернемось сюди вранці, коли буде світло, і все перевіримо.

Фелікс заглянув усередину ліфта.

— Занедбаний, але в хорошому стані, — оцінив він.

— Ти ж не думаєш, що я туди полізу? — Нет здригнувся тільки від самої думки. — Без ідіотизму, старий…

— Можеш тут почекати, — повільно промовила Ніка.

— Тут? — Нет занепокоєно озирнувся із занепокоєнням. — Сам? Ти що, теж полізеш туди?

— Усе одно ж буде вже скандал…

— Я не кажу про скандал! Я говорю про те, щоб лізти в… невідомість! Ви бачили фільм «Тремтіння землі»? Там чувак поїхав на ліфті всередину гідроелектростанції. Там була вода, і він потонув.

— Дай Манфреду наші координати, — спокійно сказав Фелікс. — У разі чого він знатиме, де нас шукати.

Нет подивився на нього зі злістю.

— Ти вже вирішив, що я з вами туди так чи інакше полізу? — запитав він.

— Вирішив, — Фелікс знизав плечима і повернувся до дерева, щоб зачинити люк. — Ти завжди скаржишся, а потім усе одно лізеш.

— В принципі… — Нет насупив брови. — Я ж можу собі дозволити етап нарікання.

Він витягнув із рюкзака ноутбук і відкрив кришку.

— Ну нарешті, — відгукнувся Манфред. — Думаю, якщо ти мене викликав, то явно не для балаканини, а тому, що я тобі дуже потрібен… Але… ох, ох, що я бачу… — камера на екрані обернулася. — Ліфт посеред лісу… І трійця друзів, які мають намір ним скористатися. Ну звичайно. Ви хочете, щоб у разі чого я повідомив більш розсудливим людям, де шукати ваші трупи?

— Щось типу того, — погодився з ним Нет. — Фелікс скаже тобі наші координати…

— Я їх уже зчитав. У мене GPS у зоні бездротової мережі. Люблю ці нові стандарти! За кілька років я зможу поговорити з датчиком тиску в шинах автівки, що проїжджає поблизу… Я синхронізувався з усіма моїми копіями, тому можете спокійно лізти в цей ліфт. Коротше кажучи… я можу гарантувати тільки те, що ваше труни не будуть закопані порожніми…

— Спасибі, що підтримуєш, — пожартував Фелікс. — Побалакаємо, коли ми повернемося на поверхню.

Нет сховав ноутбук у рюкзак:

— Боюся, що ми побачимо щось страшне… А ліфт повинен спуститися до самого низу…

— Як Манфред підключається до інтернету в цій глушині? — запитав Фелікс. — Тут немає жодного офісу з незапароленою мережею.

— Ця нова карта, що її ми отримали від тата, може приєднуватися різними способами. Зараз він використовує мережу GSM, як мобільний телефон. Манфред узяв на себе телефонні рахунки, і поки все працює, — пояснив Нет і з підозрою подивився на Фелікса. — Це ти намагаєшся мене відволікти, щоб я не зупинив вас.

Фелікс нічого не сказав, тільки рушив у бік ліфта. Нет і Ніка пішли за ним.

— Коли будемо внизу, дивіться під ноги. — Він підійшов до кабіни ліфта. — Хоча я не думаю, що вони замінували там усе й одночасно залишили справний ліфт. Схоже, вони сподівалися сюди повернутися.

— Ну, не знаю, якось я не дуже довіряю твоїй оцінці ситуації…

Але він усе одно пішов за ними. Друзі скупчилися в тісній кабінці і не поспішали натискати на кнопку. У лісі вже опустилася ніч.

— Зробимо це разом, — запропонувала Ніка і поклала палець на велику чорну кнопку.

Хлопці кивнули і зробили те саме.

— На рахунок три, — сказав Фелікс. — Раз, два…

— Чув колись анекдот, — прошепотів тремтливим голосом Нет. — Останні фрази в житті, які вимовляють різні люди. Електрик: «Що це за дріт?» Водій: «Цей поворот не дуже-то й крутий». Ентомолог: «Цей вид американської стоноги не отруйний». У нашому випадку фраза звучить так: «Зробимо це разом».

—… три, — закінчив Фелікс.

Вони разом натиснули на кнопку і затамували подих. Двері заскрипіли і почали повільно зачинятися. Потім зсунулася внутрішня решітка. Хвилину нічого не відбувалося, тільки слабке жовте світло сочилося зі стелі.

— Принаймні в нас немає клаустрофобії, — сказала Ніка.

— Її завжди ще можна заробити, — відповів Нет.

Кабіна здригнулась і почала спускатися. Металевий ящик, який підняв пеньок, йшов під землю тільки на два метри. Потім кабіна ліфта, зроблена зі сталевих решіток із дрібними вічками, самотньо з’їжджала по бетонній шахті, попискуючи заіржавілими коліщатками. За кілька метрів бетон закінчився. Залишилися тільки сталева решітка і темрява підземного простору. Навушні ліхтарики були занадто слабкі, щоб перемогти цей морок. Фелікс поліз у рюкзак і витягнув більш потужний ліхтарик. Лише його світло досягало стін.

— Вау… — з благоговінням прошепотів Нет, забуваючи, що повинен боятися.

Стіна була на відстані якихось п’ятдесяти метрів. Раптом унизу хлюпнуло, і вони відчули воду в черевиках.

— Вода! — вигукнув Нет. — Ми потонемо!

— Ми зупинилися! — крикнув Фелікс, схопивши друга за плечі, і струсонув його. — Ми вже внизу!

Дійсно, ліфт зупинився, коли вода дійшла друзям до щиколоток. Решітка розсунулась, і одночасно з нею двері, що закривали доступ у шахту на цьому рівні. Діти обережно вийшли з кабіни в темряву.

— Якби води було більше… — Ніка ковтнула слину, не закінчивши думки.

— Зачекайте, — сказав Фелікс. — Якщо скаламутимо воду, підніметься мул. Так ми хоча б дно бачимо. Будемо обережними!

Вони дивилися під ноги. Попри хмару мулу, що вони підняли, було видно рівну підлогу.

— Думаєте, хтось тут є? — Нет роззирався, намагаючись пробитися крізь морок, але водночас боявся того, що може побачити.

— Ти що! — швидко заперечив Фелікс. — Шістдесят років минуло.

— З такою точно впевненістю ти колись казав: «На цьому горищі немає духів, це тільки голуб». А потім у нас були «Страшний двір» і «Мовчання ягнят», разом узяті.

— Можеш не продовжувати цю тему? — попросила Ніка. — Я вважаю за краще говорити про жахи на сонячній площі або де-небудь ще, тільки не тут.

Фелікс світив ліхтариком навкруги. Слабкий промінь світла вихоплював з мороку бетонні блоки і сталеві решітки, що стирчали з води.

— Це точно така база, як і та, що на морі, — прошепотів Фелікс. — Тільки там не було ліфта. І води.

— Тут безпечно? — Нет торкнувся решітки. Щось заскрипіло, і решітка почала повільно, а потім усе швидше нахилятися. — Я щось увімкнув, — застогнав він.

За хвилину пролунав сильний сплеск, а потім другий, слабший. Відлуння кілька разів відбилося від невидимого вгорі склепіння, і запала тиша.

— Заіржавіла, — пояснив Фелікс. — Ти доторкнувся до неї і зламав.

— Що ти робиш? — Ніка озирнулася.

Нет піднімався з води.

— Чудово! — сказав він, оглядаючи змоклий одяг. — Просто чудово! Я вже не знаю, чи не краще полетіти зі старими до Греції…

— Більше нічого не чіпай, — Фелікс посвітив навколо і знайшов те, що шукав. Посеред залу з води стирчало кільце. Хлопець повільно підійшов до нього, весь час дивлячись під ноги. Кільце виглядало так само, але йому не вистачало електромагніту і проводів.

— Ця база не закінчена, — ствердно сказав Фелікс.

— Супер! — Нет двічі чхнув і витер ніс мокрим рукавом. — Нас уб’є незакінчена база.

— Виберемося звідси, і вип’єш аспірин, — втішила Ніка.

Фелікс посвітив ліхтариком над головою друзів і закричав:

— Ходімо, але дивіться під ноги!

Вони рушили в бік порожніх вікон центру керування над прямокутним отвором тунелю. На стінах було видно різнокольорові лінії та смуги — рівень води змінювався в різні пори року. Найвища лінія була майже за два метри над землею.

Друзі дісталися до вузьких сходів, що вели нагору. Хлюпаючи в мокрому взутті, діти обережно піднялися в центр керування, сухий, але теж незакінчений.

— Точно такі ж три диски, — прошепотів Фелікс. — Ці, схоже, ще не використовувалися. Не встигли змонтувати інше обладнання. І чомусь не знищили все це.

Панель керування на всю ширину стіни, була сповнена отворів, з яких стирчали жмутки дротів. Крім цього, тут стояла тільки металева шафа, не було навіть стільців. Ніка відчинила дверцята. Вони пронизливо заскрипіли, і відлуння висіло в повітрі майже хвилину.

— Схоже, вони дійсно розраховували, що повернуться сюди, — сказала дівчина, вказуючи на вміст шафи.

Нет заглянув усередину і витягнув товсту картонну папку. Там була скріплена бляшаною застібкою товста пачка подірявлених аркушів.

— Якась бухгалтерська книга, — буркнув він, перегортаючи сторінки.

Фелікс і Ніка вимогливо подивилися на нього.

— Так, я пам’ятаю, — зізнався він. — Те саме я сказав про тринадцятий зошит професора Кушмінського…

Фелікс віддав йому ліхтарик, забрав папери й акуратно засунув їх у рюкзак.

— Ми можемо вже повертатися? — запитав з надією в голосі Нет.

— Я теж вважаю за краще зараз опинитися в готелі, — Ніка тісніше закуталась у куртку. — Тут дуже холодно…

— Гаразд, — Фелікс іще раз обвів поглядом центр керування. — Нагорі зателефонуємо моєму татові.

— У мене погане передчуття, — раптом прошепотіла Ніка.

Нет зупинив їх гучним шиканням.

— Тут точно нікого немає? — прошепотів він приглушеним голосом.

— Чому ти питаєш? — здивувався Фелікс.

Нет показав ліхтариком на віконний отвір. Унизу по воді розходилися кола, джерело яких було десь під протилежною стіною.

— Це, ясна річ, хвиля, яку створила та решітка, коли впала, — невпевнено сказав Фелікс.

Вони спустилися сходами і обережно ступили в холодну воду. Діти знову завмерли, прислухаючись. За мить до них долинули якісь тихі сплески. Ліхтарик у руці Нета затремтів.

— Коли ти говориш «ясна річ», це зазвичай означає, що ти не впевнений, — простогнав він. — Я не готовий до таких…

— Повертаймося, — вирішив Фелікс.

Ніка схопила його за руку і сказала:

— Ці звуки йдуть з боку ліфта. Подивіться на напрямок хвиль.

Сплеск став чіткішим, а хвилі, що били об ноги друзів, не могли виникнути від падіння решітки.

— Якщо підемо до ліфта, то зустрінемося з їхнім джерелом… — зазначив Фелікс.

Вони вдивлялися в темряву, але бачили тільки воду.

— Щось там рухається, — Фелікс спробував прошити поглядом темряву, — немов вода вибивається з-під підлоги.

— Де був вихід із тієї бази на морі? — запитала Ніка.

— Отам, — Фелікс показав на чорний отвір тунелю під вікнами центру керування. — Тільки він замурований.

До дедалі сильніших сплесків додався писк. Нет направив ліхтарик у той бік. У воді щось булькало. Сяяла сотня маленьких вогників.

— Нічого не вибивається з-під підлоги… — Ніка вказала на вогники. — Це щури…

— Щури? — здивувався Нет. — Що вони тут їдять?

— Усе, що трапиться! — крикнула Ніка. — Біжімо!

— Зачекайте… — Фелікс підбіг до кількох товстих труб, обпертих на стінку. Вибрав три. Їхня нижня частина була іржавою, але те, що виступало з води, можна було використовувати. Він подав по трубі Нету і Ніці.

Зараз вони вже бачили сотні тваринок, які перестрибували одна через одну і пливли в їхній бік. Діти розвернулись і, перелякані, пішли в тунель. Кілька перших метрів вони ретельно перевіряли підлогу, але потім дедалі гучніший шум погоні змусив їх бігти.

За сто метрів тунель закінчився цегляною стіною.

— У півцеглини, — оцінив Фелікс. — Схоже, поспішали.

Він дістався до стіни і почав бити трубою в самісіньку середину. Друзі стали поруч із ним, також використовуючи свої труби.

— Ця стіна повинна була вистояти тільки кілька місяців, — промовив Фелікс між ударами. — Німці розраховували сюди повернутися, інакше б підірвали тут усе.

Щури дісталися до початку тунелю, заявляючи свою присутність гучнішим писком і хлюпанням. Нет роззирнувся.

— Бий, а не витріщайся на них! — крикнув Фелікс. — Звісно ж, вони не прищеплені проти сказу.

— Гадаєш, вони можуть нас покусати?

— А ти думаєш, що вони будуть нас лизати? Вони розраховують на пристойну вечерю. Бий!

Нет злякано подивився на нього і почав бити в стіну з подвоєною силою. Вони намагалися бити з розмаху, але від стіни відскакували тільки маленькі шматочки цегли і сипався пил. Конструкція стіни залишалася непорушною. За хвилину стало зрозуміло, що це нічого не дасть.

— Це не допоможе! Досить! — крикнув Фелікс. Він витягнув з рюкзака маленьку металеву пляшку і відійшов на десять метрів від стіни. Він почав лити її вміст просто у воду, на всю ширину тунелю. У повітрі запахло бензином. Нет і Ніка дивилися на нього зі страхом, чимдалі більшим. Фелікс порився в кишенях і застогнав.

— У мене ж немає запальнички…

— Маю сірники, але… — Нет поліз у мокру кишеню і витягнув коробку сірників… у пластиковому пакеті. Він перевів подих.

Фелікс струсив воду, витягнув коробок і чиркнув одним із трьох сірників. За мить палаючий килим вогню відділяв друзів від іншої частини тунелю. У світлі полум’я вони побачили весь жах ситуації. Хвиля щурів, висока, майже з метр, була вже на половині тунелю. Звірі піднімалися по стінах, стрибали вгору й один через одного, намагаючись виграти цю гонку. Вода піднімалася і діставала дітям до середини литок.

— Вдаримо разом, — сказав Фелікс. — Просто над лінією води. Там розчин буде розмоклим.

Вони схопили одну з труб і били нею, як тараном, над самою поверхнею води. Після кількох ударів перша цеглина зрушилася. Після ще двох ударів — випала. З іншими цеглинами пішло легше.

Щури зупинилися за кілька метрів від лінії вогню і тільки стрибали один на одного, намагаючись залізти на самий верх. Вони витріщали маленькі чорні оченята на дітей і попискували.

— Добре, що ми взяли рюкзаки з обладнанням, — мовив Нет.

— Бідолашні, — прошепотіла Ніка. — Вони внизу потонуть.

— О ні! — Нет намагався ногою виштовхнути цеглу. — Їжа жаліє їдців.

— Замалий отвір, — перервав їх Фелікс. — Б’ємо під водою.

Цеглина в самому низу вискочила зі стіни після першого ж удару, і одразу ж вода стала витікати. Наступні цеглини випадали блоками. А полум’я повільно згасало.

— Сильніше! — підганяв Фелікс.

Вони озирнулися. Вогонь наближався зі зменшенням води. Щури наступали слідом за нею. Після наступних ударів вони виламали цілий шматок стіни. Друзі нахилилися, пролізли в отвір на інший бік і одразу ж на щось наштовхнулися.

— Машина, — здивовано сказав Фелікс.

— Це старий «опель» керівника Низини, — додав Нет. — Він зробив гараж на виході з тунелю!

Вони обійшли машину і опинилися на свіжому повітрі. Діти зупинилися біля струмочка, що стікав на галявину. Щури на відкритому просторі втратили настрій до полювання. Вони розбіглися в різні боки, а дехто повернувся до тунелю. Друзі дивилися на це, радіючи, що найгірше позаду.

— Вдаймо, що це не наша робота, — запропонував Нет. — Ходімо спати.

— Дай телефон, — попросив Фелікс. — Я повинен зателефонувати татові.

Нет витягнув із кишені толстовки, на щастя, сухий телефон і подав йому. Фелікс набрав номер, але в трубці чулося лише: «Абонент тимчасово недоступний» польською та англійською.

— Напевне, телефон лежить на першому поверсі, — сказав Фелікс, натискаючи відбій. — Там немає зв’язку.

— А ти не можеш подзвонити в Інститут? — запитала Ніка.

— Я волів би розповісти про це безпосередньо батькові. Відправлю йому есемеску. — Він набрав повідомлення і повернув Нетові телефон.

Вони прокралися до кущів на задньому дворі готелю і поміняли рюкзаки на сміттєві пакети. Обійшли навколо готелю й вийшли біля головного входу. Там стояв Ефтіпі разом з охоронцем. Клементина з-за стійки радісно помахала Нетові. Друзі з переможним виглядом опустили на підлогу фойє три пакети зі сміттям. З Нета ще капала вода, і він шморгав носом.

— Зібрали все сміття, — повідомив він. — Уже темно, щоб далі прибирати, тому ми повернулися.

— Жартуєш?! — вигукнув Ефтіпі. — Ми вже хотіли дзвонити до поліції!

— Ви самі нас відправили до лісу.

— До лісу? Я? 

— Ви сказали, що ми повинні прибрати «все в полі зору» і «до темряви», — пояснив Нет. — Панна Клементина все чула. — Дівчина закивала. — Ми знаємо, що ви завжди висловлюєтеся дуже точно, тому ми з’ясували, яку частину навколишніх пагорбів видно з готелю, і вичистили її аж до зламаної зубочистки.

— Нет навіть почистив дно фонтана, — додав Фелікс. — Його теж видно з готелю.

— Вони силою змушені були витягати мене з води, — жваво погодився Нет і чхнув.

Ефтіпі був готовий кинутися на них. Проте він стиснув кулаки і вийшов із фойє. Охоронець, сміючись під ніс, узяв мішки зі сміттям та виніс назовні. Нет широко всміхнувся Клементині, і трійця друзів подалась до своїх кімнат, залишаючи на дерев’яній підлозі мокрі сліди. Ніка зникла за дверима. Її сусідки ще сиділи в кафе. Двері в кімнату Фелікса і Нета були замкнені, а на стук ніхто не відповів.

— Гадаєш, він ще сидить у тому симуляторі? — запитав Нет. — Почекай-но хвилинку.

Він попрямував у бік рецепції і повернувся під акомпанемент замків, що відмикалися та замикалися по черзі.

— Ключ прибиральниці, — пояснив він. — Маю віддати його завтра до обіду.

Вони ввійшли в кімнату й затягли рюкзаки. Обидва були мокрі, а з рюкзака Нета виливалася вода. Він витягнув ноутбук, боячись, що і той мокрий.

— Геть забув про нього, — сумно сказав він.

— Здох? — запитав Фелікс.

— Акумулятор так точно. Решта — побачимо. — Він почав розбирати ноутбук, відкручуючи і знімаючи все, що тільки міг. — Найголовніше, що Манфред устиг синхронізуватися.

Вони розклали елементи ноутбука на столику і переодяглися в піжами.

— Напевно, ті папери теж промокли, — зітхнув Нет.

— Мені шкода твій ноутбук, — сказав Фелікс, перекладаючи папери в дорожній мішок, — але мій рюкзак водонепроникний…

— Я повинен був здогадатися, — Нет знову чхнув. — У тебе не може бути звичайного рюкзака. Він, швидше за все, куленепробивний, обладнаний парашутом, аквалангом і сонячною батареєю.

— Ні, але в ньому є аптечка, — посміхнувся Фелікс. — Цього разу аспірин і вітамін С буде саме те.

— І тепле молоко, щоб заснути.

У кімнату зайшов Ламберт. Він був блідий і виснажений. Фелікс швидким рухом схопив зі столика ключ прибиральниці і сховав у кишеню.

— Вони не відремонтували той клятий замок, — сказав Ламберт і впав на ліжко просто в одязі. Він заснув, здається, одразу ж.

Фелікс і Нет теж були втомлені. Вони погасили світло і полягали в ліжка. Не минуло й п’яти хвилин, як у коридорі пролунав пронизливий крик. Діти підскочили й вибігли в коридор. Притулившись до стіни, Клаудія верещала. До протилежної стіни притулилась Аурелія. Вона скиглила. Серединою коридору марширував щур і з подивом дивився на дівчат. Із кімнати вийшла заспана Ніка і з огидою подивилася на тварину. Щур поворушив вусами, став на задні лапи й почав принюхуватися. За мить він пожвавішав і радісно побіг у бік кухні.

З сусіднього номера визирнула пані Йоля.

— Ситуація під контролем, — сказав їй Нет і тихіше додав. — Зачиніть двері й вікно, тоді ніхто до вас не залізе. Добраніч.

Хлопці, позіхаючи, повернулися в ліжка.

— Жінки… — ще видихнув Нет, хитаючи головою.

Щойно вони заснули, їх розбудив шум, що поволі набирав сили. Вони підскочили й запалили лампу. Ламберт тихо сопів, і було схоже, що його ніщо не розбудить.

— Гвинтокрил, — сказав Фелікс, прислухаючись до звуку за вікном. — “Bell-407», схоже.

Вони сіли на ліжках, і коли опустили ноги на підлогу, здригнулися від холоду. На підлозі був двосантиметровий шар води.

— Здається, ми таки влипли, — простогнав Нет. — Підмочили репутацію в прямому сенсі…

Фелікс натягнув футболку, а Нет — безрукавку. Вони побігли у фойє, хлюпотячи по воді. У фойє вода була ще вищою. Тут зібралося кілька людей з персоналу готелю. Охоронець відчинив вхідні двері, і вода стала виходити. Уся територія перед будівлею була залита водою. Перед входом стояв чорний гвинтокрил. Його гвинти сповільнювалися. Двері машини відчинились, і на землю вискочили двоє чоловіків у чорних костюмах і чорних окулярах. Попри темряву, окуляри, схоже, абсолютно не заважали власникам. Чоловіки не звертали уваги на воду, що діставала їм до щиколоток. Вони швидкою ходом рушили до входу в готель.

— Госпо… — зойкнула молода кухарка. — Санепіднагляд! Може, ще встигну викинути ті котлети…

— Дурепа! — обізвала її головна кухарка. — Це якісь таємні агенти. Їх не хвилюють наші котлети.

Агенти ввійшли в готель і роззирнулися. Обидва були високі і гарної статури. Одному з них було за п’ятдесят, і, схоже, він тут був головний. У фойє забігла Клементина, закутана в білий халат. Вона стала за стійку і потерла очі.

— На скільки днів? — запитала вона сонно, відкриваючи свій зошит.

— П’ятнадцять, — відповів високий агент голосом людини, яка не знає відмови, сунувши дівчині під ніс посвідчення. — Найбільше двадцять хвилин.

Клементина моментально прокинулася, зблідла і впала на стілець. У фойє зайшов керівник, одягнений у рожеву піжаму в білий горошок. У подібній колірній гамі були і його пухнасті капці (зараз трохи стоптані) і занадто довгий халат.

— Я Цециліан Низина, і я керівник цього… готелю, — сказав він невпевнено. У вікні він зауважив гвинтокрил і додав: — Це паркінг для автомобілів…

Поважніший агент підійшов до Низини й показав посвідчення.

— Спеціальний агент гмхммг… — він невиразно промовив прізвище. Керівник подивився на посвідчення, часто закліпав і зблід. — Ми шукаємо одного учня, його звуть Фелікс Полоній.

Фелікс теж зблід, хоча й не бачив посвідчення агента. Він швидко позадкував і спробував непомітно втекти з фойє, але всі подивилися в його бік. Його викрили. Тому він тільки знизав плечима і сказав:

— Це я.

— Нам треба поговорити з тобою наодинці, — промовив агент. — Пане Низинний, де ваш кабінет?

— Я Низина… — простогнав керівник, після чого рвонув коридором, аж халат тріпотів, мов крила. Фелікс і агент рушили за ним. Усі двері клацали замками, і Фелікс зі страхом зрозумів, що ключ прибиральниці ще лежить в кишені. Він краєм ока глянув на агента й зауважив, що на поверхні його окулярів пробігають якісь написи.

Кабінет Низини мав такий вигляд, немов його цілком перенесли з якогось сучасного офісу. Рівні білі стіни, підвісна стеля, вертикальні жалюзі і величезний письмовий стіл з пласким чорним монітором. Крім найнеобхіднішого, не було тут жодних дрібничок або інших речей, які зазвичай нагромаджуються на столах. Єдиною прикрасою була пальма, що стояла в кутку кімнати. Звісно ж, штучна.

— Попрошу нас залишити, — сказав агент, і Низина слухняно вийшов, зачинивши за собою двері.

— У мене проблеми? — запитав Фелікс.

Агент зупинив його жестом, витягнув з кишені металевий прилад, що формою і розміром нагадував маленький дезодорант. Він поставив його на стіл і натиснув кнопку на півкруглому куполі. Звідти висунулося щось схоже на лопатки, які почали блимати, обертатися, пищати і свистіти, немов зіпсоване радіо.

— Зараз можемо вільно розмовляти, — заявив агент. — Хочу поставити тобі кілька запитань.

— Ми не знали, що це таємний об’єкт, — Фелікс відчував як прискорюється серцебиття. Він бачив власне зменшене відображення в чорних окулярах. — Там не було ніякого попередження…

— Не нервуй, — перервав агент. — Ми отримали інформацію від твого батька, що ти знайшов третю базу.

Двері відчинились, і у них стояли Нет і Ніка. Агент насторожено подивився на них, правою рукою потягнувшись до піджака.

— Усе о’кей! — швидко закричав Фелікс. — Вони друзі. Вони були там зі мною.

— Заходьте і зачиніть двері, — агент кивнув. Хвилину він не ворушився, і Фелікс зрозумів, що окуляри передавали йому якусь інформацію. — Нет Білецький, син інформатика і художниці; Ніка Міцкевич, батько й мати померли. Сідайте.

Трійця друзів мовчки опустилася на стільці біля столу.

— Звідки ви це знаєте? — запитала Ніка.

— Ти досі використовуєш той рожевий блиск для губ? — Агент усміхнувся половиною обличчя.

Двері відчинилися знову, і всередину зазирнув Ефтіпі.

— Це наш учитель, — попередив Фелікс, бачачи, що агент знову поліз під піджак.

— Я хотів би дізнатися, що тут відбувається, — почав Ефтіпі, дивлячись на миготливий пристрій, що пищав. — Хто ви такі?

— Спеціальний агент гмхммг… — Чоловік тицьнув йому під ніс посвідчення. Ефтіпі зблід і відступив у коридор. — Зараз прошу нас залишити на кілька хвилин.

Він зачинив двері і заблокував ручку. Фелікс знав, що двері не замкнені, тому що в його кишені лежав універсальний ключ прибиральниці. У нього було велике бажання побачити посвідчення агента, через яке всі бліднули, але він не міг просто про це попросити.

Агент відсунув книжку Низини «Як зацікавити інших своєю особою», присів на край столу і сказав:

— За тринадцять хвилин тут буде спеціальний підрозділ. До цього часу я повинен отримати якомога більше інформації щодо цього об’єкта. Слухаю.

Друзі витріщили на нього очі. Фелікс отямився першим.

— Там два входи, принаймні ми знайшли тільки два… — почав він.

За секунду вони вже, перебиваючи й доповнюючи одне одного, розповідали про базу. Агент слухав, киваючи через рівні проміжки часу. Він поставив тільки два запитання. Нічого не записував, але Фелікс був упевнений, що все це якимось чином реєструється.

Коли вони закінчили, агент вимкнув глушник і сховав його в кишеню. Запанувала пронизлива тиша.

— Ви нікому не скажете про мого тата? — тихенько запитала Ніка.

— Не турбуйся, — відповів агент, знов усміхнувшись половиною обличчя. — Це не наша проблема. Не відволікайтеся. — Він доторкнувся вуха і стукнув двічі по бездротовому навушнику. — Відомо вам що-небудь про «Кришталеве серце»?

Друзі здивовано подивилися на нього, немов він поставив запитання з іншого розслідування. Вони повільно похитали головою.

— У такому разі… дякую, це все, — сказав він. — Я повинен зараз попросити вас тримати все в секреті. Ця справа стосується нашої і міжнародної безпеки. Можете йти відпочивати і забудьте цю розмову.

Нет мимохідь подумав, що агент зараз витягне з кишені маленьку миготливу лампочку, після використання якої вони дійсно назавжди забудуть про цю справу. Однак агент підвівся, підійшов до дверей і ривком відкрив їх. Похилений Низина впав усередину кімнати. Зрозуміло, що він підслуховував.

— Ми займемо всі кімнати завтра опівдні, пане Долино, — сказав агент. — Прошу анулювати всі бронювання на місяць уперед.

— Але в нас гості… — почав керівник.

Агент знову показав йому посвідчення, а Низина знову зблід. Він закліпав і швидко погодився.

— Вибачте, — несміливо звернувся до нього Фелікс. — Ми тут на шкільній екскурсії… Ми тут повинні відпочивати до завтра до сімнадцятої…

Агент на хвилину замислився і відповів:

— О’кей, номери шкільної екскурсії займемо після сімнадцяти. Решту опівдні. Повертаємо ваш кабінет. Попрошу ні з ким не розмовляти про події, які мали тут місце, бо… щось може трапитися. До побачення.

Він вийшов і швидко попрямував до фойє. З паркінгу було чути шум двигуна гвинтокрила.

Трійця друзів попленталася мокрим коридором до рецепції. Коли вони туди дісталися, гвинтокрил стартував і швидко зник за пагорбами.

— Як його власне звали? — тихо запитав Фелікс. — Дівчині він невиразно відрекомендувався.

— Спеціальний агент Бурбур, — відповів Нет і похитав головою. — Я теж не зрозумів.

На під’їзній дорозі з’явився конвой, що складався з декількох військових вантажівок. Першим в’їхав темно-зелений «гонкер». З нього вискочив ставний солдат у камуфляжі. Він зайшов у фойє і зупинився перед керівником. Військовий був вищим за Низину на дві голови. Йому було близько сорока, а фігура — мов у культуриста.

— Лейтенант Валигора, — відсалютував він, швидко роззираючись навколо. — Ви керівник Височина?

Керівник кивнув, не маючи ні сил, ні бажання знову поправляти перекручене прізвище.

— Тимчасово мушу, на превеликий жаль і так далі, — Валигора вручив йому зім’ятий аркуш, повний печаток і підписів, — зайняти територію навколо готелю на потреби спеціальної місії. Звісно ж, Міністерство особливих справ покриє всі ваші витрати. Ми очікуємо від вас і вашого персоналу повної співпраці.

Він відсалютував і вийшов, залишивши Низину з папірцем у руках. Той дурнувато вирячився в порожнечу.

— Завис, — сказав Нет. — Ходімо спати.

* * *

Вийшовши після сніданку з готелю, друзі не впізнали подвір’я. Навколо виросла висока огорожа з будкою для охорони. Біля паркінгу стояло п’ять великих військових наметів і пара автівок, а навколо кружляло кілька десятків солдатів. Перед входом Валигора розмовляв з керівником.

— Мої солдати у вільний час закінчили демонтаж сайдингу і листового заліза з решти готелю, — доповідав лейтенант. — Зараз уся будівля виглядає так, як має виглядати. До обіду потрібно осушити територію.

— Але цей сайдинг, це мав бути… — почав Низина.

— Не варто дякувати, — Валигора підняв руки. — Ми намагаємося винагородити за заподіяну незручність. Ми знаємо, що наша присутність для вас клопіт. Однак подумайте про позитиви: у вас будуть зайняті та оплачені всі номери. Коли дослідження закінчаться, ви будете керівником готелю в безпосередній близькості до величезної історичної пам’ятки.

— Якої пам’ятки? — Низина безпорадно розвів руками. — Нічого не розумію…

До воріт наближався високий сріблястий автобус із чорними вікнами й логотипом Інституту на боці, а також дві вантажівки зі сріблястими причепами, також з логотипами Інституту.

— Вибачте, — сказав Валигора і квапливо подався в бік охоронної будки.

Ворота розсунулися, пропускаючи транспорт. Автобус проїхав паркінгом, звернув, риючи шинами мокру галявину, і зупинився за наметами. Вантажівки поїхали на задній двір. Майже всі гості висипали з готелю і розгублено роззиралися навколо. З двох боків автобуса відкрилися два вузькі люки. З-під них, мигаючи помаранчевими лампочками, висунулися дві лапи, точно такі, якими обладнані важкі крани. Лапи вперлися в землю і трохи підняли автобус.

— Вау… — прошепотів Нет. — Що це?

— Це мобільна лабораторія, — пояснив Фелікс. — Лапи потрібні для того, щоб її не хитало, коли вони щось знайдуть і стрибатимуть від радості.

У даху автобуса відкрився наступний люк, і з нього висунулися телескопічні щогли. За секунду з них з’явилося кілька видів антен. Це було як у фільмі з рослинами, що ростуть у прискореному темпі. Нарешті відчинилися двері, і на галявину вийшов товстий водій у шкіряній безрукавці й потягнувся.

— Не особливо таємна ця операція, скоро все побачимо, — сказав Оскар.

— Нічого не побачимо, — відповів Віктор. — А точніше, нічого таємного не побачимо.

— Не погуляємо лісом… — зітхнула Ніка.

— І не поїмо… — Фелікс згадав підслухану вночі розмову кухарки. — Врятуйте мене від сьогоднішніх котлет.

— А найгірше те, — додав Нет, — що мене занесуть у список таємних співробітників, і я не зможу стати президентом…

* * *

Після сніданку Нет зібрав і ввімкнув ноутбук.

— Так далі не може тривати! — пролунало з динаміка. — Нічого не бачив, нічого не чув! Навіть синхронізуватися не міг. Якщо нічого не зміниться, то я відмовляюся співпрацювати.

— Він звільняється, — підбила підсумок Ніка.

— Ноутбук залила вода, — пояснив Нет. — Не треба так нервувати. І так диво, що він ще працює.

Вони коротко розповіли Манфредові про все, що сталося ввечері. Він трохи заспокоївся, і здається, мав уже кілька рішень.

— Оскільки ми збираємось поїхати на спільні канікули, я теж хотів би відпочити. Хочу камеру, мікрофон і динамік на внутрішній стороні рюкзака.

— А звідки я візьму все це? — Нет розвів руки.

— Це мій соціальний мінімум.

— Це дорогий соціальний мінімум!

— А якби тебе батьки тримали в коморі під сходами, бо так дешевше? Ти егоїст! — Манфред вимкнувся.

Нет секунду здивовано дивився на екран.

— Він, схоже, образився, — зазначила Ніка. — Ми розмовляємо з ним, тільки коли нам щось потрібно.

— Образився! — пирхнув Нет. — Кілька рядків бінарного коду образилися?!

— Ти створив кмітливу, розумну істоту. Це зобов’язує.

— Навіть якщо… Ну і що? За кілька днів вирушаємо до моря. Я ходитиму пляжем у шапочці з камерою, динаміком і мікрофонами? Мене назвуть фріком.

— Ви пам’ятаєте Проникатора? — Фелікс потер підборіддя. — Той робот на гусеницях, який шукав духів на горищі в школі? На його башточці є камера й мікрофон. Вона може обертатися.

— Я виглядатиму як мисливець за привидами! Уяви таку ситуацію: заходжу в магазин з обертовою башточкою на плечі? «Добрий день, хліб, масло і сир, будь ласка, а для моєї башточки дві батарейки».

— У тебе є телефон, — Ніка вказала на апарат, що лежав перед ними. — У нього вбудована камера.

Нет підняв телефон і придивився до нього.

— Схоже, ти маєш рацію, — буркнув він. — Треба трохи переналаштувати софт[13].

— У туристичному магазині купимо чохол для телефона, — додав Фелікс. — Можна закріпити його на ремені рюкзака. Досить зробити отвір для об’єктива. Бездротова передача зробить решту.

— Він зрадіє, коли будемо брати його на пляж, — усміхнулася Ніка. — Уявляєте… ми вже можемо рахувати години до від’їзду.

¹¹ Сайдинг — пластикова імітація дощок на стінах будинків. (Прим. авт.).

¹² «Вовче лігво» (“Wolfsschanze”) — головна ставка Гітлера на східному фронті, розташована на території сучасної Польщі. (Прим. ред.)

¹³ Софт (з англ. “software”) — програмне забезпечення. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Цього дня усі принесли квіти для вчителів: одну троянду, великі і маленькі букетики, а Аурелія вийшла з лімузина батька з декількома повними кошиками витончених композицій.

Спортзал був заставлений стільцями, які поступово займали учні. За кафедрою з мікрофоном стояло кілька столів, накритих сукном, за якими сиділи вчителі. Пан Цединя вже дрімав, Четвер грався телескопічною ручкою, а Бутлер розгортав бутерброд. Директор магістр-інженер Юліуш Ромашка чекав, поки учні займуть свої місця, потім піднявся до мікрофона і витягнув з кишені папірець. Він опустив мікрофон, розташований над його головою, і відкашлявся.

— Дорогі учні, — почав він.

Потім була п’ятнадцятихвилина промова, яку всі слухали у відносній тиші, завдяки близькій перспективі двох місяців канікул. Нарешті директор перейшов до роздачі табелів з відзнакою, названі учні по черзі виходили до нього, після чого поверталися під гучні оплески на свої місця.

 — Фелікс Полоній, — прочитав директор, і коли Фелікс підійшов до нього, додав: — Вітаю. Шістка з фізики і, між іншим, шістки з цього предмету на протязі всього року. Трохи гірше з географією та історією… але і так середній бал… непоганий.

У залі лунали крики «браво».

— Нет Білецький, — прочитав Ромашка і, вручаючи табель, тихо сказав: — Вітаю. Ти найкращий у цій школі з математики. Тільки повинен попрацювати над інформатикою, ну і над польською мовою.

— З цим можуть бути певні проблеми… — буркнув Нет, після чого голосно подякував і повернувся на місце.

— Ніка Міцкевич! — Директор широко всміхнувся. — У зв’язку з тим, що твій середній бал п’ять і п’ять десятих, рішенням педради тобі призначено наукову стипендію в розмірі двісті злотих на місяць.

У залі пролунали оплески. «Браво» кричали, хоч і не так енергійно, навіть Аурелія та Клаудія. Ніка не могла повірити в те, що почула. Секунду вона стояла приголомшена, потім хотіла кинутися до директора й розцілувати його, але, на щастя, стрималася. Вона присіла в реверансі й подякувала.

— Про підвищення оренди тепер можеш не турбуватися, — прошепотів Нет, коли вона повернулася на місце. — Ну і з тебе морозиво, коли будемо на морі.

 — Шкода, що фізика й математика занизили тобі середній бал, — додав Фелікс.

— Ніколи не любила точних наук, — зізналася Ніка, крадькома витираючи сльози щастя.

Ще десь п’ятнадцятеро учнів отримали з рук директора табелі з високими оцінками. Усіх нагороджували бурхливими оплесками.

— У цьому пізнається хороша школа, — задоволено сказав Нет. — У школі для дебілів, коли отримуєш шістку, друзі припиняють з тобою розмовляти.

На подив трійці друзів, Олена, руда подружка Марцеля, також отримала табель з відзнакою. Наприкінці урочистості Ромашка побажав усім добре відпочити і розв’язав метелика, що, згідно з традицією, означало початок канікул. Овації були такими гучними, що навіть розбудили професора Цединю. Нарешті всі розійшлися по своїх класах, де інші учні повинні були отримати табелі й на прощання посмакувати тістечками. Усі більш-менш були задоволені, по черзі забираючи з рук класного керівника свої табелі. Ламберту не вистачило однієї десятої до середнього чотири з половиною, що означало, що він не поїде на канікули в США. На це вплинула оцінка з поведінки, яку занизили саме через виправлення оцінок у журналі, тому що, звісно ж, ця справа набула розголосу. Зараз він сидів злий, міцно стиснувши кулаки. Щохвилини Ламберт зиркав спідлоба на Нета.

— Шукаєш винного? — не витримав нарешті Нет. — То поглянь у дзеркало!

— Не варто, — Фелікс поклав йому руку на плече. — Облишмо псувати собі такий чудовий день.

Ламберт щось пробурчав собі під ніс і пересів до вікна, до Люціяна й Оскара. Віктор перемовлявся з Аурелією та Клаудією, повідомляючи останню в цьому навчальному році інформацію, яку здобував тільки йому відомим способом. Групка слухачів навколо нього поступово росла. Неофіційно стало відомо, що з усієї школи тільки Марцель не закінчив цей навчальний рік, але він не здавався особливо засмученим — після канікул він знову буде найсильнішим у своєму класі. У Рубена були майже всі трійки, але його перевели. Напевно, це завдяки тому, що він менше часу проводив з Марцелем.

Нарешті, всі поцілували та обняли пані Йолю й одне одного і вийшли в коридор, прагнучи якомога швидше вдихнути повітря канікул.

Коли Фелікс, Нет і Ніка вийшли зі школи, тато Фелікса сидів на капоті старого «лендровера», спершись спиною на лобове скло, і читав «Гніздо світів»[14].

— Перевелись у наступний клас? — весело запитав він, зістрибуючи на землю.

Діти зі сміхом сіли на задньому сидінні і пристебнулися ременями.

— Забув раніше запитати: що в тебе там? — Нет вказав на металевий контейнер у багажнику, що стояв між сумок.

— Деяке спорядження, — таємниче пояснив Фелікс.

Хоча дорожні сумки лежали в багажнику ще з ранку, мандрівники все одно повинні були заїхати по бабусю Люсю і Цабана. Бабуся наполягла на тому, що готуватиме їм на канікулах.

— Бабуся відкриє там продовольчий магазин, — поскаржився Фелікс, дивлячись на бабусині згортки.

Упакувати запаси і заспокоїти очманілого від щастя Цабана зайняло п’ятнадцять хвилин. Щойно пес побачив свій кошик для подорожей, почав шалений танець радості. Він крутився по колу, попискував, гавкав і підстрибував так, що тріщала підлога.

— П’ятдесят кілограмів живої ваги, привезеної з гіпермаркету в пакетах із собачою їжею, — усміхнувся Фелікс, коли нарешті вони поїхали.

* * *

Поїздка тривала шість із половиною годин. Коли вони доїхали до маяка в Міло, звечоріло. Діти вибралися з незручних крісел «лендровера» і розминали плечі. Тато допоміг вийти бабусі. Цабан не належав до надто спостережливих псів, але кота Азора на паркані побачив одразу ж. З гарчанням і гавканням він кинувся в його напрямку, на що Азор відреагував спринтом у кущі, які росли за будинком.

— Тут гарно, — зраділа Ніка.

— Немає людей, — з меншим ентузіазмом сказав Нет. — О-о! Я не бачу супутникової антени…

— Забув сказати… — кинув мимохідь Фелікс, — тут немає телевізора.

Нет подивився на нього страшним поглядом, але Фелікс зі своїм речовим мішком уже зник у будинку. Нет і Ніка занесли багаж усередину. Потім допомогли розпакувати бабусині речі і запаси їжі. Нарешті, діти побігли нагору, щоб подивитися на свої кімнати. Велику з двома ліжками зайняли хлопці.

— Я мешкатиму в меншій, над входом, — сказала Ніка. — Навіть наполягаю на цьому. Я звикла жити в напівкімнаті.

Нет допоміг їй затягти нагору сумку. У кімнаті Ніки були тільки тумбочка з лампою під маленьким вікном у похилому даху і чудове металеве ліжко, на якому лежала велика перина.

— Божественно, — захоплено промовила дівчина. — Це місце має свою атмосферу! Я вже уявляю, як тут спатиму. Цвіркуни співають вечорами…

— А комарі, величезні, мов буйволи, — додав Нет, — самі відчинятимуть вікна, прагнучи твоєї крові.

— Припини і не збивай мені настрій.

Вони розпакували тільки найпотрібніші речі і спустилися, спокушені ароматом смаженої цибулі.

— У мене була точнісінько така сама плита після війни, — раділа бабуся. — На такий найкраще готувати. Зараз будуть котлетки з картопелькою і морквою. А на десерт полуниця з вершками.

Після обіду діти пішли привітатися з морем. Сонце наближалося до обрію. Бухточка була невелика, десь сто метрів завширшки. Зараз Фелікс міг краще її роздивитися. Сходинки вниз закінчувалися помостом, який з правого боку оточував бухту бетонними їжаками і заходив на двадцять метрів у море. Прогулянка пляжем у правий бік виявилася неможливою. Упертюх міг би пройти по їжаках, але ризикував би зламати собі шию. З лівого боку високу скелю від моря відділяла вузька смужка піску. Сам пляж усередині бухти теж був досить вузьким, у найширшій частині — близько п’ятнадцяти метрів. Найімовірніше, під час високих хвиль він зовсім зникав. Однак вітру не було, а хвилі ледь набігали на берег.

— Наш власний пляж! — зраділа Ніка.

— Схоже, не тільки наш, — Фелікс указав на човен, що гойдався на хвилях. У ньому сидів згорблений чоловік у світлому светрі, вовняний шапці і ловив рибу. — Принаймні він не скидається на того, хто буде докучати.

— Тут мілко, — полегшено зауважив Нет.

Вони спустилися сходами на ще теплий пісок. Цабан величезними стрибками першим дістався до моря, спробував воду і невдоволено пирхнув.

— Він уперше бачить море, — пояснив Фелікс. — Цабане! Що ти робиш?

— Фу… — скривилася Ніка. — Він зробив купу.

— Ну ось і назва для нашого пляжу, — похитав головою Нет. — Купа Цабана.

З-під сходів Фелікс дістав стару металеву табличку і викинув докази перебування тут собаки разом з великою кількістю піску під поміст, між бетонними укріпленнями.

Цабан, зовсім не збентежений своїм ганебним вчинком, сів на пісок і задивився на обрій.

Ніка підійшла до води, нахилилась і намочила руки.

— Я не була на морі вже… вже дуже давно, — сказала вона тихо. Потім повернулася до Цабана і запитала: — Що сталося з його бородою?

— Це справа МО, — пояснив Фелікс. — МО — це Механічний Опікун. Вичесав йому бороду до лисини. Відростає тепер.

* * *

Вечеря була такою ж смачною, як і обід.

— У мене зараз відлетить ґудзик на штанях, — простогнав Нет.

Усі брали добавку і тепер відчували себе важкими й ледачими.

— А ваша летюча тарілка може літати швидше за світло? — раптом запитала Ніка.

Хлопці з подивом подивилися на неї.

— Ніщо не може рухатися швидше за світло, — відповів Фелікс. — Четвер минулого місяця про це розповідав.

— Старий! — обурився Нет. — Ти мені тут не виїжджай за рахунок школи. Тему «школа» я закрив ще сьогодні вранці.

— Ну а в космосі, — наполягала Ніка, — якщо весь час збільшувати швидкість?

Тато Фелікса всміхнувся.

— На жаль, зі збільшенням швидкості збільшується і маса, — пояснив він. — Детально це довів Альберт Ейнштейн. Ми не помічаємо цього в повсякденні, бо маємо справу з дуже малими швидкостями. Якби якимось дивом ми сконструювали двигун, який зміг би розігнати ракету до величезної швидкості, це означало б, що вона ставала б дедалі важчою. Нарешті, майже досягаючи швидкості світла, ракета важила б стільки, скільки весь наш Всесвіт, і не вистачило б енергії всього космосу, щоб прискорити її хоч на крихту. Так космонавт, який летить до зорі, що віддалена від нас сотнею світлових років, помер би від старості раніше, ніж досяг мети.

— Тому ми ніколи не досягнемо зірок? — розчаровано запитав Нет.

— Це обмеження можна обійти, використовуючи гіперпростір, тобто інший вимір.

— Який… вимір? — запитала Ніка.

— Ми можемо рухатись у трьох вимірах, це довжина, ширина і висота, але існують й інші. Саме про них я кажу.

Ніка витріщила очі. Тато всміхнувся і показав на килимок, по якому марширували мурахи. Вони добиралися до розсипаного цукру і поверталися через весь килимок до щілини в стіні.

— Ось чудовий приклад, — сказав він, стаючи на коліна біля килимка. Діти стали поруч. — Дивіться, мурахи можуть рухатися тільки в двох вимірах. Для них існують тільки довжина й ширина. Висоти вони не помічають. Я не втомив вас?

Вони швидко закрутили головами. Тато штовхнув край килимка з того боку, де лежав цукор. Килим зібгався складками, але мурахи продовжували марширувати, долаючи пагорби.

— Вони не помітили різниці, — сказав тато. — Для них ніщо не змінилось, але подивіться зараз. — Він сильніше зібгав килимок, так що сторони складок з’єдналися. Тепер мурахи бігли по самому верху складок, добираючись до цукру значно швидше.

— Ви скоротили їм шлях, — зауважив Нет.

— Я зігнув їхній двовимірний простір у третьому вимірі. Людина панує над третім виміром, що є недоступним для мурах. Коли-небудь ми таким чином будемо подорожувати до зірок. Тоді нам не доведеться рухатися занадто швидко або подорожувати занадто довго. Ми зігнемо наш тривимірний простір, використовуючи інші виміри, і зоря, до якої ми хотіли б долетіти, просто опиниться біля нас. Зауважте, цукор весь час лежав на тому самому місці.

— А де ті інші виміри? — запитала Ніка.

— Це питання ставлять собі найвідоміші вчені нашого часу.

— Але ж ви сконструювали цю летючу тарілку, — сказала Ніка. — Вона має антигравітаційний двигун.

— Та ми не в змозі згинати простір, — відповів тато. — Тарілка пронизує атмосферу, як літак із дуже потужним двигуном. Вхід у гіперпростір — це зовсім інше. Я сподіваюся, що тринадцятий зошит допоможе нам у цьому.

— І буде так, як у «Зоряних війнах» або «Стар Треку»? — запитав Нет.

— Не зовсім… але результат буде схожий.

— І у вас усе це в голові? — запитала Ніка. — Ви знаєте, як це зробити?

Тато всміхнувся.

— Усе, час спати! — підвівся він. — Завтра буде чудовий сонячний день. Шкода було б проспати до полудня.

* * *

Фелікс прокинувся серед ночі в темній кімнаті. Він хотів перевернутися на інший бік і спати далі, але зрозумів, що його розбудив ритмічний скрип, що чувся знизу. Він прислухався.

— Нете… — покликав він.

Йому відповіла тиша. Тоді він сів на ліжку й увімкнув лампу. Ліжко Нета було порожнім. Фелікс надів капці, встав і повільно рушив до відчинених дверей. Підлога гучно скрипіла, але вдень ​​вони не звернули на це уваги. Він вийшов у коридор і побачив Ніку в дверях її кімнати. Він приклав палець до губ і поставив ногу на першу сходинку. Дерево голосно затріщало. Ніка шикнула на нього і підійшла до сходів. Крок за кроком вони спустилися на перший поверх, вслухаючись у ритмічний тріск дерева. Звуки долинали з кухні. Ще два кроки, і… вони завмерли в дверях, не в змозі повірити в те, що бачать. Посеред кімнати стояло два стільці. На першому лежав відкритий ноутбук, на екрані якого рухалася фігура плавця. На другому стільці лежав Нет. Його поза була незручною: він спирався животом на подушку, що лежала на стільці. Він рухав у повітрі руками й ногами, немов плив жабкою. Фелікс відкашлявся, але Нет його не почув — у вухах у нього були навушники. Тому він не чув і скрипу стільця.

— Це називається тренування на сухому, — позіхнула Ніка.

— Він дійсно старається, — відповів Фелікс. — Не будемо з нього сміятися. Ходімо спати.

Діти повільно піднялися сходами.

* * *

Після сніданку вони повдягали купальники, Ніка залишила мартенси біля ліжка і взула шльопанці. Дівчинка подумала, що могла б нафарбувати нігті на ногах якимось світлим лаком. Але на божевілля покупок для канікул — тобто на сонцезахисні окуляри, шльопанці, роздільний купальник, торбу, крем для засмаги, міні-спідницю, блузку і плаття на бретельках — вона витратила стільки, що зараз почувалася гламурною жінкою. Вона склала свою нову пляжну сумку, на ніс надягла сонцезахисні окуляри і усміхнулася своєму відображенню в дзеркалі. Фелікс секунду зважував у руці рюкзак, потім витягнув з нього купу дрібниць і засунув усередину рушник.

— Ти не візьмеш лижні окуляри або точило для ковзанів? — пожартував Нет.

Ніка всунула йому згорнуту ковдру. Він запхав її під пахву і нахилився за телефоном: та заштовхав його в чохол, що розміщувався на ремені рюкзака.

— Манфреде, йдеш із нами на пляж? — Нет помахав перед об’єктивом, видимим у вирізаному отворі. — Позасмагати трохи.

— Ця уїдливість зовсім ні до чого, — відгукнувся Манфред з динаміка телефона.

— А… все-таки чуєш?

— Тільки якість звуку і картинки не дуже, але і так краще, ніж було. Про це я й говорив: не хочу дізнаватися про все випадково і час від часу. Хоча я й бачу світ немов через окуляри бабусі Люсі, що застрягли в картонній трубці всередині рулону туалетного паперу.

— Гадаєш, що пропустиш усе найцікавіше? На жаль, людське буденне життя досить нудне.

— Із задоволенням понудьгую разом з вами.

Вони нарешті вийшли з будинку і побігли дерев’яними сходами на пляж. Сонце стояло вже високо і добре пригрівало. На небі не було ні хмаринки. Ніка розклала велику ковдру, витягла із сумки тюбик з кремом, відкрутила кришку і почала намазуватися. Фелікс зайшов у воду і, не звертаючи уваги на холод, пірнув з головою. Він виринув і струсив воду з волосся.

— Йдіть сюди! — закричав він.

— Холодна вода, — здригнувся Нет, заходячи у воду. — Почекаю кілька днів, раптом нагріється…

— Доведеться чекати кілька тисяч років на потепління клімату… Хіба що люди цьому посприяють.

Нет повернувся на берег і сів на ковдру. Зате Цабан заскочив у воду і став плавати вздовж берега, пирхаючи і гавкаючи.

— Ти б не міг…? — Ніка простягнула Нету тюбик з кремом і підняла волосся.

— Що? А, так, звичайно… — Злегка нервуючи, він взяв тюбик, видавив трохи крему на долоню і незграбно почав намазувати плечі дівчини. — Ніколи цього раніше не робив.

— Дякую, — Ніка усміхнулася йому. Вона лягла на ковдру, надягла окуляри і почала читати пухкий томик.

— «Тінь вітру», — прочитав назву Нет. — Не знав, що у вітру є тінь.

Він сів поруч і став дивитися на море. Там плавав Фелікс, далі був човен з рибалкою (як він витримує в цьому светрі і шапці? ), дослідницький корабель і, нарешті, кілька танкерів на горизонті.

— Скільки це триватиме? — запитав він.

— Що? — Ніка повернула до нього голову.

— Це лежання на пляжі. Байдикування…

— А що нам потрібно робити?

— Не знаю, будь-що, — Нет знизав плечима. — Я не взяв жодної книжки.

— Можемо пізніше пограти у м’яча.

— У нас немає м’яча, — втрутився Фелікс, виходячи з води. — Можемо поплавати. Вода здається холодною тільки спочатку.

— Можемо поплавати, — передражнив Нет.

— Можеш закінчити ту програму з керування черв’яком, — запропонував Манфред із динаміка телефона.

— З керування… чим? — Ніка підвела погляд від книжки.

— Я нарешті переконав Фелікса об’єднати зусилля і зробити щось спільно, — пояснив Нет. — Фелікс робить робота, а я пишу програму, яка ним керує. Я хотів почати з механічного пса. Нещодавно я бачив, як він спробував зайти на кухню крізь стіну…

— Ми вирішили почати з чогось простішого, — додав Фелікс.

— І вибір упав на черв’яка зі змінними кінцівками.

— Черв’як зі змінними кінцівками… Ну-ну, — Ніка похитала головою і повернулася до читання.

— У мене немає бажання на такому сонці стукати по клавішах, — сказав Нет.

— У мене в рюкзаку є новий номер “Science Fiction”, — Фелікс сів на край ковдри. — Біля лижних окулярів і точила для ковзанів.

Цабан вийшов з води та обтрусився. Він підбіг до друзів і ліг поруч.

— Ми не очистимо його від цього піску, — зітхнув Фелікс.

Пес, немов почув, що говорять про нього, співчутливо подивився на господаря.

— Здається, ніби він усе розуміє, — сказала Ніка.

— У нього дуже маленький процесор, щоб декодувати нашу мову, — Нет постукав Цабана по чолу.

— Він розуміє тільки кілька слів, — погодився Фелікс. — Решту додумує.

З лівого боку пляжу долинув дикий вереск.

— О ні… — простогнала Ніка, відриваючись від книжки.

До бухточки бігли двоє горластих шестирічок. Вони розмахували пластмасовими пістолетами, стріляючи один в одного. За ними з-за скелі вийшов пузатий чоловік у величезних купальних трусах у квіточки. Він тягнув шезлонг, ширму, парасольку, сумку й очеретяні килимки. Відразу за ними йшла обвішана сумками та надувними іграшками товста жінка в дуже вузькому купальнику. Вони пройшли половину пляжу, зупинилися біля ковдри друзів і вивантажили на пісок усе своє барахло. Пес тихо загарчав, але Фелікс схопив його за нашийник.

— О, тут буде добре, так, Здзіху?

— Крихо, та мені — пііп[15] — без різниці.

Здавалося, вони завсім не помічали Фелікса, Нета і Ніку. Розклали килимки та поклали на них фіолетовий рушник з рекламою крему для рук так, що він майже торкався ковдри друзів. Здзіх важко опустився на рушник, відкрив велику сумку, яка виявилася переносним холодильником для напоїв, і витягнув звідти банку пива. Він відкрив її і зробив великий ковток.

— Бачиш, Крихо, як тут — пііп — красиво.

Криха буркнула щось у відповідь, розклала шезлонг і впала на нього; дерев’яна конструкція небезпечно затріщала. Шестирічки, які й далі верещали, пробігли через ковдру між Нетом і Нікою і кинулися до моря.

— Є певний мінус відпочинку в Польщі, — зітхнув Нет. Він намагався читати “Science Fiction”, але крик робив цей процес неможливим. Два маленькі чудовиська стріляли один в одного зі стрекотливих пістолетів, продовжуючи верещати.

Рибалка на човні склав вудку і повеслував у бік помосту.

— А як твої уроки з плавання? — запитав Фелікс.

— Маю успіхи, — відповів Нет. — Днів за два спробую на практиці.

Не можна було навіть нормально розмовляти. Шестирічки бігали туди-сюди по самому березі, створюючи шум усілякими можливими способами. Цабан стежив за ними і гарчав, коли вони наближалися.

— Я сподіваюся, що мій брат-сестра не буде таким, — буркнув Нет.

— Брат-сестра? — здивувалася Ніка.

— Я ще не знаю, хто народиться, — Нет знизав плечима, а потім звернувся до Фелікса: — У тебе немає в рюкзаку парочки дробовиків? Пускової установки антиматерії? Плазмового метальника? Лазерного карабіна? Ракети, налаштованої на шум? Або хоча б транквілізатора? Потім ми б усім пояснили, що це був нещасний випадок під час самозахисту…

Рибалка пришвартував човен, витягнув з нього сітку з рибою, дві вудки і торбу. Шестирічки забігли на поміст і наздогнали рибалку. Вони стріляли в нього з пістолетів, а батьки і не збиралися їх зупиняти. Рибалка ігнорував маленьких чудовиськ, доки не дістався до східців, а там зупинився і сказав хрипко та впевнено голосом:

— Якби ви знали, що тут було в сорок п’ятому, то так би не кричали.

Шестирічки замовкли і, роззявивши роти, дивилися на рибалку. Однак він не збирався нічого їм розповідати, просто піднімався сходами, несучи з собою запах риби.

Нет підняв брови і зловтішно посміхнувся.

— Непогано, — буркнув він і додав голосніше: — Балтійський восьминіг. Читав про такого. Приваблений криком, він виповзає на пляж і хапає найбільш галасливих дітей. Затягає їх у найхолоднішу і найтемнішу глибину і там зжирає. Потім тільки спливають маленькі кісточки та молочні зубки. Решту він повільно перетравлює. У сорок п’ятому на цьому пляжі, на якому ми зараз сидимо, восьминіг викрав двох шестирічок.

Чудовиська з пістолетами враз втратили всю енергію для подальших ігор. Він присіли на рушник поруч із батьками і занепокоєно роззиралися навколо.

— Йдіть побавтесь, — сказала Криха. — У нас немає такого пляжу.

— А що значить «у сорок п’ятому»? — в один голос запитали діти.

— Е-е… Здзіху? — Жінка невпевнено подивилася на чоловіка.

— Це означає давно, — відповів Здзіх. — Не слухайте старих. Вони завжди пііп дурниці!

Він стиснув і викинув на пісок банку з-під пива. Потім поліз у холодильник по наступну. Діти дістали звідти морозиво. Вони розгорнули його і кинули обгортки на пісок. Стали лизати морозиво, не перестаючи спостерігати за поверхнею води. Раптово Цабан підскочив, випростався, кілька разів гавкнув, дивлячись на море.

— Угамуйте цю шавку! — крикнула Криха. — Ви тут не самі.

Друзі не звернули на неї уваги, теж вдивляючись у море. Пес принюхувався і гарчав. За кількадесят метрів від берега вода немов завирувала. Шестирічки побачили це і заверещали, цього разу від страху. Вони сховалися за батьками.

— Ні, тільки без дурниць… — занепокоївся Нет.

— Ти ж вигадав цього восьминога, правда? — запитала пошепки Ніка.

— Мені так здавалося… до цього моменту…

На східцях, за їхніми спинами, почулися кроки. Тато Фелікса спускався на пляж. На плечі в нього висіла торба, а в руках він стискав жовту пластикову валізку.

— Я стільки разів говорив, — закричав він, — вам не можна сюди приходити! Пляж забруднений. Хочете, щоб у вас виросло ще по одній голові? Хто з вас сховав попереджувальну табличку?

Фелікс, Нет і Ніка зірвалися з ковдри й ошелешено подивилися на нього. Потім перевели погляд на вируючу воду. Криха зіскочила з шезлонга і закричала:

— Здзіху! Збирай усе, швидко йдемо! Або навіть швидше!

— Я пііп! Що тут — пііп — відбувається!

На поверхні моря з’явилося величезне око восьминога. Шестирічки покидали пістолети і з вереском побігли в той бік, звідки прийшли півгодини тому. Криха важко рушила за ними підтюпцем, тягнучи за собою розкладений шезлонг і надувного крокодила.

— Пііп, почекай! — загарчав Здзіх. Він поспіхом усе зібрав і побіг за родиною. Через кожен крок у нього щось падало, і він мусив зупинятися. — Пііп, пііп, пііп!

Фелікс повернувся до батька.

— Забруднений? — запитав він. — Чим?

Тато підморгнув йому.

— Уже нічим, — він показав на Здзіха, який зникав за скелею. — Забруднення усунуто.

Друзі почали сміятися. Фелікс відпустив Цабана, який підбіг до води і загавкав.

— Жахливі люди, — визнала Ніка, дивлячись то на тата, то на булькітливе море.

— Крутелики, — пояснив тато. — Це такий соціальний клас, у якого більше грошей, ніж культури. Дивляться на всіх зверхньо, ​​хоча нічого з себе не являють. Їхні діти на шляху, щоб теж стати коли-небудь крутеликами. Хоча їх і відправлять у солідну школу.

Усі раптово стали серйозними і повернулись у бік моря. До помосту швартувався маленький жовтий підводний човен. Його кабінка, закрита спереду великим скляним куполом, уже не нагадувала око восьминога.

— Підводний човен? — тихо запитав Нет. — Ти ж говорив про бункер.

— Тому що бункер я і бачив, — здивовано відповів Фелікс.

— За півгодини повертайтеся додому, — сказав тато, спускаючись помостом у бік човна. — Бабуся щось спекла. Аромат просто неймовірний.

Він дійшов до кінця помосту, з кимось привітався на борту човна, і вони обидва зайшли всередину крізь люк, розташований зверху. За секунду вода знову завирувала, і човен занурився. На поверхні не залишилось і сліду, тільки човен рибалки гойдався на ледачих хвилях.

— Офігіти! — вигукнув Нет.

— Я нічого не знав про підводний човен, — повільно і трохи ображено сказав Фелікс.

— Слухайте, а що мав на увазі рибалка? — відгукнулася Ніка. — Що дійсно тут відбулося в сорок п’ятому?

— Саме тоді німці і залишили базу, — сказав Фелікс. — Так усі думають, хоч і не впевнені.

— Може, він говорив про якусь битву, яка тут відбулася? — запитав Нет, насипаючи з піску гірку.

— Тут не було жодної битви, — відповів Фелікс. — Німці просто пішли, а за день-два територію без єдиного пострілу зайняли радянські війська. Наскільки мені відомо.

— Перевіримо, — сказав Нет, і Фелікс кивнув — він був згоден.

Нет і Ніка занурились у читання. Фелікс замислився, намагаючись зібрати всі факти докупи. Дві однакові бази, навіть три, як сказав агент: підводний човен і таємничий привид. Що все це могло означати?

— Десь у морі лежать залишки корабля «Вільгельм Ґустлофф», — за п’ятнадцять хвилин відгукнувся Фелікс. — Він затонув у сорок п’ятому. Це була катастрофа страшніша, ніж «Титанік».

— Реально? — здивувався Нет, відкладаючи журнал.

— Це була найбільша морська катастрофа в історії[16].

— Мені здається, — Ніка теж відклала книжку, — що той рибалка мав на увазі найближчі околиці. І крім того, нам пора йти. Бабуся щось приготувала.

— Тільки нещодавно був сніданок, — зітхнув Фелікс, дивлячись на свій живіт.

* * *

Суп у пакетиках опинився у пакеті в кутку, з мийки зникла купа брудного посуду. Кухню наповнював запах справжньої їжі.

— Запіканка з печі, що топиться дровами, — бабуся відкрила чавунні дверцята і витягла прямокутну форму з запіканкою, яка шкварчала. — Без термометрів і комп’ютерів, а на смак краще.

— Може, трохи допоможемо бабусі з цим готуванням? — запропонував Фелікс, але бабуся лише махнула рукою.

Тато увійшов у будинок, помив руки і сів за стіл.

— Щось знайшли під водою? — запитав Фелікс, коли вони почали їсти.

— Так… — тато ліниво колупав виделкою в тарілці. — Власне, я повинен радіти…

Друзі дивилися на нього трохи напружено. А бабуся дивилася на тарілку тата і вже починала турбуватися, що йому не сподобалася запіканка.

— Ми зробили тут деякі відкриття, — тато знизав плечима. — І кожне з них — чергова загадка. Щодня в нас таке враження, ніби ми знаємо все менше. Кільканадцять учених не можуть зрозуміти, для чого вся ця апаратура там на базі. Те, що сьогодні ми знайшли під водою… це тільки ще одна загадка.

— А що ви знайшли? — запитав Фелікс. — Джерело гравітаційних збоїв?

Тато подивився на них, усміхнувся і запитав:

— Ви коли-небудь плавали на підводному човні? — Вони повільно похитали головою. — Ну тоді їжте швидше, якщо не хочете запізнитися.

Вони мить дивилися на нього з недовірою, а потім накинулися на запіканку. Діти з’їли її дуже швидко, між тим стверджуючи, що вона дійсно чудова.

Вони одяглися трохи тепліше і пішли стежкою через ліс. Тато і цього разу взяв свою жовту валізку.

— Досліджуватиме це відкриття інший відділ Інституту, — пояснив він. — Але половину працівників перевели на новий, дуже важливий міжнародний проект. Ідеться про контроль погоди. Знаєте, щоб запобігти повеням, посухам і буревіям.

— Клас! — вигукнув Нет. — Дощ ітиме тільки вночі, коли всі сплять.

— Я якось не дуже впевнений у цій ідеї, — скривився тато. — Люди вже багато разів думали, що вони розумніші за природу… Але хай! Я можу збирати проби з морського дна, тому що в бункері і так для мене майже немає роботи.

— Як це для тебе немає роботи? — здивувався Фелікс. — Таке відкриття, а в тебе немає роботи?

Тато зітхнув.

— Покажу вам увечері. Схоже, над нами збираються чорні хмари.

* * *

Коли вони зайшли на поміст, човен тільки виринув. З люка виліз молодий чоловік із короткою чорною бородою.

— Познайомтесь, це капітан Жук, — сказав тато.

Вони привітались і по східцях спустились у темне та холодне нутро. Кабіна займала майже третину човна. Крісло капітана було попереду, всередині скляного ковпака. Його оточувало кілька маленьких пультів з електронікою та важелями. За ним біля стіни півколом розміщувалися чотири менші крісла. Усередині було повно труб, дротів, електроніки, лампочок, хронометрів і дисплеїв.

Діти з татом зайняли маленькі крісла. Світло, що проходило крізь морську воду, робило їхні обличчя зеленими. Нет позеленів більше за інших і з занепокоєнням роззирався навколо. Опукле вікно човна працювало як зменшувальна лінза, обманюючи чуття рівноваги. Хитавиця, яку відчувало тіло, не збігалося з хитавицею, що її вони бачили за вікном.

— Треба звикнути, — сказав капітан, який спустився в човен останнім. — Крізь опукле вікно картинка спотворена, і все здається меншим. Ефект зникне, лише коли я сяду в крісло пілота. Воно так розташоване, що голова точно посередині скляного купола. Інакше важко було б керувати.

Він зачинив і закрутив люк.

— Евакуація відбувається крізь нижній люк, — пояснив капітан, вказуючи на круглий люк у підлозі. — Тут глибина не більш як п’ятнадцять метрів, тому досить набрати повітря і випливти наверх. Важливо поступово випускати повітря з легень.

Нет позеленів ще сильніше.

— Випливти наверх… п’ятнадцять метрів… — буркнув він, потім підвівся і подивився на верхній люк. — Здається, я забув одну важливу річ у будинку. Я повинен по неї повернутися, але не чекайте на мене…

Фелікс поклав йому руку на плече і посадив назад. Вони пристебнули паски.

— Це безпечний транспорт, — запевнив капітан. — На тестах він витримав тиск у п’ятнадцять атмосфер.

— Це багато чи мало? — запитала Ніка. — Нам слід боятися?

— На поверхні ви витримуєте тиск в одну атмосферу, — капітан сів у своє крісло й пристебнув пасок. — Під водою тиск зростає на одну атмосферу кожні десять метрів. Це означає, що цей батискаф може опуститися на сто сорок метрів. Але для впевненості ми не опускаємося нижче за сто.

— А для абсолютно абсолютної впевненості… як глибоко ми можемо опуститися? — запитав Нет.

— Нижче за п’ятнадцять метрів ми не спустимося, — відповів Фелікс. — Тут дуже мілко.

Капітал клацнув кількома перемикачами. За човном увімкнувся двигун і пролунав вихлоп стисненого повітря. Без жодного здригання човен почав занурюватися. Стовпи, на яких стояв поміст, викривлені опуклістю скляного купола, зникали внизу в зеленій імлі. Капітан пересунув убік найбільший важіль, і човен нахилився, повертаючи, як гвинтокрил у сповільненій зйомці. Вони опускалися нижче, поступово занурюючись у нудотну зелень. Блиснули чотири прожектори, розміщені на корпусі корабля. У їхньому світлі човен огортали тисячі яскравих частинок.

— Балтика занадто каламутна, — пояснив капітан. — Особливо влітку. Ще й морські течії наносять багато сміття.

Унизу перед ними з’явилося слабке світло, з кожною миттю стаючи все виразнішим. Нарешті, вони побачили дно і потужний прожектор, що розміщувався на канаті і з’єднував бетонний баласт із буєм на поверхні. Підпливши ближче, вони побачили ще три канати, розміщені трохи далі. Капітан зменшив швидкість і в темпі морського равлика проплив повз прожектори. Тоді всі побачили величезну яму у вигляді воронки. На її краях лежали темні закруглені машини, позаду кожної йшла труба, що сягала дна за межами видимості. З поверхні сюди ледь пробивалося сонячне світло.

— Це насоси, — сказав капітан. — Дно Балтики — це пісок і мул. Насоси вибирають цю суміш і переносять на сто метрів далі. На жаль, краї ями стали осипатися.

Друзі, затамувавши подих, вдивлялися в дно ями. Навколо темної довгастої конструкції, до половини зануреної в пісок, плавало декілька нирців. Підводний робот, керований кабелем, робив фотографії, клацаючи спалахом.

— Що це? — нарешті запитала Ніка.

— Залізничний вагон, — повільно сказав Фелікс.

— Сподівалися, що це корабель іншої цивілізації? — усміхнувся тато.

— Звідки тут узявся вагон? — Фелікс нахилився зі свого крісла. — Випав з якогось порома?

— Не думаю. Під ним ми відкрили стометровий відрізок залізничної колії.

— А може, він був призначений їздити морським тунелем?

— Насправді, якщо провести пряму лінію крізь кільце на базі, то ми потрапляємо точно в цей вагон, тільки ось ніякого тунелю тут немає. Немає навіть сліду тунелю, є тільки сто метрів залізничного полотна. До того ж, його кінці виглядають так, немов рейки вирвало величезною силою. База навряд чи є терміналом підводної залізниці.

Один із нирців помахав, щоб вони наблизилися. Капітан обережно торкнувся штурвала, і човен повільно рушив уперед. Нирець вказав на затертий напис у колі на очищеному фрагменті вагона.

— Логотип якоїсь залізничної лінії, — сказав Фелікс.

— Або військової частини, — додав тато. — Відправимо фотографію в Інститут. Може, щось дізнаємося. Як я й говорив, — він повернувся до дітей, — кожне відкриття — це чергова загадка.

— З чимось у мене асоціюється цей малюнок… — буркнув Нет.

Капітан увімкнув автопілот і відстебнув ремінь. Бортовий комп’ютер м’якими імпульсами двигуна маневрував, утримуючи батискаф на заданій позиції.

— Щось зламалося? — Нет схопився за підлокітники так, що побіліли пальці.

— Усе о’кей, — капітан схилився над нижнім люком у підлозі і почав його відчиняти.

Нет заплющив очі і став повторювати:

— Вдих, пливти вгору, повільно випускати повітря… Вдих, пливти вгору…

— Це не евакуація, — заспокоїв його капітан. Він відчинив люк. Усередину залилося трохи води, але її рівень був нижчим за шийку люка.

— Чому не заливається? — запитав Нет.

— Я підняв трохи тиск повітря всередині, — відповів капітан. — Врівноважує тиск води.

У люку показалася голова водолаза, потім його плечі. Не знімаючи маски, він подав батькові Фелікса сітку і пірнув знову. Капітан зачинив люк і закрутив його.

— Зараз я зменшу тиск, — сказав він. — Ковтайте слину.

Тато відкрив жовту валізку і поклав усередину сітку разом з вмістом. Друзі помітили тільки, що найбільшим предметом усередині сітки був прямокутний шматок металу, немов знятий люк.

Вони пропливли над районом розкопок на морському дні. Чотири вертикальні промені лазера пронизували зелений суп Балтики, визначаючи контури невидимого звідси отвору в дні дослідницького човна. Капітан доплив до променів і зупинив човен під темним згори корпусом корабля. Промінь пробіг під дивним кутом по консолі, руках капітана і його кріслу. За мить двигуни почали маневрувати, керовані маленькими важелями, і перемістили човен у належну позицію. Знову зашипіло стиснене повітря, і нагорі з’явився прямокутний отвір. За мить човен пірнув усередину маленького дока. Внизу зсунулися ворота, і вода почала спадати. Кілька поштовхів сповістили про зустріч полозів човна з дном дока. Капітан відстебнув ремінь, устав і відчинив верхній люк. Усередину налилося трохи води.

— Дякуємо за подорож, — тато Фелікса подав руку капітанові.

— Дякую за хорошу компанію, — відповів капітан і допоміг Ніці піднятися сходами.

Кілька матросів поклали трап, по якому друзі піднялися на борт «Орки». Хтось вже приєднав штепсель на товстому кабелі у гніздо нагорі човна. Нет схопився за поруччя.

— Було не так уже й погано, — Фелікс поплескав його по спині.

— Ми ще не на березі, — відповів Нет. — Хоча мені зараз потрібен…

— Що?

— Мене нудить…

— Зроби кілька глибоких вдихів, — порадила Ніка.

Нет мусив визнати, що це допомогло. Хлопці розглядали конструкції та обладнання, призначення якого вони не дуже розуміли. Найвища ажурна конструкція, побудована з різних завтовшки труб і помостів, розташовувалась над головною надбудовою. Вона була обвішана десятком антен, прожекторами й позиційними лампами. На ній оберталися два плоскі радари.

— І що тепер? — спитав Фелікс. — Акумулятори будуть заряджатися кілька годин.

Батько Фелікса передав комусь вміст валізи і подивився на годинник.

— Видно наш маяк, — Ніка вказала на берег. Над лісом, що ріс над високою скелею, височіли поміст і засклена надбудова.

— Дивно, що ми там ще не були, — сказав Фелікс. — Цікаво, він закритий?

— Перевіримо, як повернемося, — додав Нет. — Це значно приємніше, ніж морська подорож.

— Пан Полоній? — запитав один з моряків, підходячи до батька Фелікса. — Капітан хоче переговорити з вами.

Усі четверо попрямували за ним на ніс корабля, пройшли повз скриньки з обладнанням і дивними приладами, що стояли на палубі. Сталевими сходами піднялися на три поверхи й переступили високий поріг. Вони опинилися на містку. Уздовж ряду вікон, злегка нахилених над палубою, через усю ширину приміщення тягнувся пульт із різними екранами, клавіатурами комп’ютерів, циферблатами та рядами перемикачів. Деякі з екранів не вмістилися на пульті й були закріплені на віконних стійках і стелі. У кількох кріслах сиділи матроси. Один з них тримав несподівано маленький штурвал. Посередині, на невеликому порівняно з іншими підвищенні, було велике крісло, оточене меншим пультом. У кріслі сидів бородатий, пузатий чоловік у синьому мундирі. В зубах він тримав люльку.

— Капітане! — гукнув тато Фелікса.

— Вітаю, пане Петре, — відгукнувся капітан гучним голосом. Він відклав люльку на спеціальну попільницю з підставкою і, притискаючи великий живіт до краю пульта, вибрався з крісла. Капітан потиснув руку татові Фелікса, потім по черзі Феліксу і Нету, і лише в кінці — Ніці.

— Колись вірили, що жінка на кораблі — до біди, — засміявся він голосно. — Ні, ні, я не забобонний.

Ніка люб’язно всміхнулася. Тієї самої миті люлька зрушила з підставки і впала на підлогу. Капітан насупив брови, а моряк, який їх привів сюди, кинувся її піднімати.

— Гм… — капітан спантеличено подивився на дівчину. Він зітхнув і повернувся до розмови. — Кілька хвилин тому я отримав найновіший прогноз. Погода змінюється. Ми не встигнемо підняти цей вагон, не кажучи вже про рейки. За тридцять шість годин повинні будемо припинити роботу і витягнути обладнання.

— Коли прийде шторм, він засипле яму, — відповів засмучений пан Полоній. — Потрібно буде починати все спочатку.

— Засипле яму, буде там наше обладнання чи ні. Нам потрібно три дні, щоб відкопати все до кінця.

Батько замислився.

— Ми нічого не можемо зробити, — констатував він. — Проведемо всі можливі дослідження під водою і залишимо вагон. Тридцять шість годин має вистачити. Дякуємо.

Вони попрощалися, з тим самим моряком спустилися на палубу і вирушили на корму, де борт був значно нижчий. Усі надягли рятувальні жилети і по мотузяній драбині спустилися на понтон, пришвартований біля борту.

Нет знову позеленів, але не сказав ані слова. Моряк сів останнім, відв’язав трос і завів двигун. Усю дорогу до помосту він крадькома стежив за Нікою. Коли вони пришвартувалися, матрос допоміг їй вийти, знов окинувши тим самим поглядом.

— Чому ви так на мене дивитесь? — не витримала вона.

Моряк зістрибнув з помосту і відповів, лише коли понтон був на безпечній відстані:

— Ця люлька не падала навіть під час сильного шторму…

Фелікс і Нет подивилися на дівчину. Вона знизала плечима і з високо піднятою головою рушила у бік сходів.

— Ви думаєте, ця прикмета ще діє? — запитав Нет. — Є ж… морячки? Тобто… жінки-моряки?

— Є й жінки-міністри, — відповів Фелікс, — міністерки, чи як там. Є жінки-секретарі — секретарки. Є, ймовірно, й морячки.

Вони помітили, що, поки їх не було, пляж зник у тіні скелі. Нет подивився на годинник на екрані телефона.

— Як летить час під водою, — сказав він. — Вже п’ята.

Цабан вибіг їм назустріч і чекав нагорі сходів. Короткого хвоста не вистачало, щоб виказати всю радість, тому пес крутив усім задом. Вони погладили його і рушили стежкою через ліс. У дверях будинку їх зустрів запах супу. Бабуся перемішала щось у каструлі, одягла товсту рукавицю і витягла з печі гарячий хліб.

— Бабуся сама спекла хліб? — З недовірою запитала Ніка.

— Було мало часу, тому хліб на дріжджах, а не на заквасці, — жінка скромно всміхнулася.

— Бабуся забагато працює, — заявив Фелікс. — Це має бути відпустка для всіх.

— Відпочину на старості, сонечко, — усміхнулася бабуся.

— Як так виходить, що бабуся завжди знає, на котру годину готувати обід? — Нет проковтнув слину.

— Інтуїцію має, — пояснив Фелікс. — Вона переживає за нашу вагу, коли будемо звідси їхати.

Ніка штовхнула його в бік.

Азор знайшов собі місце на полиці під стелею, біля каміна. Цабан крутився на кухні і повискував, намагаючись дістати ворога, але кіт був поза його досяжністю.

— Після обіду поїдемо на базу, — повідомив батько. — Поїдеш з нами, мамо?

Бабуся похитала головою.

— Чому ви не хочете з нами поїхати? — запитала Ніка.

— Дорогенька моя… — Бабуся погладила її по голові. — Я на німецькій військовій базі? Я це все дуже добре пам’ятаю…

* * *

На бетонному майданчику перед входом на базу стояло кілька машин. Було видно, що ті вчені, які ще залишилися, теж збиралися їхати. Вони пакували речі або сиділи і засмагали в променях вечірнього сонця.

— Тут якось порожньо, — зауважив Фелікс. Він пам’ятав метушню, яка тут панувала під час його попереднього візиту.

— Фіаско — це найкраща назва того, що тут сталося, — сказав тато, паркуючи «лендровер». — Кілька тижнів досліджень і нульовий результат. Крах за всіма напрямками. Спробуємо на іншій базі, тій, що ви знайшли. Тут залишаються тільки охоронці.

— Тату, ти ж конструктор, а не археолог. Не хочеш повернутися до роботи над тарілкою?

— Хотів би, але не завжди в житті можна робити тільки те, що хочеш. Думаю, те, що є на цих базах, має тісний зв’язок із тією тарілкою. Професор Кушмінський інакше не означив би нам цю базу.

Вони вийшли з машини. Батько підійшов до припаркованої вантажівки, перекинувся кількома словами з водієм і витягнув з багажника сріблясту валізку.

— Зараз срібляста, — зауважив Нет. — Я боятимуся, коли з’явиться чорна.

— Хлопці, візьміть оце, — тато вказав на велику металеву скриню.

Фелікс і Нет ухопилися за ручки з боків і підняли скриню. Вона виявилася досить легкою як на свій розмір. Друзі пройшли повз охоронця і довгим коридором зайшли всередину бункера. Правила безпеки, що стосувалися доступу сторонніх, були не такі суворі.

Усередині купола вешталося кілька людей з технічного персоналу. Вони здебільшого виносили обладнання та демонтували поміст із освітленням і датчиками. Трійця друзів стояла осторонь, щоб їм не заважати. Хлопці поставили скриню на підлогу.

— Це наче Величка[17], — Ніка раптово посмутніла. — Була там колись із татом…

— На цій базі не так страшно, — швидко зазначив Нет. — Принаймні тут світліше, ніж у Стефані.

— На базі в Стефані над Віслою вже вдалося провести освітлення, — сказав тато. — Покажу вам дещо.

Він поклав сріблясту валізку на єдиний стіл, з якого вже забрали обладнання, і відчинив її. У кришці виявився екран, а внизу були клавіатура, кілька перемикачів та два маленькі джойстики. Батько нахилився, відстебнув пряжки, що утримували кришку скрині, і відкрив її. Усередині було повно чорних блискучих кульок, розміром як горошини.

— Міні-роботи, — пояснив тато. — В Інституті ми працюємо вже кілька років над розвитком цієї технології. Наступним кроком будуть міні-роботи розміром з піщинку і макове зернятко, але наша мета — створити нанороботів, менших за бактерію.

— Офігіти! — пожвавішав Нет. — А навіщо комусь такі маленькі роботи?

— Способів використання багато, сьогодні ми навіть не можемо собі всі уявити.

— Але що може зробити робот, менший за бактерію? — запитала Ніка.

— Один — небагато. Але ідея полягає в тому, щоб вони співпрацювали, кілька тисяч, може, мільйон таких роботів. Перше використання, що спадає на думку, — це медицина. Усі операції можна буде проводити без скальпеля. Нанороботи, досягнувши хворого місця, вилікують його за кілька хвилин, навіть зможуть убити бактерії в прямому зіткненні. Зламана кістка зростеться за годину, пошкоджений внутрішній орган регенерує за тиждень.

— І коли це станеться? — запитав Нет.

— За тридцять-сорок років. Важко сказати.

Нет зблизька розглядав уміст скрині. Кожна кулька мала на поверхні кілька маленьких кілець.

Батько ввімкнув керування, і роботи в ящику загуркотіли. Діти відступили на крок. Кульки по черзі піднімалися в повітря, створюючи в метрі над землею великий, ажурний, тремтливий куб.

— Вау! — розхвилювався Нет. — Я думав, вони будуть вервечкою повзати по підлозі…

Діти відчули порив повітря від тисячі маленьких двигунів.

— Вони можуть об’єднуватися, можуть діяти поодинці або всі разом, — далі пояснював тато. — Велика проблема не в тому, щоб створювати таких ось роботів, а в тому, щоб написати програму, яка ними керуватиме. — Він щось набрав на клавіатурі, і роботи змінили фігуру. Друзі заворожено спостерігали, як кульки складались у форму чорного гвинтокрила, гвинт якого повільно обертався. Тато знову набрав кілька команд, і гвинтокрил розсипався безформною хмарою, після чого склався у птаха, який повільно махав крилами. Потім птах перетворився на чоловічка, котрий крокував; потім — на велику піраміду; і нарешті, міні-роботи зібралися в кілька куль, відтворюючи Сонячну систему. Батько схопив одну з них, що символізувала Землю, і рушив усередину зали. Кулька сповільнилась і повернулася на місце, не змінивши форми. Лише після наступної команди міні-роботи повернулися до форми вільного куба.

— Можна доторкнутися? — запитала Ніка.

Тато кивнув, і дівчина повільно засунула руку всередину великого куба. Окремі міні-роботи без проблем пересувалися, немов висіли на невидимих ​​нитках. Однак за мить вони поверталися на свої місця.

— Лоскоче… — усміхнулася Ніка.

— Що вони вміють? — запитав Нет.

Батько знову набрав команду на клавіатурі, і на моніторі з’явилася нечітка пляма світла. За мить картинка стала чіткішою. Діти впізнали базу і власні фігури.

— Хмара дивиться одночасно на всі боки, — пояснив тато. — Кожен з міні-роботів оснащений простою камерою, і коли поєднуються картинки з багатьох камер, якість цілком пристойна.

З метрового куба, що висів у повітрі, випав один міні-робот і стукнувся об підлогу.

— На жаль, вони часто псуються, — пояснив тато, піднімаючи кульку. — Проте це не відбивається на роботі хмари. Усі вони однакові, і не має значення, яка це кулька і що вона робила. Практично, їх можна сприймати як частини однієї машини. Програма, що ними керує, теж розбита на фрагменти і міститься одразу в усіх кульках. Це називається нечіткою логікою — ніхто не знає, що робить конкретний робот. Вони працюють як єдине ціле, і результат роботи цілого нас і цікавить.

— Це крутіше, ніж модульні роботи Мортена, — визнав Фелікс. — Але… чому ти показуєш нам це саме тут?

— Ця база — дійсно потужний бункер, — тато вказав на купол, тепер його було краще видно завдяки меншій кількості ламп. — Внутрішній шар залізобетону близько двох метрів завтовшки, до нього підходять ребра. Потім амортизувальний шар, що складається з досить товстого шару гравію, і майже семиметрової товщини купол зовні. Уся конструкція легко витримає вагу хмарочоса.

— А навіщо цей амортизувальний шар? — запитав Нет.

— Це на випадок прямого влучання бомби. Навіть якщо зовнішня оболонка лусне, гравій послабить наслідки вибуху і внутрішній шар залишиться неторканим. — Батько набрав кілька команд і взявся за джойстик. Міні-роботи рушили вгору, як бджолиний рій, гострим піком націлюючись у купол. — У внутрішніх стінах багато отворів, немов нікого не турбувала герметичність бункера.

Хмара роботів сповільнилася перед чимось, що мало вигляд круглого отвору у трубі. Міні-роботи стали зникати в стіні. Картинка на екрані розмилась і зникла, змінившись на графіки та стовпчики з даними.

— Софт має кілька серйозних обмежень, — зауважив Нет. — Не може розділити рій.

— Справді, — сказав пан Полоній. — Усі міні-роботи повинні летіти одночасно. Керувати ними теж можна в дуже обмеженому режимі. Якби я зараз відпустив джойстик, то рій висів би там, доки б не закінчився заряд енергії.

— Вони не вчаться…

— Саме так. Навіть якщо ми сконструюємо нанороботів, буде важким завданням написати для них софт.

Рій не надто впевнено пробирався всередину стіни. Нарешті, останній робот зник із поля зору. На моніторі з’явилася нова картинка. Бетонна стіна зникала між камінням. Це був гравій, але з перспективи маленьких об’єктивів то виглядало як цілі валуни. Потім усе замиготіло, як на американських гірках, і картинка зникла. Чорний рій міні-роботів вилетів з отвору за кілька метрів над землею. Картинка на моніторі розмилась, а за секунду стала чіткою. Друзі побачили себе — маленькі фігурки з піднятими головами.

— Кілька, напевно, залишилися в стіні, — буркнув тато. — На щастя, їх виробництво досить дешеве.

— Скільки вони коштують? — запитав Нет.

— Один робот — близько п’яти злотих. Якщо не рахувати, звісно, коштів на багато років досліджень.

— Це не так і мало! — Нет швидко порахував у голові. — Там угорі літає новий «мерседес»!

Тато штовхнув джойстик, і рій попрямував униз, до електричної шафи. Вони проникли всередину через прочинені двері і… почали світитися. Діти подивилися на монітор. Там було зображення нутрощів шафи, освітлених тисячею маленьких діодів. Потім «камера» рушила вниз, через якийсь отвір, до заповненого проводами каналу під підлогою.

— А Інституту не потрібен добрий інформатик? — запитав Нет.

Феліксів тато розсміявся.

— Ще й як потрібен, але тринадцятилітніх не беремо.

— Я не про себе подумав.

Вони здивовано подивилися на нього.

— У твого тата є робота, — сказала Ніка. — Він добре заробляє.

— Мені здається, що та робота перестала приносити йому задоволення. Там погані речі діються, і мій тато з ними не згоден. Шкода його енергії на війну з чиїмись неврозами.

— Шепну слівце директорові Герману. Скажи татові, що якщо він визначиться, то нехай із ним зв’яжеться.

— Батько ще ні про що не знає. Мені тільки зараз спало це на думку.

У цю хвилину чорний фонтан вистрілив з решітки в підлозі і набув форми куба.

— Отаким чином ми зробили приблизну схему всіх комунікацій бази. — Тато Фелікса клацнув перемикачем, і міні-роботи сонно почали залітати в скриню. — І нічого. Нічого не зрозуміли. Не знаємо, навіщо служить ця база і навіть звідки йде енергія.

— Ти якось говорив, що німці щось вивезли… — підказав Фелікс.

— Це був, швидше за все, елемент керування, а не живлення.

— Не досить з’ясувати, куди веде найтовщий кабель? — запитав Фелікс.

— Нікуди він не веде, — тато розвів руками. — Замкнений периметр. Неймовірно складний клубок, не підключений до жодного зовнішнього джерела живлення. Жоден кабель не виходить за межі бази, а всередині немає достатньо сильних акумуляторів, щоб усе це живити. Горять лампи, дзижчать електромагніти, крутяться вентилятори. Уявіть собі ліхтарик, з якого витягли батарейки, а лампочка все одно горить…

— Це частий мотив для фільму жахів, — зазначив Нет. — Дівчина вимикає телевізор, а він усе одно працює. Вона витягає вилку з розетки, і знову нічого. А потім хтось її вбиває…

— Ми не можемо це з’ясувати, — промовив тато. — Активність кільця змінюється регулярно, але ніхто не може це описати математично. Інститут через це має багато проблем. Міністерство особливих справ тисне і вимагає результатів… — Він закрив ящик і валізу керування. — Нете, добре подумай, чи хочеш ти, щоб твій тато прийшов до нас у такий невідповідний час.

¹⁴ Науково-фантастичний роман польського автора Марека С. Хуберта. (Прим. ред.)

¹⁵ Автор вставляє «пііп» замість поганих слів, яких не повинно бути в цій книжці. (Прим. авт.)

¹⁶ «Вільгельм Ґустлофф» був затоплений радянським підводним човном 30 січня 1945 року. На кораблі загинуло понад десять тисяч осіб, переважно німців, евакуйованих із Ґдині. Для порівняння, на «Титаніку» загинуло 1563 особи. (Прим. авт.)

¹⁷ Величка — велика і дуже глибока соляна шахта біля Кракова, куди можна потрапити на екскурсію; там є довгі підземні тунелі, дивовижні соляні скульптури, промислові приміщення і навіть велика підземна церква. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Друзів розбудив запах смаженої яєчні з беконом. Вони зірвалися з ліжок і в піжамах побігли вниз. Тато вже сидів за столом і щось переглядав на ноутбуці.

— Я знала, що тільки таким способом можна вас розбудити, — бабуся наклала кожному в тарілку велику порцію.

— Бабуся мала раніше встати і розтопити піч, — сказала Ніка, сідаючи на довгу лаву.

— Потрібен час, щоб плита розігрілася, — відповіла бабуся.

— Чому ти не привіз із собою мікрохвильовку? — запитав Фелікс у тата.

— Іноді спокійна фізична праця дуже корисна, — відповів чоловік. — Щоб зупинитися, подумати про справи… Я не кажу про бабусю, тільки так, загалом. Може, ви востаннє бачите, як користуються такою піччю.

—Я взагалі вперше бачу таку піч, — тихо промовив Нет.

— Прогрес ніколи не зупиниться, — продовжив тато. — Машини будуть дедалі кращими, роботи — дедалі меншими, а комп’ютери — дедалі швидшими. Навіть страшна катастрофа не знищить прогресу. Можливо, ми повернемося в кам’яну добу, але люди будуть рухатися вперед, відроджуючи знання.

— Схоже, в тебе депресія, Петрусю, — зауважила бабуся.

Тато кивнув, а бабуся підійшла і погладила його, як маленького хлопчика.

— Мені треба буде поїхати до Стефана над Віслою, — сказав він. — Там знайшли багато невстановленого обладнання. Ми могли б його дослідити без побоювань, що пошкодимо всю конструкцію або ж запустимо її. Може, щось і з’ясуємо.

— Клас! Ми залишимося самі, — зрадів Нет. — З бабусею тобто.

— Ви не залишитеся в такій глушині самі. До найближчого магазину в Лебославі п’ять кілометрів.

— Е… але, може, є який-небудь автобус… — сказав Фелікс.

— Вартість квитка — десять злотих.

— Трохи задорого.

— Колись тут міжміські автобуси ходили, двічі на день, — сказав тато. — Квиток коштував п’ять злотих, але люди воліли давати водієві на лапу два. Автобус був повний, але ні в кого не було квитків. Дирекція закрила маршрут як неприбутковий. Той водій кинув роботу, викупив старий автобус і сам возить людей. Тільки зараз він не бере на лапу, себе ж обманювати не будеш. Навіть ціну підняв. Зараз люди платять десять злотих замість п’яти. А що стосується вас, то мама взяла відпустку. Поживе тут із вами.

— Мама взяла відпустку? — здивувався Фелікс. — Не вірю.

— Їй вдалося вирватися на тиждень. Напевно, висітиме на телефоні, якщо зв’язок знайде, але називатиме це відпусткою.

— Ми повинні були тут місяць побути…

— Мені шкода. Усе мало бути по-іншому. Багато людей дуже сподіваються на ту базу… Однак я думаю, що Інститут та Міністерство нагородять вас… якимось чином. Усе-таки ви знайшли другу базу.

— Організують нам екскурсію містом? — роздратовано запитав Фелікс.

— Мені дійсно шкода, — тато похитав головою. — Цей будинок орендований до кінця липня, але я не можу залишити вас тут тільки з бабусею.

— Тиждень у такому місці — уже добре! — Ніка випередила Фелікса. — Потім у Варшаві якось організуємо собі канікули.

Вони закінчили сніданок у тиші. Коли прибрали зі столу, Фелікс сказав уже спокійнішим голосом:

— Тату, а де третя база?

— А з чого ти вирішив, що їх більше ніж дві? — здивувався тато.

— Так сказав той агент, якого ви до нас прислали в Стефан над Віслою.

Тато всміхнувся.

— Валигора ніякий не агент, — сказав він. — Його загін мав забезпечити охорону території. Невідомо, що може бути на тій базі.

— Ні… — Фелікс трохи розхвилювався. — Двоє агентів прилетіли гвинтокрилом, а вже після них приїхали військові.

— Які агенти? — Тато насторожено подивився на нього.

— Таємні агенти, — втрутився Нет. — Чорні костюми, чорні окуляри. Повний набір.

— Вони прилетіли одразу ж після того, як я відправив тобі есемеску… — пояснив Фелікс.

— Про все нас розпитали й полетіли, — додав Нет. — Сказали, що решту зроблять військові.

— Ми не відправляли до вас ніяких агентів, — тато схопив телефон. — Вони перехопили твоє повідомлення!

— Хто? — запитала Ніка, але тато вже втік телефонувати.

Друзі перезирнулися.

— Я сподіваюся, що це не наша провина, — промовив Нет.

Бабуся зітхнула і пішла мити посуд.

— Агенти, летючі тарілки, підземні бази… — вона похитала головою. — Вам потрібні звичайні канікули.

Ніка забрала в бабусі ганчірку.

— Я помию посуд, Нет витре, Фелікс розставить на місця, — сказала вона.

— Чому? — простогнав Нет.

— Рівноправність, партнерство і так далі. Ти не в дев’ятнадцятому столітті живеш.

— Гаразд, я тобі нагадаю про рівноправність, коли потрібно буде відкрити банку або вбити павука.

Тато повідомив, що до вечора не повернеться, скочив у машину і з карколомною швидкістю помчав на базу. Друзям не залишилося нічого, крім як скористатись останнім сонячним днем. Вони закінчили з посудом, перевдяглися в купальники і пішли на пляж.

— Я нормально так заінтригований, для чого ж усе-таки ця база, — відгукнувся Нет, як тільки вони відійшли від будинку. — Забагато навколо неї метушні. Це може бути реально крута історія.

Коли вони були в лісі, Фелікс зупинився.

— Дивіться, — він показав на відгалуження стежки, що вела на захід. — Сюди повернув той рибалка.

— Думаєш, він щось знає про базу? — запитала Ніка. — Коли проходитиме помостом, запитаємо його.

Коли вони підійшли до сходів, то побачили рибалку і його човен за сто метрів від берега.

— Не розумію, як цей чувак витримує таку спеку в шапці та светрі, — здивувався Нет. — Мені жарко у власній шкірі.

Спека була ще сильніша, ніж учора. Тільки десь на півночі, над самим обрієм, була помітна важка синя смужка, яка віщувала кінець пляжного сезону. Вони збігли вниз і розклали ковдру. Ніка відразу ж почала намазуватися кремом.

— Допоможеш? — Вона простягнула тюбик Нетові.

— Допоможу, — він узяв крем і почав намазувати їй плечі.

— Ретельно й рівно, — проінструктувала вона. — Коловими рухами.

— А якщо рухи будуть не колові, не всотається, чи що?

— Просто це треба робити… ретельно.

Нет щось буркнув під ніс, але зосередився на колових рухах. Ніка всміхнулася, підтримуючи волосся. Фелікс читав роман «Непереможний» Станіслава Лема.

— Ну ось, тепер руки липкі… — Нет закінчив намазувати спину Ніки і витер руки об шорти.

Він ще довго дивився на Ніку, потім витягнув з рюкзака ноутбук.

— Ти зніс мені всі ігри, Манфреде, — роздратовано вигукнув Нет після кількох кліків.

— Тут дуже тісно, — відповів Манфред із динаміка ноутбука. — І я їх не зносив, тільки переніс на твій домашній комп’ютер.

— Чувак! Домашній комп’ютер за чотириста кілометрів звідси. Ти залишив мене на канікулах без ігор?!

— Можеш закінчити писати ту програму, що керує комахами або псом Фелікса.

— Що?! — Ніка поверх окулярів глянула на Нета.

— Мова про механічного пса, — пояснив Фелікс, відриваючись від книжки.

— У мене немає настрою писати зараз програму, — Нет сховав ноутбук.

Хвилину вони лежали мовчки.

— І що мені робити? — знов озвався Нет.

— Десь там валяються пістолети тих телепнів, — відповів Фелікс, не відриваючись від книжки.

Нет зітхнув і потягся по “Science Fiction”. Він читав хвилин п’ятнадцять, але було помітно, що поступово його думки відлітають кудись далеко. Хлопець відклав журнал, піднявся на ліктях і примружився. Потім відкрив рот і помахав пальцем, потім прицмокнув, покрутив головою і почухав за вухом.

— Ну для чого, власне, може слугувати ця підземна махина? — відгукнувся він нарешті. — Навряд чи для смаження картоплі фрі.

— Більшість вчених вважає, що ця база — це зброя, — відповів Фелікс.

— Тобто слугує для вбивства…

— Можливо, але це може бути щось абсолютно інше, — Фелікс відклав книжку і сів. — «Енігма»[18] нікого не вбивала. Десантний літак теж не вбиває.

— Мета війни — вбити ворога.

— Та ні. Мета — підкорити ворога. Якщо вийде, то це можна зробити без убивств. Без втрат своїх людей. Це може бути щось типу «Енігми» або десантного літака.

— Не йдеться про транспорт, — зауважив Нет. — База ж підземна. Якби відкривалася стеля, то можна було б стріляти ракетами…

— Може, це якась… пропагандистська радіостанція?

— Ви заважаєте мені читати, — Ніка відклала свій томик.

— А пам’ятаєте логотип того вагона на дні? — запитав Нет. — Я весь вечір про це думав. Це щось знайоме…

Він витягнув з рюкзака ноутбук і запустив графічний додаток. Накидав логотип з пам’яті.

— Знайомий, це факт, — зазначив Фелікс. — Немов логотип «ніссану»…

— Я вже знаю, що це, — втрутився Манфред.

— Зачекай! Не кажи! Вже згадав… — Нет примружився і стиснув кулаки. — Це логотип лондонського метро! — вигукнув він. — Червоне коло і блакитний прямокутник із написом “Underground”! У мене вдома чашка з таким логотипом.

— Вагон лондонського метро в Балтиці… — Ніка похитала головою. — Як? Звідки він там узявся?

— Ніхто не міг його вкрасти з депо…

— Не зосереджуймося на цьому вагоні, — сказав Фелікс. — Це може виявитися звичайною випадковістю.

— Випадковістю? Для Фау-1, Фау-2, Фау-3 ціллю був Лондон, а вагон — на продовженні осі кільця.

— Як у Зомбках під Варшавою: коли станеш на залізничному переїзді, то побачиш, що на продовженні рейок стоїть хмарочос Warszaw Trade Tower. І що? Рейки закінчуються на Віленському вокзалі, за кілька кілометрів від хмарочоса.

Нет замислився, а сонце пригрівало дедалі сильніше. Нарешті, друзі не витримали, встали й пішли у воду, щоб охолодитися. На відміну від повітря, море виявилося дуже холодним. Вони ходили у воді тільки по пояс.

— Ні, це не дає мені спокою, — не здавався Нет. — Ніхто не побудував би таку конструкцію, щоб узимку грати там у бадмінтон.

Фелікс подивився на Ніку.

— Усім нам це не дає спокою, — сказав Фелікс. — І я дуже хочу допомогти татові. Передчуваю, у нього зараз серйозна розмова з шефом.

— Ну а якщо це зброя, — сказала Ніка, — то в когось вона націлена. Ми повинні це з’ясувати.

Вона зупинилася, витягла руки з води і подивилася на хлопців. Нет надув щоки і гучно видихнув.

— Гірше, ніж у Стефані, вже не буде, — усміхнувся він і поклав руки на її долоні.

— Ми повинні бути обережнішими, ніж минулого разу, — Фелікс глибоко зітхнув і поклав свої долоні зверху. — Інакше в нас буде нова Теоретично Можлива Катастрофа.

Вони подивилися в напрямку берега, звідки Манфред спостерігав за ними з об’єктива мобільного телефона.

— Звісно ж, я з вами! — крикнув Манфред. — Моя віртуальна долоня зверху!

Нет роззирнувся, немов дивився на світ востаннє.

— Тільки не робімо дурниць, — сказав він швидко, немов починав шкодувати про рішення. — Я більше не полізу в шахту ліфта, як у Silwer Tower, не буду гнатися за летючою тарілкою по лісі і не піду туди, де можуть бути щури.

— Ти забув додати, що не будеш плавати, — нагадав Фелікс.

— Але зараз ми можемо поплавати! — вигукнула Ніка і побігла в море, розбризкуючи воду.

Фелікс і Нет побігли за нею. Цабан переступав з лапи на лапу на мілководді, боячись заходити далі. Він видавав всю гаму звуків: від писку через бурчання аж до басового нявкання.

— Упс! — Нет раптово згадав, що не вміє плавати. Він зупинився, коли вода сягала йому до плечей.

— Ну ходімо! — Фелікс махав йому рукою. — У тебе це в генах!

— У мене зачесон деконфігурується, — сказав він і підстрибнув кілька разів на місці, немов перевіряючи, чи достатньо тверде дно. Завагався, але все ж поплив уздовж берега по-собачому.

— Бачиш? — зрадів Фелікс. — Це просто.

— Спробуй жабкою, — пирснула водою Ніка, ховаючи сміх.

— Я ще не опанував стилю жабка.

— Ти зараз дуже схожий на песика…

— Чому? Господи! Я пливу! — Нет роззирнувся навколо з виразом ейфорії на обличчі. — Я пливу!

— Але це собачий стиль плавання.

— Це, певно, якась благородна порода! Я плаваю як російський тер’єр або золотистий ретривер.

Цабан нарешті заскочив у воду і почав плавати навколо дітей. Вони плескалися у воді майже півгодини, коли Фелікс раптом вигукнув:

— Пливе сюди.

— Що? Хто? — Нет почав нервово роззиратися, шукаючи як мінімум спинний плавець акули.

— Рибалка. Якщо ми хочемо з ним поговорити, то нам потрібно виходити на берег.

— Ти не міг би передавати інформацію менш драматичним тоном?

Вони вийшли з води і витерлися рушниками, потім присіли на ковдру.

— Це тип одинаків-буркотунів, — тихо сказала Ніка. — Якщо відповість повним реченням, уже буде добре.

Коли рибалка причалив, друзі встали і підійшли до помосту. Чоловік кинув на них швидкий погляд, але не сповільнив ходи, м’яко стукаючи гумовими чоботями по дереву. Він ніс ящик із рибальським приладдям, дві вудки й сітку, повну сріблястих рибок. Ніці ситуація нагадала показ мод: вони — публіка внизу, а рибалка йшов помостом, як подіумом. На ньому були розтягнуті сіро-сині штани і порваний светр з блідим візерунком. Загрубіле від сонця і вітру обличчя було вкрите багатоденним шаром бруду. Сиве заплутане волосся стирчало з-під вовняної шапки. Лише зблизька вони помітили, що він набагато старший, ніж їм здавалося раніше.

— Вибачте, пане рибалко… — невпевнено почав Нет. — Е-е… Ми хотіли запитати… Йдеться про…

— Про те, що тут сталося в сорок п’ятому, — закінчила Ніка.

— Німці втекли, радянські прийшли, — відповів рибалка, навіть не повертаючи голови, і почав підніматися сходами.

— Лаконічно, — підсумував Фелікс.

— Наступна передача завтра в цей самий час, — тихим голосом сказав Нет. — Зв’язуємося зі студією… Клік… Час скінчився, обід. Ходімо. Подумаємо над усім цим.

— Це буде непросто, — зазначила Ніка. — Тобто… я говорю про рибалку. Дивний він.

— Навіщо йому шапка? — задумався Нет. — Не хоче мити голову?

Вони зібрали речі і рушили до будинку. Бабуся знову вгадала момент, коли вони з’являться, і дістала з печі печеню зі свининою, що наповнила кухню нестерпно апетитним ароматом. Якби не така спека, аромат був би просто вбивчим. На щастя, товсті цегляні стіни не впускали спеку всередину будинку. Тут була приємна прохолода.

Бабуся наклала три порції печені. До неї подала квашені огірочки і компот з полуниць.

— Ми забагато їмо, — простогнав Фелікс.

— Бабусю, звідки ви знали, що тато не приїде на обід? — запитала Ніка, коли вони сіла за стіл.

— Ох, дитинко. У моєму віці певні речі просто знаєш.

* * *

Вони повернулися на пляж. Човен рибалки лежав біля самих сходів, перевернутий догори дном. Дослідницький корабель вже відплив. З моря дув сильний вітер, а хвилі стали значно вищими. Сонце потьмяніло і тепер не так гріло. Сидіти на пляжі в таку погоду було неприємно. Ковдру постійно здувало, а пісок забивався всюди.

— Усе, годі, — вирішив Фелікс за п’ятнадцять хвилин. — У мене пісок у носі, на зубах і у вухах. Книжка навіть скрипить.

Друзі встали, струсили ковдру та почали підніматися сходами.

— Манфреде? — запитав Нет. — Ти разом з іграми і фільми зніс?

— Так, — відповів Манфред з телефона. — Але один залишив.

— Цей фільм може врятувати нам життя під час бурі. Тут немає телевізора.

— Що за фільм? — запитав Фелікс.

— «Амелі».

— Господи! Манфреде! — Нет зробив жест, ніби хотів когось задушити. — Ти говориш, що в тебе мало місця, і залишив ФРАНЦУЗЬКИЙ фільм?!

— Дуже непоганий вибір, хоч я його вже бачила, — сказала Ніка.

— У мене були «Чужий-2», «Живі мерці», «Куб», «Пі» і ще кілька фільмів, які я подивився максимум двічі, — поскаржився Нет. — А він залишив «Амелі»! Штучний інтелект… Не можу!..

Коли вони вийшли з лісу, Фелікс зупинився перед маяком. Нет і Ніка стали поруч. Металеві двері були схожі на ті, що вони бачили на кораблі. У них також були закруглені краї, але вони зачинялися на звичайну, хоч і велику дверну ручку. Стара фарба облупилася з них величезними шматками. Фелікс натиснув на ручку, вона запищала, опустилася, але двері виявилися замкненими.

Діти відступили на кілька кроків і подивилися вгору, на поміст, що оточував скляну надбудову.

— Звідти має бути прекрасний краєвид, — розмріялася Ніка.

— Ми відімкнемо ці двері, — пообіцяв Фелікс. — Не сьогодні, то завтра. Механізм замка заіржавів.

Вони повернулися в будинок і перевдяглися в теплі речі. Хлопці швидко збігли вниз, а Ніка зайняла ванну, щоб помити голову. Коли вона закінчила і ввійшла на кухню, нікого там вже не було. Здивована дівчина зупинилася на порозі, чекаючи на якийсь розіграш. У цей момент зі стелі випали гірлянди з гофрованого паперу, з-за серванта виїхало два маленькі роботи, що тримали бенгальські вогні, а в печі вибухнуло кілька маленьких петард. Ніка скрикнула і засміялася. Фелікс і Нет вискочили з-за печі, тримаючи в руках коробку, перев’язану золотою тасьмою.

— Ви пам’ятали… — схвильовано всміхнулася вона.

— З днем народження! — в один голос закричали хлопці, вручаючи їй подарунок.

— Співати не будемо, бо не вміємо, — додав Нет та витяг з-за спини букетик квітів.

Ніка роззирнулася в пошуках чогось, що могло слугувати за вазу, але в цей момент Фелікс добув маленьку вазочку, в яку налив води.

Ніка поставила вазу з квітами на стіл. Потім розгорнула подарунок і витягла з коробки маленьку елегантну косметичку.

— Дякую! — зраділа вона і поцілувала хлопців. — Вона чудова!

— На неї була знижка, — сказав Нет, а Фелікс штурхнув його ліктем.

— Зараз у неї все перекладу.

Раптом Цабан, який лежав на килимку, підскочив і кинувся до печі. Щось чорне стрибнуло на піч, а потім на полицю. Собака крутився на місці і гавкав, намагаючись дострибнути до кота. Азор легко перескакував з полиці на полицю, сичав і скинув на підлогу горщик, якусь коробку, банку з чаєм і кілька інших речей. Він пробіг по серванту і виконав свій фірмовий стрибок у прочинене вікно.

Усі з усмішками спостерігали, як Цабан, котрого заносило на поворотах, кинувся до дверей і вискочив на вулицю. Він побіг у протилежний бік від кота.

Коли вони почали збирати розкидані речі, Фелікс знайшов великий старий ключ, іще більший, ніж ключ від будинку. Він придивився до нього уважніше.

— Гадаєш, це ключ від маяка? — запитав Нет.

— Перевіримо…

— Скажений пес! — У кухню ввійшла бабуся Люся з маленьким тортом із чотирнадцятьма свічками. — Ці негідники повідомили мені тільки вранці. Він був би більшим, якби вони сказали мені раніше.

— Це не має значення… — Ніка витерла сльози щастя. — Це… дуже мило, це…

Бабуся поставила торт на стіл і міцно обняла Ніку. Нету одним сірником із «Зайвих калорій» вдалося запалити все свічки.

— Загадай бажання, — сказала бабуся, поцілувавши Ніку в чоло. — Якщо задмухаєш усі свічки за один раз — здійсниться.

Ніка придумала бажання, нахилилась і набрала повітря. У цей момент відчинилися двері і з’явився тато Фелікса. Порив вітру погасив свічки.

— Я страшенно голодний, — вигукнув тато, який не помітив результату своєї появи. Лише за хвилину він побачив декорації й торт. — З днем народження! — посміхнувся він Ніці. — На жаль, у мене немає подарунка.

Ніка повільно видихнула повітря і вирівнялася. Чоловік обійняв її і поцілував.

— Повторимо, — запропонував Фелікс і поліз у кишеню по запальничку, але потім згадав, що запальничка досі в директора Ромашки.

— Ні, — запротестувала Ніка. — Запізно. Потрібно їх було задути з першого разу.

Бабуся із сумом похитала головою і виклала на розігріту сковороду вареники з м’ясом. Вона сказала синові вимити руки, всі сіли за стіл. Було приготовано п’ять тарілок. Питання, звідки бабуся знала, що тато приїде, не мало значення.

Друзі швидко впоралися з варениками і зайнялися поглинанням торту. Тато взяв добавку вареників, завбачливо залишену бабусею, і сказав:

— У мене була багатогодинна відеоконференція з керівництвом Інституту. Деталі пропустимо. У них були претензії, щодо вашої поінформованості. Професор Словінський назвав це величезною безвідповідальністю.

— Але це ми знайшли зошит! — розхвилювався Нет. — Якби не ми, вони б не знали, що така база взагалі існує.

— І ми знайшли другу базу! — Ніка навіть встала, не на жарт розлютившись. — Ми самі себе поінформували! І завдяки тим агентам знаємо, що є ще одна база.

— Приблизно так я їм і пояснив, — зізнався тато. — Та вони не хочуть бачити причиново-наслідкові зв’язки.

— Вони випадково не хочуть скинути на тебе відповідальність за невдачу в дослідженнях? — запитав Фелікс.

— Це не вони зазнали невдачі; швидше за все, вони напишуть у рапорті, що це я несу відповідальність за витік інформації. На щастя, ви небагато знаєте про проект.

— А що сказав міністр особливих справ?

— Він не брав участі в розмові. Це була внутрішня конференція Інституту. Ми, звісно, повідомили Міністерство і спецслужби.

— Твої колеги поводяться, наче собаки, які гарчать на того, хто їх годує, — відгукнулася бабуся. — Якщо я добре розумію ситуацію.

Тато кивнув. Було видно, що він ще не закінчив переказ поганих новин.

— Є новина ще гірша, — за хвилину сказав він. — Телефонувала мама. Вона може звільнитися тільки на два дні: суботу і неділю.

— Вільні вихідні? — здивувався Нет. — Хіба вихідні не вільні самі по собі?

— Може, ми поживемо з бабусею? — запропонував Фелікс. — Будемо готувати й прибирати. Бабуся теж відпочине, а ти приїдеш по нас через три тижні?

— Це неможливо. Ви навіть покупки не зможете зробити. Тут безлюдно, немає зв’язку. Тут може статися що завгодно, і ніхто не помітить.

— На базі ж залишаться якісь охоронці?

— Вхід на базу за пагорбом. Вони навіть не почують, коли тут щось трапиться.

Друзі опустили плечі.

— Просидимо з мамою два дні в будинку, — сумно повідомив Фелікс. — Вона висітиме на телефоні, якщо знайде зв’язок, а ми будемо це слухати, тому що зовні литиме дощ.

— Вибач, синку. Мені потрібно їхати до Стефана. Я впевнений, що Інститут влаштує вам щось добре під кінець канікул. Забере в якесь цікаве місце на тиждень.

— У мене немає до тебе претензій, тату. Я скаржуся на життя в цілому.

— Мене чекає багато роботи в Стефані. Зараз мені дійсно потрібно поспішати, поки там… Піду складати речі.

Бабуся, яка до цього часу стояла осторонь, відкашлялась і запитала:

— Витримаєте без мене ці два дні?

— Але чому? — Ніка посмутніла ще більше.

— Бо коли будемо повертатися з мамою, — зітхнув Фелікс, — «Альфа Ромео» замалий для нас усіх і багажу.

Бабуся кивнула головою і пішла пакувати свої сумки.

— Знаю маму, — сказав Фелікс. — Вона приїде, і тут же виявиться, що ми повинні повертатись, і від місячних канікул залишиться кілька годин…

— Я правда не вважаю, що це твоя провина, — Ніка поклала йому руку на плече.

Телефон тата, що лежав на столі, пискнув.

— Я думав, що тут немає зв’язку, — сказав Нет.

— Немає, — підтвердив Фелікс. — Тільки есемески доходять. І то не завжди.

— Може, це в нашій справі, — сказав Нет. — Подивись, це ж твій телефон.

— Не його, а тата, — уточнила Ніка.

Фелікс узяв у руки телефон, глянув у бік сходів і натиснув на кнопку повідомлень.

— Це від мами… Вона пише, що… — Він зітхнув і сказав: — Вона не може приїхати.

Він подивився на друзів. Здавалося у них забрали останній ковток води посеред пустелі.

— Це несправедливо! — вибухнув Нет. — До дідька такі канікули!

— У мене дивне почуття провини, — зітхнув Фелікс.

— Ти що, чувак! — схаменувся Нет і поплескав друга по спині. — Просто серія невдалих подій. Тут немає чиєїсь провини… Замість місяця — кілька хвилин.

— Пам’ятаєте чорного метелика в «Зайвих калоріях»? — зітхнула Ніка.

— Мама дуже зайнята, — буркнув Фелікс.

— Ну, — сказав Нет, — батьків не вибирають.

Ніка надіслала йому вбивчий погляд.

— Життя дорослих непросте, — сказала вона. — А в цілому ви повинні бути щасливі, що у вас є батьки.

— Мені здається, що ми б самі тут прекрасно впоралися, — з гіркотою сказав Нет. — Інститут і так заплатив за оренду. Навіщо будинок буде порожній стояти?

— Але це нереально, — зітхнув Фелікс. — Ви ж чули, тато нас самих не залишить.

Вони сиділи мовчки, розмірковуючи над власною невдачею.

— Видали цю есемеску, — раптом запропонував Нет. — Ніхто не дізнається! Тут немає зв’язку. Вона могла не дійти.

— Не можна так, — запротестувала Ніка. — Ідеться ж про довіру…

— У нас буде більше часу, щоб розгадати цю таємницю.

— Але…

— Ми уклали договір, — Нет тицьнув у неї пальцем. — Сьогодні вранці, на морі.

— Але… так не можна!

Фелікс дивився то на Ніку, то на Нета. У печі потріскували поліна, за вікном гудів вітер. На сходах почулися кроки тата.

— Швидке рішення, — прошепотів Нет. — Ідеться про наші канікули… тобто про те, щоб розгадати надзвичайно важливу загадку.

— Ідеться про довіру, — прошепотіла Ніка.

— Я почуваюсь, як Анакін Скайвокер перед трансформацією в Дарта Вейдера… — Фелікс мовчки дивився на телефон, а Нет у напрузі — на Фелікса.

Ніка відвернулася до вікна. Тато був вже майже внизу.

— Вабить темний бік сили, — сказала Ніка.

Фелікс швидко видалив повідомлення і відсунув телефон. Ніка свердлила його поглядом, а Нет зітхнув з полегшенням.

— Мама повинна дістатися до півночі, — повідомив тато. Він засунув телефон у кишеню. — Замкніться в будинку і нікому не відчиняйте. Крім мами, звісно, — усміхнувся він. — Якщо вам щось буде потрібно, то в містечку є крамничка «Колорадський жучок».

Друзі допомогли донести до машини багаж бабусі і кілька таємничих валізок тата. Потім вислухали бабусині інструкції щодо запасів їжі та способів її приготування. Усі обійнялись, а бабуся навіть заплакала. Цабан, який не знав, навіщо і куди їде, охоче застрибнув у машину і вмостився на своєму місці. Нарешті «лендровер» поїхав.

— Почуваюся злочинцем, — буркнув Фелікс, вдивляючись у далекі червоні вогники автомобіля.

 — І дуже добре, що так, — сказала Ніка. Вона відвернулась і ввійшла в будинок, грюкнувши дверима.

— Happy Birthday… — буркнув Нет. — Життя не стелеться чипсами. Не турбуйся. Ніхто не дізнається.

— Дізнається, — Фелікс хвилину дивився на двері, потім перевів погляд на призахідне потемніле небо. — Я сам розповім.

Нет подивився на нього з подивом, але нічого не відповів.

Буря змінила свої наміри і пройшла стороною. Друзі знали, що вирок вони відтермінували на кілька годин, щонайбільше до ранку. Темні хмари все ж набирали силу над небокраєм і ясно говорили, що на них суне потужна буря. Нет здригнувся.

— Ходімо всередину, — сказав він. — Стає холодно.

Фелікс кивнув. Вони знали, що йдеться не про холод, а про неспокій, який запанував у повітрі, щойно вони залишилися самі.

¹⁸ «Енігма» — німецька шифрувальна машина. Механізм її шифрів був дешифрований зі значною участю польських криптологів. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Відсутність бабусі Люсі далася взнаки дуже швидко. На вечерю Ніка приготувала бутерброди, але вони були не такі смачні, як у бабусі.

У них не було бажання йти в ліжка. Ніка сіла за стіл і читала книжку. Фелікс відкрив переносний маленький верстак у формі сріблястої валізки і почав розкручувати і чистити йойобота. Нет до кінця прочитав журнал “Science Fiction” і приніс ноутбук. Він зайнявся програмою для хробаків зі знімними кінцівками.

— За півгодини можемо тестувати, — сказав він через якийсь час.

— Ми повинні дещо чітко визначити, — сказала Ніка досить офіційним тоном, стоячи біля раковини, повної брудного посуду. — Доки все не розкриється, ми будемо жити тут кілька днів. Тому всі обов’язки треба розділити порівну.

Нет кинув погляд на раковину з тарілками, кухлями і столовими приборами.

— Ти маєш на увазі, що, наприклад, я повинен вимити посуд? — запитав він із кислою міною. — Рівність, братерство, миття посуду?

— Посуд сам себе не помиє.

— Ну, якщо в нас усе має бути порівну, то чому саме я повинен його мити?

— Я приготувала вечерю.

— Гм… Не знаю тільки, чи відповідатимуть мої стандарти чистоти тарілок твоїм.

* * *

Фелікс лежав у ліжку з бездротовими навушниками у вухах. Поряд на нічному столику лишилась відкритою книжка. Уздовж рядків тексту рухався зелений вогник. Маленький жучок повзав уздовж літер, освітлюючи собі дорогу, розвертався в кінці і біг на початок нового рядка. Коли він був на половині сторінки, Фелікс витягнув з вуха навушник, зняв жучка зі сторінки та відключив його.

— Затинається на складних словах, — повідомив він, — і робить довгі паузи, коли біжить до наступного рядка.

— Зараз підкоригую, — відмахнувся Нет. — Збільшу обсяг буфера. Коли бігтиме до наступного рядка, читатиме з пам’яті. На складних словах буде злегка сповільнюватися. Потрібна ще торговельна марка.

Фелікс поклав жука в коробку, викладену повстю, всередині якої лежало ще дві схожі кіберкоми і кілька голівок-кінцівок. Знімні голівки повинні були перетворювати жука на бритву, кусачки для нігтів і керовану голосом самописну ручку. Ідей було багато, гірше було з реалізацією.

— Доведеться ще попрацювати, доки він почне добре діяти, — зітхнув Фелікс. — Я колись сконструював нічну лампу з хом’ячковим приводом. Це було таке колесо, в якому хом’яки тренуються бігати, поєднане з маленьким генератором. До нього я прикріпив лампочку. Хом’як бігав, а я міг читати. Здавалося, це так просто, що не може зламатися. Якось увечері я читав дуже цікаву книжку. Читав до півночі. Система була перевантажена, і хом’як відійшов у світ вічних снів.

— Як це?

— Інфаркт. Масаж серця не допоміг.

— Ти приколюєшся з мене… — Нет заліз під пухову ковдру і відкрив на колінах ноутбук. — Цікаво, з чого роблять такі ковдри? — задумався він. — Узимку під ними тепло, а влітку не жарко. Моя домашня ковдра діє навпаки.

— З чого роблять? — повторив питання Фелікс. — Обскубують десяток гусей. А історія твоєї домашньої ковдри починається на нафтовій платформі десь у Північному морі.

Нет хвилину щось вистукував на клавіатурі.

— Служуки! — раптом вигукнув він. — Слуги-жуки. Непогана назва?

— Підійде.

— Цей з кінцівками для читання може називатися Книжковою Міллю… Модель для читання в інфрачервоному назвемо Книжкова Міль Pro. Думаєш, це буде продаватися? Сліпі; заклопотані матусі, які не мають часу читати дітям; водії-далекобійники…

— Спочатку ми повинні навчити її перегортати сторінки, — Фелікс узяв книжку і почав читати її в традиційний спосіб.

За хвилину двері відчинилися на всю ширину, в отворі стояла Ніка у нічній сорочці. Вона була бліда і стривожена.

— Господи! — Нет сів на ліжку, мало не впустивши ноутбук. — Ти наче привид! Навіщо нас так налякала?

— Ви повинні це побачити! — Дівчина розгублено показала на свою кімнату.

Хлопці зірвалися з ліжок і побігли в коридор. Вони повільно підійшли до дверей її кімнати. На стелі мерехтів блакитний промінь, джерело якого мало бути за вікном.

— Ні… — простогнав Нет. — Я вже шкодую, що ми видалили ту есемеску…

Вони повільно переступили поріг. Ніка пішла за ними. Крок за кроком вони підійшли до підвіконня і визирнули у вікно. Затамували подих, дивлячись униз. Посеред двору, навпроти входу до будинку, стояли три фігури, оточені розмитим блакитним сяйвом. Здавалось, що з них випаровувався фосфоресцентний газ. Вітер ворушив їхній одяг, але не впливав на кулю газу.

— Матір Божа… — Нет стиснув пальцями підвіконня. — Не дають нам спокою…

— Фотоапарат, — тихо промовив Фелікс. — Принеси свій телефон, там фотокамера.

Але ще до того, як Нет поворухнувся, фігури стали розмиватися.

— Ми замкнули вхідні двері? — запитала Ніка.

— Я не піду вниз, щоб це перевірити, — приглушеним голосом повідомив Нет. Він насилу відірвав пальці від підвіконня.

Фігури зникли. Друзі ще стояли нерухомо, вдивляючись у морок двору.

— Замок, — прошепотіла Ніка. Вони вийшли з кімнати й зупинилися нагорі сходів.

— У нас є йойобот, — нагадав Нет.

— Він розібраний лежить на столі в кухні, — відповів Фелікс. — Техогляд. Усе обладнання — на кухні в ящику.

— Засвітимо ліхтарик нагорі.

Раптом унизу з’явилася чітка фігура. Друзі відступили, коли та почала підніматися сходами.

— Азоре! — крикнула Ніка. — Не лякай нас!

Кіт шмигнув у них під ногами і сховався десь за шафою.

— Ходімо, — Фелікс став на першу сходинку. — Думаю, це щось, що швидко витрачає енергію. І не з’явиться якийсь час.

— Не хочу налагоджувати тісніший контакт із цим чимось, — сказав Нет.

— Це щось ходить тільки за мною, — нагадав Фелікс.

— Я вам дещо не розповіла, — прошепотіла Ніка. — Я бачила цю фігуру у Варшаві, під моїм вікном. Вона була ледь помітна, майже прозора… Я себе вмовила, що мені це здалося.

— Значить, вони будуть переслідувати нас усіх… — зітхнув Фелікс.

— Ти не обраний, Нео[19], — заявив Нет. — І зараз мене це трохи турбує.

— Ще один привід, щоб розгадати загадку цієї бази.

Вони спустилися на перший поверх. Фелікс увімкнув світло перед будинком, а Нет і Ніка визирали у вікна, що виходили на подвір’я. Порожньо. З усіх вікон було видно лише кущі. Їхні темні обриси були ледь помітні в слабкому світлі місяця, що пробивалося крізь низькі хмари.

Фелікс відкрив свій ящик. Хвилину в ньому копирсався, потім витягнув п’ять маленьких роботів на гусеницях.

— Це вартаки, тобто роботи-вартові, — пояснив він. — Потрібен Манфред.

Нет побіг нагору по ноутбук. Фелікс почекав, доки він повернеться, і запитав:

— Пам’ятаєте Проникатора, за допомогою якого ми намагалися відстежити духів на шкільному горищі? Це наступна версія. Манфреде? Можеш уловити їхню частоту?

— Так, готово.

Роботи зробили кілька кіл і вишикувалися в шеренгу. Вони відсалютували маніпуляторами на баштах з камерами. Це мало досить кумедний вигляд, але друзям було не до сміху.

— Це наша безпека? — з недовірою запитав Нет. — Вони наїдуть комусь на черевик і замастять його до смерті?

— Я сконструював їх для захисту, — сказав Фелікс. — Тобто… вони не зможуть нас захистити, але зчинять тривогу, коли щось трапиться. Коротше кажучи, Манфред нас повідомить.

— А якщо я знову втрачу зв’язок? — запитав Манфред.

— Тоді теж оголосиш тривогу.

Нет схилився над найближчим роботом і уважніше придивився до нього. Його довжина була не більшою за двадцять сантиметрів. Він мав вигляд, наче на шасі від моделі гусеничного трактора розмістився якийсь складний пристрій для астронавтів. Обидві гусениці могли самостійно нахилятися вперед і назад. Посередині вони були з’єднані товстим роликом. З нього стирчав вертикальний корпус, що нагадував шматок ринви, який закінчувався обертовою верхівкою камери. Спереду корпусу розміщувався шарнірний маніпулятор.

— Його легко перевернути, — Нет штовхнув вартака пальцем. Робот дійсно перекинувся, але всім корпусом одразу ж виконав переворот за допомогою гусениць, і тепер низ став верхом.

— Він також може підніматися сходами, — сказав Фелікс. — Допомагає собі маніпулятором. Водонепроникний, у розумних межах, і не буксує в піску. Чотири будуть зовні, один усередині. — Він підійшов до дверей і прочинив їх. Чотири роботи виїхали на подвір’я й одразу ж упали зі сходів. Однак швидко піднялись і вирушили на позиції. — Можемо йти спати, — повідомив Фелікс, зачиняючи двері.

— Максимум — лягти, — поправив його Нет. — А ось заснути буде проблематично.

Вони вирішили засвітити ліхтар перед будинком і піднялися на другий поверх.

— Думаю, це може вас зацікавити, — відгукнувся Манфред із ноутбука, що лежав на тумбочці Нета. Діти підійшли до нього й нахилилися. На екрані з’явилися на доріжці сліди черевиків з протекторами.

— Це можуть бути старі сліди, — буркнув Фелікс.

— Ні, — Ніка вказала вниз екрана. — Вони йдуть поверх слідів від коліщаток бабусиної валізи.

— Тоді це не привиди… — вирішив Фелікс. — Вони цілком матеріальні.

— Мене починає турбувати те, що тут немає зв’язку, — сказав Нет. — Якщо що, ми не зможемо викликати мисливців за привидами.

— Це не привиди, — нагадала Ніка.

Вони перезирнулися. Слабке світло нічника освітлювало їхні бліді обличчя, частина ж кімнати тонула в півтемряві. Нет заліз під ковдру.

— Я можу… спати у вас? — запитала Ніка.

— Чому ні? — Нет відсунувся до стіни. — У мене широке ліжко, помістимося.

Ніка почервоніла.

— Я мала на увазі… перенести сюди моє ліжко.

— Ну звичайно! Точно… — збентежився Нет.

Він зістрибнув на підлогу. З Феліксом вони пішли в кімнату Ніки і, оббиваючи стіни та косяки, перенесли її старе ліжко. Поставили біля стіни біля дверей. Потім перенесли тумбочку разом з лампою та сумкою.

Дівчина залізла під ковдру під акомпанемент писку і вереск пружин.

— Сорі, — сказала вона. — Ліжко дуже зручне, але коли повертаюся на інший бік, прокидаюся… Ви замкнули двері?

Хлопці подивилися на неї.

— Замкнули, — повідомив Манфред з ноутбука. — Я перевірив. Можете спати спокійно.

Фелікс і Нет лягли в ліжка.

— О ні! — вигукнув Фелікс за хвилину, скочивши з ліжка. Він почав перетрушувати свою сумку.

— Слухай-но, тримай себе в руках… — Нет сів. — Так можна й інфаркт дістати…

Фелікс не відповів. Він витягнув із сумки одяг і на самому дні знайшов картонну папку, потім сів на край ліжка і голосно видихнув.

— Плани бази в Стефані, — сказав він. — Ми забули про них.

— От же ж! — Нет похитав головою. — Це буде важко пояснити.

— Ну ми й барани! — повідомила Ніка.

Фелікс розкрив папку і відігнув металеву пластину, що утримувала пожовклі сторінки. Він узяв перший аркуш і розрівняв його. Нет і Ніка встали з ліжок і схилилися над старою сторінкою. Вона була списана схемами, що складалися з ліній і малюнків з німецькими написами.

— Уранці розглянемо на кухні, — Фелікс склав схему і засунув назад у папку.

— Може, й добре, що ми забули про них, — сказав Нет. — Ми б могли віддати їх фальшивим агентам.

Вони повернулися до ліжок і швидко поснули. Зовні дужчав вітер. Наближалися буря і шторм.

* * *

Коли вранці Нет і Ніка спустилися на перший поверх, Фелікс уже вкрив підлогу кухні розкладеними схемами. Їх було більше, ніж простору на підлозі, тому він перекладав їх і перестрибував, щось бурмочучи собі під ніс.

Нет і Ніка залізли на довгий кухонний стіл і стали на коліна над місцем, яке розглядав Фелікс.

— Ти тут що-небудь узагалі розумієш? — запитала за хвилину дівчина.

— Звичайно. Це абсолютно читабельний спосіб запису. Тут, наприклад, — Фелікс указав на найближчу до нього сторінку, — зображений один із фрагментів кільця.

— Це не схоже на кільце, — зауважила вона.

— А напис «верблюд» схожий на верблюда? — іронічно запитав Нет. — Це символ. Дай попрацювати фахівцям, жінко.

— Не думала, що багато років тому хтось зміг зробити щось настільки складне.

— Якби таким чином записати схему мікропроцесора “Pentium”, — сказав Фелікс, — можна було б такими сторінками викласти футбольне поле.

На вулиці було сіро й похмуро. Дощу не було, але все до нього йшло. Кущі, що оточували двір, танцювали на вітрі.

— Якби існувала та програма контролю погоди, то всі канікули світило б сонце, — сказав Нет.

— Холоднувато тут, — промовила Ніка, розтираючи плечі.

— Піч згасла, — відповів Нет, роблячи при цьому безневинний вираз обличчя. — Потрібно нарубати дров.

Ніка примружила очі.

— І хто ж це повинен зробити? — запитала вона.

— Вони самі себе не нарубають. Рівність, братерство, миття посуду. Пам’ятаєш? Ми живемо не в дев’ятнадцятому столітті.

Ніка фиркнула зі злістю, зіскочила зі столу і вийшла надвір, грюкнувши дверима. У будинок залетіло ревіння моря.

— Це одна велика схема, — сказав Фелікс, зовсім не звернувши уваги на суперечку друзів. — Бракує кількох аркушів, але схоже, що тут дійсно немає жодного джерела живлення.

З вулиці долинуло кілька глухих ударів сокири.

— Як думаєш, ми повинні запитати її про батьків? — прошепотів Нет. — Врешті-решт, ми ж не знаємо, що з ними сталося.

— Сама розповість, якщо захоче, — відповів Фелікс, не відриваючи погляду від сторінок.

Нет зітхнув і теж схилився над паперами.

— Може, це тільки маленький фрагмент схеми? Як гадаєш? — Нет вказав на зовнішню сторону папки. Там був напис німецькою. — Манфреде? Знаєш німецьку?

— Я знаю всі мови, — відповів Манфред з телефона в кишені Нета. — Якщо тільки знайду словник у мережі… Постійно зберігаю тільки словник польської та англійської. Харду, в якому я живу, вже чотири роки. Відтоді в чотири рази збільшився обсяг жорстких дисків. Може, пора виділити грошенят на апґрейд?

— Схема досить загальна, — Фелікс підняв одну зі сторінок і поклав на стіл біля Нета. — Подивися сюди: всі ці лінії входять у прямокутник з якоюсь німецькою назвою і позначаються одним кодом. Це може бути що завгодно.

— Тобто це означає, що нічого путнього ми звідси не дізнаємося?

— Типу того. Ми повинні передати це електрикам, у яких є списки цих кодових позначень. Вони прочісували цю базу два тижні.

Фелікс почав складати сторінки, а Нет зайнявся сортуванням мотлоху зі свого рюкзака.

— Знаєш, я б що-небудь з’їв, — сказав він за хвилину. Він глянув у бік вікна. — Гм… Схоже, ми повинні самі себе обслуговувати… Я тільки сподіваюся, вона не відрубала собі ногу.

— Я можу зробити яєчню, — сказав Фелікс. — Щойно розпалимо піч.

— Мені вже не вистачає бабусі Люсі. Тобі класно. Ти з нею весь час живеш.

— Я відчуваю докори сумління, що стільки років сприймав її як хатню робітницю. Вона готувала, ходила на закупи. Але ж бабусі не для цього…

У цю мить у дверях з’явилася втомлена Ніка. Без дров.

— Добре, — сказала вона покірно. — Митиму посуд.

* * *

Пляж зник майже повністю. Хвилі сягали підніжжя скелі. На місці, де ще вчора вони засмагали, зараз перекочувалися пінні гребені. Поміст блищав від бризок. Краплі води, принесені вітром, діставали аж до вершини сходів. Друзі відчували на губах солоний смак морської води.

Чергова, ще більша хвиля перелилася через поміст і з гуркотом розбилася об бетонне укріплення. Сходи й поміст затремтіли.

— Вау… — прошепотів Нет, але в шумі хвиль його ніхто не почув.

— І це ще не шторм, — сказав Фелікс. — У такі хвилини я думаю, що контроль погоди — зовсім непогана ідея.

Далі від берега хвилі набували гострої форми. Вітер старанно шліфував їхню поверхню, готуючи до атаки на берег. Найвищі з хвиль розбивалися каскадом білої піни. Рвані хмари рухалися так низько, що іноді здавалося — їх можна торкнутися рукою. Над горизонтом буря збирала енергію у вигляді синього клубка. До початку битви моря з сушею залишалася максимум година.

Коли їхні руки та обличчя стали мокрими, діти повернулися назад. У лісі вітер і шум були слабші. Вони зупинилися на роздоріжжі стежок, зустрівши мокрого Азора. Кіт подивився на друзів і втік по доріжці до будинку рибалки. Цією стежкою явно часто ходили. За літо вона заглибилася в лісовій підстилці і нагадувала початок маленького яру.

— Спробувати варто, — сказала Ніка, трохи подумавши.

— Тільки швидко, доки не полило, — Фелікс подивився на сіре небо, яким мчали хмари.

Вони заглибилися в ліс, що ставав густішим з кожним кроком. Між деревами сріблилися пучки моху.

— Перекачані карлики, — буркнув Нет, придивляючись до низьких, покручених сосен із товстими стовбурами.

— Мусять чинити опір штормам, — відповів Фелікс.

— Вони дуже старі, — Ніка поклала долоню на кору. — Вони не можуть вирости вище.

Щойно друзі вийшли з лісу, відчули сильний запах риби. Морський бриз наносив невидимі смуги на пологий схил. Нарешті позаду залишились останні дерева. На верхівці пагорба стояв кривий цегляний будинок, не більший, ніж чотири на чотири метри. Дах покривала червона черепиця, поросла зеленим мохом. Посередині двох стін, які вони бачили, коли йшли по стежці, було по одному маленькому віконцю з білими рамами. Двір був досить умовний. Біля витоптаної частині пагорба стояв маленький сарай, під ґратчастим навісом лежали великий старий човен та іржава броньована шафа, перероблена на коптильню. Трохи далі стирчав із трави кривий дерев’яний туалет із вирізаним на дверях сердечком. Поряд притулився дров’яний сарай з пеньком, у якому стирчала сокира. Під навісом стояли великий потертий диван, повернутий спинкою до моря, старий велосипед і кілька погнутих бочок, які були частиною огорожі, а також купа старого залізяччя, що огороджувало двір зліва.

— Мінімаліст, — сказав Нет. — Половину меблів тримає надворі.

Насправді це мало такий вигляд, немов хтось розібрав будинок, а вміст лишив на старих місцях.

Рибалка помітив непрошених гостей і швидко зайшов у дім, зачинивши за собою двері.

— Не надто він ввічливий, — Ніка непомітно потягла хлопців за рукава в бік будинку.

Вони сіли на кривій лавочці, що до половини занурилася в землю. З будинку були чути звуки нервового пересування предметів.

— Тут красиво, — сказала Ніка, показуючи хлопцям знаками, щоб вони не вставали.

Усередині будинку задзвеніли каструлі, потім зачовгали стільці.

— Чудове місце для пікніка, — знову голосно сказала Ніка, посилаючи друзям багатозначний погляд. — Нам потрібно частіше сюди приходити.

— Можна тут гриль робити, — додав Нет, обережно поглядаючи на двері будинку. — Щовечора.

— Співали б пісень.

— О так! — Нет вживався в роль. — Обов’язково потрібно показати цю красу всім нашим друзям. Усім тридцятьом!

— Обов’язково крикливій Дороті і її п’ятьом жахливим дітям. Їм точно тут сподобається.

— Може, вони візьмуть із собою того собаку, що весь час гавкає.

— І те радіо, від звуку якого мухи на льоту дохнуть.

— Подумайте тільки… — Нет театрально перевів подих. — Будемо сюди щодня приходити протягом місяця.

Двері будинку різко відчинились, і рибалка вийшов надвір. На ньому були ті самі калоші, товстий светр, вовняна шапка і штани невідомого кольору. Діти зіскочили з лавки, а рибалка кинув на них похмурий погляд.

— Чого треба? — спитав він.

— Кому? — Нет подивився через плече.

— Хочемо дізнатися, що тут сталося в сорок п’ятому, — повідомила Ніка.

— А потім підете?

— Хто? — знову дурнувато запитав Нет.

— Підемо і більше не повернемося, — запевнила його Ніка.

Рибалка зайшов у будинок, залишивши двері відчиненими. Схоже, в його випадку це означало запрошення. Ніка кивнула хлопцям, і вони разом зайшли всередину.

У будинку рибний сморід був майже нестерпним, тому діти задихали ротом. Стіни були пофарбовані в зелене. Попри невеликі розміри, важко було назвати будинок затишним. Посередині стояв стіл і один стілець. У кутку була стара крива шафа. Ще стояли вузьке ліжко з високими дерев’яними спинками, дерев’яна скриня, умивальник з маленькою шафою внизу і чавунна буржуйка. На шафці біля вмивальника була незвичайної конструкції електрична плита з кількома круглими ручками-дисками, але з однією тільки конфоркою, на якій булькала в каструлі юшка. Плиту, схоже, взагалі ніколи не мили. Похмурий образ доповнювала звисла зі стелі лампочка, абажур якої був зроблений з газети. У стіні з боку моря не було вікна.

Рибалка витяг із шафи під умивальником пляшку з червоною рідиною. Відкоркував її, налив у пом’ятий бляшаний кухоль і сів за стіл. Діти роззирнулися, але сісти більше було нікуди, якщо не брати до уваги ліжко. Тому вони чекали стоячи.

— Ви давно тут мешкаєте? — спробувала перервати мовчанку Ніка.

— Ми повинні були говорити про справу, а не про мене! — хрипко гаркнув він. Діти аж здригнулися. — Я небагато пам’ятаю. Молодим був.

— А що ви пам’ятаєте? — запитав Фелікс.

— Ніколи ні до того, ні після я не бачив стільки людей і машин в одному місці. Німці спочатку викорчували дерева й кущі. У величезних горщиках виставили їх у полі. Потім розкопали пагорб. Діра була величезною. Люди внизу були маленькі, немов мурашки. Рік установлювали арматуру, потім заливали бетоном. Звозили машини. Люди в комбінезонах заходили всередину. Я боявся приходити туди, щоб мене не помітили. Восени сорок четвертого вони все засипали землею. Дерева посадили назад. Ніхто б не дізнався, що там щось є.

Рибалка ковтнув з кухля.

— Вони привозили якесь велике обладнання? — запитав Фелікс, який доти мовчав. — Таке, яке могло виглядати як величезні електромагніти.

Рибалка похмуро глянув на нього.

— Я не бачив. Холодно було. Я рідко міг туди приходити. Та й молодий був, у таких справах не розбирався. — Він замислився на хвилину. — Був січень, сильно холодний січень. Уночі приїхало багато військових вантажівок. Дві тисячі німецьких солдатів, а то й більше. Було багато снігу, який відбивав світло місяця. Я бачив усе. Вантажівки паркувалися на майданчику і вздовж дороги. Солдатів висадили. Офіцери вишукували їх по четверо в шеренги на довгому відрізку дороги. Вони чогось чекали. Нарешті надійшла команда, і всі побігли в тунель. З автоматами в руках. Це тривало в них п’ятнадцять хвилин. Дві тисячі солдатів.

Попри ранній час, на вулиці ставало дедалі темніше. Однак господар не поспішав умикати світло.

— І що з тими солдатами? — запитала Ніка.

— Вони звідти так ніколи й не вийшли, — рибалка подивився на гостей. — Потім німці замурували тунель і засунули туди згорілий танк. Німці пішли, прийшли радянські. Вони не знайшли бази, не знали навіть, що вона там є. Ніхто з місцевих не сказав їм. Ми чекали американців, щоб їм розповісти. Тоді й почали відбуватися дивні речі.

— Які речі? — запитав Нет.

— Ви їх теж бачили…

Друзі відчули, як мурашки побігли по спинах.

— Ви маєте на увазі привидів у блакитному сяйві? — обережно запитала Ніка.

— Ті привиди — це лише початок. Досить заплющити очі, і вони зникають. — Рибалка випив уміст кухля до дна. За вікном блиснула перша блискавка. — Гірше те, що приходить після них…

Будинок рибалки затремтів від грому. Ніка відкрила рот для чергового запитання, коли рибалка встав і відчинив двері.

— Цього вистачить, — сказав він жорстким тоном. — Ідіть уже!

Діти слухняно вийшли на вулицю.

— Ви постійно їх бачите? — запитала не своїм голосом Ніка.

Рибалка подивився на неї якось дивно, ніжно і лагідно.

— Я бачу їх уже шістдесят років, — відповів він. — З тієї січневої ночі. Вони приходять раз на тиждень, іноді частіше. Знаю, вони ніде не дадуть мені спокою. Я просто заплющую очі.

Рибалка зачинив двері, і друзі зрозуміли: що б вони не робили, більшого від нього не матимуть. Вони спустилися стежкою, їх підганяв вітер і рибний сморід. Почався легкий дощик, який проникав під одяг.

— Просто… офігіти можна! — не втримався Нет. Його окуляри вкрилися дрібними крапельками. — Це лише початок! Я вже не можу спати, а це лише початок! Що буде після тих блакитних привидів? Вампіри?!

— Почекай день-два, і сам дізнаєшся, — порадив Фелікс.

— Як я можу чекати?! Вони ходять за ним шістдесят років! І що? Чувак навіть три речення сказати не може!

— Це не має стосунку…

— Я вже нічого не знаю, — простогнав Нет. — Не знаю, що має стосунок, а що ні. Я не готовий до такого…

— А хто захотів видалити есемеску? — безжально запитала Ніка, стягуючи щільніше комір джинсової куртки.

— І що б це змінило? — розхвилювався Нет. — Привиди лякали б нас і у Варшаві. Кожного окремо. Тому я вважаю за краще боятися в компанії.

Вітер посилювався. Поміст, найімовірніше, повністю був під водою, але ні в кого не було бажання це перевіряти.

— Уранці я бризнув трохи засобу для видалення іржі, — сказав Фелікс, коли вони вийшли з лісу. Він витягнув з кишені великий, почорнілий від старості ключ.

Вони швидко звернули до маяка, і Фелікс засунув ключ у замкову щілину. Механізм провернувся з тріском, але без опору, і двері зі скрипом відчинилися. Скрип старих завіс відбивався луною від стін. У темряві приміщення вони помітили гвинтові сходи. Маленькі віконця майже не пропускали світла. Діти обережно ввійшли й подивилися нагору. Гвинтові сходи зникали з поля зору через кілька сходинок.

Фелікс знайшов вимикач, але світло не загорілося. Друзі дістали навушні ліхтарики і в їхніх променях розглядали цегляні стіни з облупленою штукатуркою. Нет знайшов ящик із запобіжниками. Він був порожній, тільки дроти стирчали з неізольованими кінцями.

— Нічого не чіпай, — попросив Фелікс.

Він оцінив стан металевих східців, з одного боку закріплених у цегляній стіні, а з іншого — у стовпі. Хлопець став підніматися. Нет і Ніка пішли за ним. Акустика всередині маяка створювала такий шум, ніби тут проходила шкільна екскурсія. Нарешті вони опинилися в круглій скляній надбудові.

— Сто сходинок, — повідомив Нет.

Ослаблене в сталевих рамах скло дзеленчало на вітрі. Воно було таке брудне, що крізь нього ледь можна було розгледіти обриси навколишньої території. Проте великий прожектор, що піднімався з цоколя, мав такий вигляд, ніби його тільки-но вимкнули. Хтось для певності витягнув лампочку, але ребристе дзеркало виглядало як нове. Вони задерли голови і стали розглядати гострий дах, що увінчував будівлю. Вітер свистів у невидимих ​​щілинах.

Ніка поклала руку на ручку дверей, що вели на оглядовий майданчик.

— Ні! — вигукнув Фелікс, і дівчина підстрибнула. Фелікс притиснувся спиною до дверей і сказав: — Зараз.

Ніка обережно натиснула на ручку. Двері відчинились, і всередину залетіли вітер і запах моря. Якби не Фелікс, двері точно злетіли б із завіс.

— Твої знання з фізики стали в пригоді, — визнав Нет, перекрикуючи шум.

Вони вийшли на металевий майданчик, що оточував усю надбудову.

— Вау… — видихнула Ніка, але ніхто її не почув.

Друзі стали поруч, тримаючись за балюстраду, яка тремтіла від вітру. Дуло так сильно, що коли вони хотіли набрати повітря, доводилося відвертати голову.

Звідти був чудовий краєвид, хоча зараз навколишня територія зникала в темряві. Пошарпані вітром хмари, проносилися по небу. Над морем накопичувалася гігантська синьо-сіра стіна хмар з правого і лівого боків, зникаючи за обрієм. Сіра завіса дощу застеляла розбурхане море. За мить хмару пронизала блискавка, але грім тонув у шумі моря.

— Буде тут за кілька хвилин, — сказала Ніка, нахиляючись до друзів.

— Тут блискавка може вдарити в нас! — раптом крикнув Фелікс, стискаючи перила. — Спускаємося!

— Дивіться! — Ніка затримала їх, указуючи кудись праворуч.

Хлопці обернулися і з недовірою закліпали.

— Там база, так? — запитав Нет.

Фелікс кивнув, не в змозі відірвати очей від того, що відбувалося. Розшарпані хмари проносилися за кільканадцять метрів над землею, піднімалися, обминали пагорб і знов опускалися, минувши базу. Там діяла якась невидима сила, створюючи над базою купол безпечного простору. Хмари, здавалося, ковзали по ньому, немов по скляному ковпаку.

— Коли ми там були, то я помітила кілька великих електромагнітів, — сказала Ніка.

— Вони тільки створюють електромагнітне поле, — відповів Фелікс. — Воно не може відштовхувати хмари. Тут ідеться про гравітацію. Подивимося ще раз на плани і вирішимо. А зараз пора звідси йти, бо нас просто здує.

Вони повернулися всередину і насилу зачинили за собою двері. Волосся Ніки неймовірно розтріпалося. Вона спробувала дати йому лад, але нічого не вийшло.

— Твоя голова схожа на горб облізлого верблюда, — пожартував Нет, коли вони спускалися сходами.

— Дякую, — буркнула вона у відповідь. — Подивися на себе.

— У мене це постійний стан.

Вони вийшли надвір. Коли пройшли повз сарай, Ніка зупинилась і помітила нарубані дрова, складені на всю висоту стіни.

— Тут повно дров, — обурилася вона. — Ви підставили мене!

Нет зареготав, а Ніка ляснула його по спині, але потім теж розсміялася.

— Але ти митимеш посуд? — для певності уточнив Нет.

При стежці стояв один з вартаків і камерою спостерігав за ними. Він помахав їм маніпулятором.

— Поки вас не було, сталося щось дивне… — Голос Манфреда насилу пробивався з телефона з-під куртки Нета.

— Що ти… — почав Нет, але не закінчив речення.

Друзі застигли в заціпенінні. З килимка перед дверима виросло дерево. Діти одночасно задерли голови.

— Сосна, — сказав Нет, широко відкривши рот від подиву.

Вітер тріпав гілки тридцятирічної сосни. Через сюрреалізм ситуації друзі не одразу помітили, що дощ посилився. Прогримів грім, потім ще раз. Мокрі, вони дивилися на те, що не мало права існувати.

— Чому ти нас не покликав? — нарешті запитав Нет.

— Я намагався, але ви були поза зоною доступу, — відповів Манфред. Його ледь було чути. — Не розумію. На відкритому просторі діапазон покриття цієї антени…

— Коли це сталося? — перервав його Нет.

— Почалося відразу після того, як ви пішли. Це дерево… взагалі ще не найгірше.

— Як… не найгірше? — Нет протиснувся повз стовбур і відчинив двері. Він зазирнув усередину і повільно відступив. Потім подивився на Фелікса й Ніку, відкрив рот, закрив його, підняв брови і нарешті сказав: — Ви самі повинні це побачити.

Трійця друзів увійшла всередину, і вони насилу зачинили двері. У будинку шуміли джунглі. Підлогу вкривали трава, квіти, мох, по кутках причаїлися гриби. До стін ліпилися стовбури дерев, чиї крони густо вкривали стелю. Через тісноту породи перемішалися. Між гілок дуба протискалося бананове гроно, а зі стовбура верби стирчала гілка, на якій росли груші. Діти ледь упізнавали кухню. Яблуня разом із березою розкололи стіл. Люстра, що звисала з буйної рослинності, стала горщиком для плюща. На щастя, це не заважало їй світити. Дерева громадилися біля стін і меблів, залишаючи середину для чагарників, трави та меншої рослинності. У повітрі стояв інтенсивний запах зелені.

— Туве Янссон[20] зраділа б, — сказала Ніка.

— Але що тут сталося?! — вигукнув Нет.

— Пояснення цього явища просте, — відповів Фелікс, помітивши щось у траві. — Усі ці роки господарі сушили під стелею трави. Їхнє насіння сипалося між щілинами в підлозі. Також туди нападало багато насіння з яблук і всього того, що росте навколо. — Він нахилився і витягнув з трави відкорковану пляшку з залишками блакитної рідини. — А потім сюди приїхав Нет Білецький і, наводячи лад у своєму рюкзаку, поставив на край столу, під незачиненим вікном, супердобриво в погано закритій пляшці.

— Упс… — Нет підняв брови, знизав плечима і запитав: — ТМК?

— ТМК, — підтвердив Фелікс. — Теоретично Можлива Катастрофа існує не тільки в моїй голові. Власне, ти надав докази, що підтверджують цю теорію.

— Тут потрібен капітальний ремонт. Цікаво, а бюджет Інституту надзвичайних досліджень передбачає такого роду витрати?

— Гадаю, в нас великі проблеми, — Фелікс оглянув поламані дошки підлоги. — А власне, у мене проблеми, — він зірвав сливу, що стирчала між соснових гілок.

— Не їж цього! — застерегла його Ніка.

— Бутлер казав, що супердобриво не впливає на організми, складніші за комах.

— Не знаю, чи можемо ми довіряти тому, хто смажить картоплю на жирі зі свого волосся, — зауважив Нет.

 — Господи, припини! — попросила Ніка.

Хлопці витратили п’ять хвилин на очищення центральної частини кухні, щоб можна було вільніше пересуватися. Потім усі сіли за стіл їсти фрукти.

— До холодильника спробуємо пробитися, коли зголодніємо, — вирішив Фелікс.

Перед дверима холодильника росли волоський горіх і кілька тоненьких фруктових дерев. Ящик з інструментами Фелікса був обплетений лозою, а доступ до буфета закривали два ялівці і якась тропічна рослина, яку вони не змогли розпізнати.

Нет сів на корінь дуба і зірвав банан. Тим часом за вікном зовсім стемніло. Сяйнула блискавка, і одразу ж пролунав грім. Затріщало скло.

— Уже тут… — прошепотіла Ніка, підводячи погляд до стелі.

Хлопці не почули її слів, бо цієї миті затріщав увесь будинок. Вітер загув у печі з подвоєною силою. У вікна вдарив дощ, такий сильний, немов це був водоспад.

— Скільки може тривати така гроза? — Голос Нета звучав не надто впевнено.

— День або тиждень, — відповів Фелікс.

— Цікаво, що робить той рибалка в маленькому будиночку весь тиждень? Впадає в сплячку?

— Ти дитя постіндустріальної цивілізації, тобі в десять разів більше потрібно, — сказала Ніка. — Він же сидітиме весь тиждень і дивитиметься у вікно, і йому буде добре.

— Не знав, що ти знаєш такі складні слова… — Нет підвівся з дуба, підійшов до столу і відкрив ноутбук. — Хочете побачити, як усе це виросло? Є відео.

— Ні, дякую. Мені досить того, що я бачу результат. — Фелікс потягнувся до папки зі схемою бази (не пошкодженої раптовим буйством рослинності) і почав переглядати її вміст. Після чергової блискавки світло замиготіло.

— Якби ж Манфред міг підключитись і перевірити прогноз… — зітхнув Нет.

— Думаю, проблеми зі зв’язком через близькість бази, — сказав Фелікс. — Тут справді висока напруга електромагнітного поля, тому багато перешкод, — він витяг із рюкзака компас. Стрілка крутилася, немов млин.

— А не можна все це просто вимкнути? — запитав Нет.

— Уяви, що ти знайшов бомбу, заховану терористами, — сказав Фелікс. — Ти не знаєш, чи в неї механізм годинниковий, чи реагує на світло, чи на тепло, чи, може, на все разом. Вона може вибухнути, варто її лише потрусити, а може, навпаки, її потрібно трусити півгодини, щоб вона не вибухнула. У неї кілька дротів. Може, потрібно їх перерізати, щоб відключити запал, а може, навпаки, якщо їх перерізати, то заряд здетонує. А тепер усе це помнож на тисячу, і в тебе вийде база в Міло.

— Ти мене не заспокоїв, — повільно промовив Нет.

— Рибалка з часів війни бачить цих блакитних привидів і щось іще гірше, про що ми не маємо уявлення. Ти ж не хочеш решту життя зустрічатися в кімнаті з похмурим солдатом у кулі блакитного світла?

— Не хочу… — тихо зізнався Нет.

— Тому ми повинні розгадати загадку цієї бази. Гроза повинна щось активувати, якесь поле. Звідси така дивна поведінка хмар. Хотів би я зараз подивитися на кільце.

Нет похитав головою і запитав:

— Ти хочеш розповісти охоронцям, що, коли був там раніше, то забув парасольку? Вони не впустять нас. До того ж, я вважаю за краще залишитися тут.

— Охоронці нас не повинні побачити. Вони одразу зателефонують моєму батькові. А пам’ятаєте ліфт на базі в Стефані? — Фелікс потер підборіддя. — Думаю, що на цю базу теж є таємний вхід.

— Погода не сприяє його пошукам, — зауважила Ніка.

— Знаю… Відправимо робота і спробуємо пробратися всередину через головний вхід.

— Але ж немає зв’язку, — нагадав Нет.

— Карта ноутбука занадто слабка. — Фелікс устав, відкрив свій ящик і кілька секунд там копирсався. Він поклав на стіл дистанційне керування з висунутою антеною, двома джойстиками, кількома перемикачами й екраном. — А ось у цього достатня потужність.

— Думаєш, такий маленький робот, як вартак, доїде туди в таку погоду? — запитав Нет.

— Точно доїхав би. Але це було б задовго, — Фелікс таємниче всміхнувся і витягнув із шухляди металеву коробочку, що формою нагадувала цеглину, хоча значно легшу, з кількома гумовими коліщатками і заглибиною на поверхні.

— А це що? — здивувався Нет.

— Центральний модуль, — пояснив Фелікс.

— Не розумію.

— Я дійшов висновку, що універсального робота не існує, — Фелікс крутив у руках алюмінієву цеглину. — Мене надихнули модульні роботи Мортена. Після очищення пам’яті вони потрапили в сховище Інституту, але в мене був час до них придивитися. Вони дуже складні, я не зміг би зробити щось таке в моїй підвальній майстерні. Вони були навіть занадто складні, а з’єднання елементів пропускало воду.

— Завдяки цьому ми й вижили, — втрутилася Ніка. — Але що в них спільного з цією бляшанкою?

— То центральний модуль робота нової генерації. Я назвав його… Компактер. Усередині в нього двигун і приймач дистанційного керування. Ці чорні коліщатка — водонепроникні роз’єми.

Нет і Ніка придивилися до одного з роз’ємів. Усередині товстої прокладки діаметром кілька сантиметрів було металеве кільце з електричними контактами і нарізними кінцями провідної осі. Фелікс витягнув із шухляди кілька наступних предметів, що мали не менш дивний вигляд. У кожного з них був хоча б один круглий роз’єм.

— Усі роз’єми підходять один до одного, — пояснював Фелікс, — тому з частин можна створити будь-яку конфігурацію. — Він підняв щось, схоже на половину металевої цеглини, і приєднав його до задньої частини центрального модуля. — Це акумулятор, обов’язковий елемент.

За кілька хвилин він причепив з боку робота чотири куби з великими амортизованими колесами, спереду — щось схоже на великий бампер із фарами, зверху — обертову башточку з камерою, а на ній — антену. Не минуло й півхвилини, як на столі стояв транспорт, схожий на броньований болід «Формули-1», схрещений з позашляховиком і ще кількома іншими, не зовсім зрозумілими предметами.

— Ні фіга собі! — вигукнув Нет. — Відпадно!

— Замість коліс можна приєднати баласт і гребний гвинт. Тоді робот стане підводним. Можна також причепити пропелер, щоб літав. За такого вітру, як зараз, політ — не найкраще рішення, тому нам потрібно, щоб він їхав.

— Ти сам його зробив? — здивовано запитала Ніка.

— Сам, але це тільки прототип. Я планую і далі над ним працювати. Це має бути перший реально універсальний робот, його тільки потрібно буде скласти перед використанням. Елементи можна зібрати і в більшу конструкцію.

— Ну, чувак, — із захопленням похитав головою Нет, — ти геній! Профі! Як закінчимо зі служуками, почнемо писати операційку для Компактера. Це буде абсолютний хіт на ринку… чогось там. Придасться в освоєнні інших планет.

— Я не хотіла би псувати цю піднесену атмосферу, — відгукнулася Ніка, — але як ви хочете проїхати чимось таким повз охоронця?

— Є одна ідея, — Фелікс знову загадково всміхнувся.

— Ти вже зібрав йойобота? — запитав Нет. — Якщо охоронцеві такий свисток свисне біля вуха, буде тільки гірше.

Фелікс знову поліз у ящик і витяг із нього чорну коробочку. Відкрив її, і Ніка відсахнулася, зморщивши носа.

— Кібермуха… — прошепотів з благоговінням Нет. — Повернення легенди…

— Я вициганив у тата другу муху, — пояснив Фелікс. — Цю я повинен повернути. Одна кібермуха коштує стільки, скільки комплект для домашнього кінозалу разом з телевізором і кріслами.

— Тоді ми повинні стежити за павутинням…

Фелікс перевірив, чи працює кібермуха, вона зробила кілька пробних кіл по кухні. Потім він натиснув на перемикач на дистанційному управлінні, і в бампері Компактера піднялася маленька кришка. Він поклав муху всередину і опустив кришку.

— План простий, — сказав він. — Компактер доїжджає до початку тунелю, я перемкну керування на кібермуху, і вона залетить усередину. Передавач Компактера може працювати як підсилювач. Уловлюватиме сигнал. Завдяки цьому ми не втратимо зв’язок з мухою всередині бази.

— У теорії все начебто добре, — зазначив Нет. — Але… ТМК…

За вікном блимнуло, і від грому будинок затрусився, немов поруч вибухнула бомба. Друзі мимоволі пригнулись. Вони відчули, як волосся на голові раптово наелектризувалося.

— Влучила в маяк, — сказав Фелікс.

— Важка буде нічка, — сказала Ніка.

— Думаєте, що… — почав Нет, — той привид…

— Раніше між появою був інтервал у кілька днів, — відповів Фелікс, але не надто впевнено. — Ну, почнімо…

Він поставив робота на підлогу. Ніка відчинила двері, і Фелікс направив Компактера за поріг. Робот зістрибнув зі сходинок та м’яко впав у багнюку біля сосни. Ніка замкнула двері.

Компактер забуксував у грязюці, здав назад й рушив звивистою дорогою.

— Я отримую сигнал, — порадував їх Манфред. — Це як та комп’ютерна гра, яку…

— …яку ти видалив, — похмуро закінчив Нет.

— Тільки якщо він упаде в яму, доведеться йти й витягати його, — буркнув Фелікс, зосереджуючись на керуванні. — У житті немає функції «скасувати».

За його спиною Нет і Ніка вдивлялися в екран дистанційного керування. За хвилину та сама картинка з’явилася на екрані ноутбука. У світлі фар крізь дощ можна було розгледіти небагато. Фелікс повинен був постійно пригальмовувати, щоб не збитися з дороги. З висоти в кілька сантиметрів дорога мала абсолютно інакший вигляд. Після третього віражу машину підкинуло так, що Фелікс сповільнився і далі тягнувся зі швидкістю, з якою йде людина. Незважаючи на великі колеса з глибокими протекторами, двічі Компактер мало не застряг. Нарешті він звернув на бічну широку дорогу, що вела до бази. Фари погасли, щоб не привернути уваги охоронця біля воріт.

— Втрачаю сигнал… — зауважив Фелікс. За вікном знову блимнула блискавка, і картинку на екрані замінило мерехтіння. Ніщо не допомагало відрегулювати частоту.

— Може, в нього вдарила блискавка, — вирішив Нет.

— Щось трапилося, — відгукнувся Манфред. — Я втрачаю зв’язок із роботами перед будинком.

Ніка підійшла до вікна, розсунула штори і визирнула.

— Нічого не бачу…

Блискавки кожні кілька секунд розтинали небо. У черговому спалахові їй здалося, що в струменях дощу вона бачить щось дивне в самому кінці дороги. Вона примружилась, але нічого не розгледіла. Ніка хотіла ввімкнути світло над дверима, але злякалася, що дійсно побачить. І раптом відчула: скоро щось трапиться. Це відчуття було таким сильним, що переросло у впевненість. Щось погане неминуче має статись, і цей час швидко наближався. Однак Ніка не сказала про це, бо не знала, як описати навислу над ними загрозу і як вони могли б її уникнути. Вона вирішила почекати.

Картинка на екрані повернулася. Фелікс використовував її, щоб подолати останній поворот, який відділяв Компактера від воріт. Ніка відійшла від вікна і схилилася над хлопцями. У будці не було охоронця, проте була камера, що стежила за останніми метрами перед воротами.

— Камера може побачити інфрачервоні фари, — сказав Фелікс.

— Які інфрачервоні фари? — здивувався Нет.

— Приладу нічного бачення теж потрібне світло, тільки інфрачервоне. — Фелікс доторкнувся до перемикача, і картинка стала чорною, за винятком кількох точок, що миготіли між деревами. — Їдьмо на тепло лампочок.

Він штовхнув джойстик, але було невідомо, чи рушив Компактер. Лише за хвилину з’явилися світліші ворота. На щастя, робот був низьким і протиснувся під ними. Ще один поворот, і вони побачили яскраво освітлену будку охоронця перед входом в тунель. Охоронець дивився телевізор, не цікавлячись тим, що відбувається на моніторі поруч.

Мірою наближення до бази картинка на обох екранах дедалі більше сніжила. Нарешті Фелікс зупинив робота.

— Якщо він поїде далі, втратимо зв’язок і не буде можливості повернути його, — сказав він. — Але це трохи далеко, щоб запустити кібермуху.

— Досить буде легкого пориву вітру, і домашній кінотеатр полетить до біса, — погодився Нет.

— Треба під’їхати ближче…

Вони визирнули у вікно, за яким стікала вода. Виходити на вулицю в таку погоду, з усвідомленням теоретичної можливості зіткнутися з привидом солдата не здавалося гарною ідеєю.

— Який план? — обережно запитав Нет.

Вони подивилися на екран. При кожному спалаху блискавок за вікном картинка на мить зникала. Фелікс перемкнув частоту, і картинка на екрані змінилася. Кібермуха дивилася в щілину під кришкою. Картинка з її камери була кращої якості.

— Піднімемось на другий поверх, — сказав нарешті Фелікс. — Може, зв’язок буде кращим.

Хлопці з дистанційним керуванням піднялися нагору, а Ніка підійшла до вікна. Злива била по калюжах, створюючи враження руху. У світлі чергової блискавки їй знову здалося, ніби вона щось побачила, але коли протерла запітніле від дихання скло, дорога знов була порожня.

— Манфреде, — звернулася вона до ноутбука на столі. — Ти нічого не бачиш на дорозі?

— Нічого. За будинком теж. Не знаю, як за сараєм, там немає роботів.

— А може бути так, що я щось бачу, а роботи ні?

— Тоді це буде називатися привидом.

Ніка наморщила брови та відійшла од вікна. Вона зайнялася розпалюванням печі. Дівчина вирішила спочатку спалити викорчуваний чагарник. Угорі лунала розмова Фелікса і Нета. Будинок тріщав від ударів вітру і росту дерев. Передчуття, що скоро щось трапиться, посилювалось.

— Хіба що ти маєш на увазі екстрасенсорне сприйняття, — раптово відгукнувся Манфред.

Ніка відчула холодок на спині.

— Ти знаєш щось про це? — запитала вона.

— Я міг би надати тобі більше даних, якби підключився до інтернету, але… знаєш, щось таке існує.

Дівчина подивилась у бік вікна, але не змогла змусити себе знову визирнути надвір. Вона очистила територію біля печі, щоб випадково не спровокувати пожежу. Ніка присіла перед вогнищем і запалила суху траву. Трава одразу ж зайнялася, наповнюючи кухню ароматним димом, який за мить зник у димоході. Потім Ніка зачинила чавунну заслінку і встала.

Хлопці спустилися на кухню.

— Там ще гірше, — повідомив Фелікс. — Ризикнемо. Сподіваюся, на неї не впаде велика крапля.

Ніка вирішила, що розповість їм про свої передчуття, але хлопці були надто зайняті місією Компактера. Вони сіли за стіл. Фелікс почекав, доки всім буде видно маленький екран, та рушив джойстик. Кібермуха виконала різкий старт і поворот на вітрі. Вона пролетіла біля буди охоронця, який не зводив погляду з телевізора, й залетіла в тунель. Фелікс опустив муху на підлогу, перемкнув частоту й направив Компактер у густі зарості. Потім знову запустив муху, направивши вглиб тунелю.

— Що там? — Нет указав на кут екрана, де вони знову побачили картинку з камери мухи. — Це випадково не ящик із тим роєм міні-роботів?

— Вони забули його забрати, — сказав Фелікс. — Міні-роботи могли б стати нам у пригоді.

Муха літала легкими зиґзаґами всередині тунелю. Картинка все більше сніжила.

Ніка встала й подивилась у вікно.

— Дивіться! — крикнув Фелікс, указуючи на екран. — Кільце працює.

Усередині обладнання проскакували іскри, а між ними було щось… Муха впала на підлогу, і картинку заповнило снігове тло.

Ніка все ще стояла біля вікна.

— Зламалася? — Нет спробував щось розгледіти крізь мурашки на екрані ноутбука.

— З нею нічого не сталося, — Фелікс ковтнув слину. — Сподіваюся… Це, швидше за все, раптовий стрибок перешкод.

Він спробував поворушити антену, щоб зловити контакт. Нет допомагав, прикладаючи до антени металеву викрутку, але це тільки погіршувало справу.

Ніка повільно відійшла від вікна. Вона повернулась і побачила Азора. Кіт сидів перед піччю, на місці, де трава закривала люк у підвал, і вилизував лапу. Дівчина придивилася до нього. Потім кинулася до куртки й надягла її.

— Ми повинні спуститися в підвал, — сказала вона тихо.

Хлопці з подивом подивилися на неї. У Ніки був дивний вигляд, ніби її думки десь далеко.

— Вони були там весь час.

— Господи, облиш, — попросив Нет. — Тут і так достатньо страшно.

— Ми не бачимо їх, але вони там. Стоять перед будинком.

— Ти жартуєш, правда? — невпевнено запитав Нет і дещо зблід.

— Думаю, в нас є три хвилини, щоб утекти.

— Хто стоїть перед будинком? — Фелікс виглянув у вікно. — Нікого там немає.

— Їх не видно, — Ніка немов прокинулась і похитала головою, — але вони там. І не тільки вони.

— Звідки ти знаєш?

— Просто знаю. Передчуття, вібрація сили, називай як хочеш.

Фелікс довгу хвилину дивився на дівчину, після чого без зайвих слів почав складати в рюкзак найнеобхідніше.

— Це що, заразне? — Нет спостерігав за другом з недовірою. — Ви з глузду з’їхали? Може, краще забарикадувати двері, забити дошками вікна, а потім телепатично викликати допомогу під ковдрою. Спуск у темний підвал…

— Збирай речі, — спокійно промовив Фелікс. — У найкращому випадку розпакуєш потім.

Нет ошелешено дивився на друзів. Потім безпорадно оглянув кухню і пішов по рюкзак і куртку. Фелікс замотав розібраного йойобота в целофановий пакет і кинув у рюкзак. Туди ж він сховав ще кілька речей і надягнув куртку. У цей момент у кухню повернувся Нет. Він не був упевнений, що треба спускатися в підвал, але водночас досить переляканий, щоб не залишатися тут самому.

— У підвалі є тунель, який веде до маяка, — дивним голосом промовила Ніка. — Дістанемося туди і подумаємо, що далі.

Фелікс розгріб траву, підняв люк у підлозі й шумно видихнув. Перед очима друзів постав похмурий спуск. Ледь виднілися перші сходинки.

— Але ти не знаєш, що там? — запитав Нет.

— Довіртесь мені, — драматичним тоном сказала Ніка. — Там менш страшно, ніж те, що почне відбуватися за дві хвилини в цьому будинку…

 — Я волію, щоб ти використовувала більш позитивні переконання, — зауважив Нет.

Фелікс зітхнув і став спускатися сходами в морок. Нет і Ніка бачили світло його ліхтарика, що освітлював підвал.

— Можете спускатися, — сказав він нарешті. — Підвал як підвал.

Нет допоміг спуститися Ніці, потім спустився сам. Він зачинив люк, відтинаючи світло, що доходило з кухні.

— Я залишив там книжку, — згадав Фелікс.

— Тут є коридор, — повідомила Ніка.

Між стелажами в підвалі була велика щілина, за якою темніла холодна і волога яма. Після дальшого огляду друзі помітили бетонну арку, що створювала вузький коридор. Ніка першою ввійшла в нього.

— Шварценеґґер би тут не протиснувся, — зауважив Нет.

Діти йшли повільно, торкаючись плечима вологих стін, доки дісталися до круглого приміщення без дверей.

— Це, схоже, підземна частина маяка, — оцінила Ніка.

— Економимо батарейки, — сказав Фелікс, вимикаючи ліхтарик. — Невідомо, скільки часу ми тут проведемо.

Ніка теж вимкнула ліхтарик. Залишився тільки ліхтарик Нета. З глибини коридору до них долинав шум важких кроків. Хтось ходив по кухні.

— Було б непогано, — відгукнувся Нет, — придумати, що будемо робити далі.

Фелікс уважно оглянув усі стіни, обстукати їх, вслухаючись у глухий звук. Потім подивився на Нета.

— Ти колись питав, навіщо я завжди ношу з собою стільки непотрібних речей…

Він витягнув з рюкзака набір суперінструментів і почав бити в стіну. Тонкий і крихкий шар штукатурки став осипатися, відкриваючи цеглини. Фелікс прибрав решту штукатурки. Стіна в цьому місці була цегляною, складеною без цементу. Між цеглинами відчувався протяг.

— Ч-ш… — Нет приклав палець до губ.

З тунелю, яким вони щойно прийшли, почувся скрип. З’явилося світло.

— Вони знайшли люк, — пошепки сказав Фелікс.

— Але хто це? — простогнав Нет. — Хто вони?

— Може, поталанить нам про це не знати. Штовхайте.

Три пари рук уперлися в цеглину. Вона захиталася, але не випала.

— Сильніше!

Стіна з гуркотом несподівано поступилася. Фелікс, Нет і Ніка вивалилися на купу цегли.

— Ай! — Нет масажував коліно, але нагадав собі, що в них критична ситуація, і підвівся.

Ніка і Фелікс теж стали на ноги, обтрушуючись і охаючи. Тунель, у якому вони опинилися, був ширшим. Промінь ліхтарика сягав його кінця. Тут були відчинені металеві двері, але вони не змогли їх за собою зачинити.

— Схоже, цей тунель веде до бази, — сказав Фелікс.

— Але там не було жодного додаткового виходу, — згадала Ніка.

— Так було і в Стефані. Він захований. Ходімо. Кожен тунель кудись веде.

Вони ввімкнули всі ліхтарики і швидким кроком рушили вперед. Ніка йшла першою, а Нет замикав їхній загін. За кілька метрів Нет озирнувся і помітив блакитні фігури в підземеллі маяка.

— Швидше, пліз. — Благав він.

Вони побігли. Промчали кілька поворотів.

— Стоп! — раптом крикнула Ніка, зупиняючись.

— Що? — запитав Фелікс.

— Ось! — Дівчина тремтливим пальцем вказала на підлогу біля своїх ніг. Вона стояла майже на краю чорної ями. Тунель закінчувався через кілька метрів прямовисною стіною. — Я більше ніколи не бігатиму в темряві…

Друзі стали на коліна, заглядаючи в яму. Отвір був круглим, близько метра в діаметрі. На стінках на рівній відстані виступали опори, до яких нічого не кріпилося.

— Я бачу дно, — сказав Фелікс. — Схоже, тут мав бути ліфт, але вони не встигли його встановити. Цими скобами можна спуститися.

— Тоді скористаймося ними, — наполягав Нет, нервово роззираючись. — Повертаймося до щурів. Я віддаю перевагу щурам, ніж цьому… чомусь.

— Добре, я йду першим, — Фелікс поставив ногу на скобу і зробив перший крок. — Будьте уважні, вони слизькі.

Вони швидко спустилися, не рахуючи скоб, але їх явно було понад сто. Нарешті Фелікс опинився на твердій землі, обернувся й помітив черговий коридор, який закінчувався сталевими дверима. Він підійшов та потягнувся до ручки. У цей момент пролунав зойк Нета. Фелікс озирнувся. Ніка якраз зістрибувала з останньої скоби. Вона подивилася вгору і швидко відступила. Відблиски блакитного світла падали на дно шахти. За мить зверху звалився Нет, швидко підвівся й підбіг до друзів.

— Ви це бачили?! — вигукнув він, тримаючись за груди, немов у нього боліло серце. — Щось схилилося над краєм шахти… Господи! Це було просто… — Він розвів руки, не в змозі висловити те, що побачив.

— Воно йде за нами… — Ніка показала на щось, що освітлювало дно шахти.

Друзі без зайвих міркувань натиснули на ручку і штовхнули двері.

¹⁹ Нео — головний герой фільму «Матриця». (Прим. ред.)

²⁰ Туве Янссон описала подібну ситуацію в книжці про мумі-тролів «Капелюх Чарівника». Це найкращий доказ того, що таке може трапитися. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Вони стояли на бетонній підлозі бази. Увімкнені були лише кілька слабких ламп, що давали стільки світла, щоб не спіткнутись об дроти. Кільце працювало. Усередині проскакували блакитні іскри, а навколо світився туман. Повітря наповнювало низьке гудіння, схоже на те, що зазвичай чутно біля великих трансформаторів.

— Тут не було ніяких дверей, — сказав Фелікс, тримаючись за дверну ручку. — Хтось би помітив.

Він відвернувся й зачинив двері, які з іншого боку виглядали як ще один електрощиток. Може, це й був електрощиток, бо до нього тяглося кілька кабелів.

— Схоже, привид не проходить крізь матерію, — сказав Фелікс. — Який вигляд він мав?

— Безформний. — Нет стурбовано поглянув на імпровізоване блокування дверей. — Ви бачили коли-небудь амебу? Цей Безформний був трохи як той солдат, але водночас і… як амеба. І він світився. Не пам’ятаю конкретніше…

— Як щось одночасно може бути схожим на солдата і на амебу?

— Я бачив його якусь частку секунди. — Нет тремтливою рукою витер піт із чола. — Потім заплющив очі й зістрибнув.

— Дуже розумно… — буркнула Ніка.

— Ну а що? — Нет знизав плечима. — Якби ти це побачила, теж зістрибнула б. Та й було низько…

— Нам нічого не залишається, — сказав Фелікс, — крім як іти до охоронця і про все йому розповісти.

— Тепер точно закінчиться наш відпочинок біля моря, — буркнув Нет.

— Він закінчився п’ятнадцять хвилин тому, — похмуро відповів Фелікс. — Стежте за цими дверима. Не чіпайте нічого; тут повно обладнання під високою напругою.

Він рушив у бік виходу з бункера, сподіваючись знайти по дорозі кібермуху.

Ніка і Нет не спускали очей із зачинених дверей, але нічого не вказувало на те, що Безформний намагався їх подолати.

— Може, він заходить з іншого боку? — вирішила дівчина. — Повертається тим коридором?

— Він рухався не дуже швидко, — Нет здригнувся лише від згадки. — Це потребуватиме трохи часу. Хотів би я думати, що він розвіявся, як ті привиди.

— Я б не розраховувала на це, — Ніка похитала головою. — Гроза, здається, надає йому сил.

— Охоронець зараз викличе підтримку, і все буде окей.

Вони роззиралися навколо в слабкому світлі ламп і нерегулярному миготінні кільця. Його обшивкою з тріском пробігали іскри. Більша частина обладнання, яке вони бачили останнього разу, зникла.

Погляд Нета впав на ящик із міні-роботами. Хлопець підійшов до нього і відкрив кришку.

— Краще не… — почала Ніка.

— Тільки спробую… — Нет опустився на коліна і засунув руку в ящик. Кілька міні-роботів просочилося крізь пальці. Він підвівся, подивився на сріблясту валізку, що лежала на довгому столі з консоллю керування роєм, і усміхнувся. Потім відчинив валізку й увімкнув панель.

— Не займай, — попросила дівчина невпевнено, але за секунду вже заглядала йому через плече. — Зможеш їх запустити?

— Код шестизначний, — буркнув Нет, дивлячись на екран. — Місяць угадувати…

— А твої математичні здібності? — усміхнулася вона з легкою іронією.

— Тут нема чого вираховувати. Потрібно знати код. Три помилкові спроби, і він узагалі може заблокуватися. — Нет уважно розглядав конструкцію консолі, потім підняв клавіатуру й заглянув усередину.

— У ноутбук Ефтіпі ти вдерся за кілька секунд.

Ніка сіла за довгий стіл і почала махати ногами у важких мартенсах.

— Тут маємо справу з апаратною безпекою. Бачиш оцю чорну коробочку? — Нет показав на маленький елемент усередині валізки. — Там чип із кодом. Щоб запустити все інше, потрібно пройти через цю коробочку. Щоб щось зробити з ним без коду, потрібно трохи інструментів і трохи часу. Але ні того, ні другого в нас немає.

Діти здригнулися, почувши удар об велику металеву поверхню. Ніка зіскочила на підлогу й присунулася до Нета. Вони дивилися на приховані двері, але ті були зачинені. Знову пролунали удари і звук тертя металу об метал. Акустика купола унеможливлювала локалізацію джерела звуку. Дівчина взяла Нета за руку. Щось почалося дряпатися в тунелі, по якому пішов Фелікс.

— Можете сюди підійти? — пролунав голос із тунелю. — Він надто важкий.

Вони зазирнули в широкий тунель, що вів до виходу. З іншого його кінця згорблений Фелікс щось тягнув. Вони підбігли до нього. Тунель закінчувався великими металевими воротами, замкненими на засув.

— Ти нас перелякав, — дорікнув Нет.

— Я мусив їх зачинити, — пояснив захеканий Фелікс, головою вказуючи на ворота. — Допоможіть мені з ним.

Ніка і Нет тільки зараз помітили, що їхній друг тягне підлогою, й оніміли. Це був охоронець, схоже, непритомний.

— Непогано ти все владнав, — сказав Нет.

— Думаю, він спить, — пояснив Фелікс. — Коли я торкнувся його, він просто впав зі стільця.

— Ти перелякав його до смерті.

— Досить жартувати. Хтось або щось оглушило його. Тягнемо його на світло.

Спільними зусиллями вони перетягли чоловіка всередину купола і поклали біля стіни. Ніка підклала йому під голову якісь ганчірки й перевірила пульс.

— Схоже, з ним нічого страшного, — сказала вона.

— Коли прийде допомога? — запитав Нет.

Фелікс серйозно подивився на нього.

— Вона не прийде. Радіостанція знищена. Завтра о восьмій прийде інший охоронець.

— За дев’ять годин! — вигукнув Нет. — А до цього часу… Може, підемо в містечко? Туди всього лише п’ять кілометрів…

— Те, що оглушило охоронця і зламало радіостанцію, причаїлося десь у темряві.

— Чи воно вже тут… — повільно додала Ніка.

Вони відчули, як мурашки побігли по спині, і стали роззиратись. На базі було повно похмурих закутків. У тремтливому світлі кільця тіні від обладнання ворушилися.

— Ти відчуваєш… вібрацію сили? — Нет ковтнув слину.

— Зараз я нічого не відчуваю.

— То відчуваєш, то ні? Ти не можеш це якось… вирахувати?

— Це так, як зі смаком м’ятного морозива. Або є, або немає.

— Ти знайшов кібермуху? — запитав Нет у Фелікса.

— Так, але вона занадто повільна, щоб за її допомогою перевірити всю базу, — відповів він, немов прочитавши його думки.

— А йойобот?

— Усе ще розібраний… — Погляд Фелікса впав на відкритий ящик з міні-роботами. — А можливо…

— Я пробував його запустити, — швидко пояснив Нет. — Але там код. Шестизначний.

— Повинен бути якийсь спосіб, — сказала Ніка.

— Я не можу добре думати, коли так боюся… — Нет насупив брови. — Шестизначний код… блокує комп’ютерне керування… але це означає… — Нет раптом вирівнявся, — що код захищає тільки консоль, а не самих міні-роботів.

— І що це змінює? — запитала Ніка. — Дистанційним керуванням Фелікса не вийде…

— Це змінює багато що! — Нет відкрив ноутбук. — Манфреде?

— О! Нові декорації. — Камера нагорі екрану обернулася. — Добре ти до мене ставишся! Уяви, що в тебе є перемикач на потилиці. Твої друзі вмикають тебе тільки тоді, коли їм щось від тебе потрібно. Твоє життя — немов кадри з фільму. Клац! Сидиш за столом і говориш про погоду. Клац! Їдеш у машині. Клац! Пляж. Клац! Підземна німецька база…

— Але я ж ношу телефон із камерою! — перервав його Нет. — Ти все бачиш!

— Бачив би, якби ти не вимкнув комп’ютер.

— Вимкнув? — Нет почухав потилицю. — Вибач… я поспіхом збирався…

— Припиніть, — попросила Ніка. — У нас немає на це часу.

Нет кількома словами пояснив Манфредові свою ідею.

— Я повинен інсталюватися в рій міні-роботів? — здивувався Манфред. — У ці маленькі кульки? Це жахливо!

— Чому? Що в цьому жахливого?

— Як це?! Пересади свій мозок у корову, і тоді поговоримо.

— Подивися туди. — Ніка показала Манфреду охоронця на землі. — Ми тут, бо тікали від Безформного. Ми навіть не знаємо, що воно таке. Ніхто не знає, що ми тут, допомога не прийде. Ми повинні знати, чи безпечно нам перебувати всередині.

Хвилину було тихо, якщо не брати до уваги всюдисущого і невпинного гудіння.

— О’кей! — відповів незабаром Манфред. — Спробуймо… копіювання триватиме кілька хвилин.

За три хвилини кульки сіпнулися, немов усередині ящика хтось чхнув. Рій вистрілив угору й розлетівся в безладі на всі боки. Міні-роботи закружляли навколо, вдаряючись у металевий корпус обладнання.

— Чш… маленькі… — відгукнувся знайомий голос Манфреда, але зараз він лунав звідусіль.

Рій набув щільнішої форми. Хвилину кульки перемішувались і хвилювалися, доки на підлозі «стала» кострубата, немов виконана рукою дитини, фігура троля.

— Що за неймовірні можливості! — Манфред підняв свою нову долоню. Одна рука була явно менша за другу. — Можу вдарити тебе у вухо!

— Тільки спробуй! — Нет погрозив пальцем.

— Я можу літати, можу бігати! У мене є… тіло! — фігура зависла в повітрі у формі Супермена, який летів.

У цей момент один із міні-роботів упав із кінця руки і гепнувся на підлогу.

— Чорт! — вилаявся Манфред, і Супермен витріщився на кульку, що лежала на підлозі. — У мене була адреса однієї знайомої програми…

— Технологія недосконала… — пояснив Фелікс.

— Потрібно якось безпечно розташувати пам’ять. Це не так легко, коли стільки маленьких елементів. Кожен бачить, чує, говорить. Кожен пам’ятає тільки крихту…

— Перевір усі закутки бази, — попросив Манфреда Нет. — Потім будеш жалітися.

— Уже роблю! — Супермен вирушив і одразу ж головою влучив у бетонний постамент трансформатора. — Добре… — буркнув він, збираючись (у прямому розумінні) з підлоги. — Потрібно буде відпрацювати цей маневр.

Кульки безладним роєм полетіли вглиб бази. Кожні кілька секунд якась стикалася з перешкодою.

— У центрі керування були комп’ютери. — Фелікс указав на ряд темних вікон над тунелем. — Може, там щось залишилося, що допоможе нам викликати допомогу.

— Сумніваюся, — припустив Нет. — Вони все звідти забрали. Але перевірити варто.

— А я подивлюся, що з охоронцем, — промовила Ніка.

Хлопці піднялися сходами в центр керування й увімкнули світло. Комп’ютерів тут не було, як і шаф із миготливими діодами або іншого обладнання, залишеного вченими з Інституту. Після них залишилися тільки сліди на підлозі і трохи сміття в кутках. Фелікс підійшов до запилюженої довоєнної радіостанції, але не зміг її ввімкнути.

— Пам’ятаєш, у який позиції були ці диски? — запитав він, піднімаючись.

Нет придивився до трьох латунних дисків на головній панелі керування й похитав головою. Потім витяг із кишені телефон і сфотографував.

— Гей! — раптом вигукнув він. — А сфоткаймося з кільцем. Уявляєш, який буде фурор, коли покажемо фотку в школі!

— Взагалі-то, це все ще секретний об’єкт, — нагадав задумливо Фелікс.

Він вимкнув світло і став спускатися сходами. Ніка закінчила перевертати охоронця на бік. Зігнула йому руку і поклала під щоку.

— Що ти робиш? — запитав Нет. — Виглядає так, наче він спить.

— Це спеціальне положення, — відповіла вона, підходячи до друзів. — Я колись читала, що саме так потрібно покласти непритомного.

— Він сильно здивується, коли прийде до тями… Ходімо, фотку зробимо.

Ніка неохоче стала на вказаному Нетом місці.

— У нас серйозні проблеми, — нагадала вона.

— І що? Я повинен тут сидіти і гризти нігті від страху? — Він почекав, доки Фелікс стане з нею поруч, і натиснув на кнопку.

Трійця подивилися в камеру і, як по команді, різко розвернулися.

— Що це? — злякався Нет, підсовуючи телефон ближче до очей.

— Не маю уявлення, — зізнався Фелікс.

У кутку знімка, під стіною купола, було щось, що виглядало мов фігура, яка світиться.

— Відблиск… — невпевнено сказав Нет. — Там же нічого немає.

Манфред повернувся з розвідки.

— У мене для вас новина, — відрапортував він, зависаючи над ними безформною хмарою. — Але вам вона не сподобається.

— Та кажи вже.

— Усередині купола близько тридцяти осіб.

Друзі почали різко роззиратися.

— Ви їх не побачите. Я сприймаю їх як відображення випромінювання, але поза видимістю. Вони відображають випромінювання, що посилається кільцем.

— І що роблять… ці особи? — обережно запитав Фелікс.

— Наближаються.

— Але… не до нас? — Нет знову роззирнувся навколо.

— Мушу вас розчарувати. — Голос Манфреда став дуже серйозним. — Один із них стоїть за п’ять метрів від тебе.

Нет здригнувся й відступив на крок. Він махав руками, немов відганяв ос. Фелікс і Ніка теж позадкували, намагаючись поглядом помітити хоч якийсь рух.

— Говори що-небудь, — вигукнув Нет. — Говори, де вони!

— Скрізь. Ідуть повільно у вашому напрямку.

Нет витягнув телефон, увімкнув камеру й подивився на екран.

— Мамо… — простогнав він. — Я його бачу… Він стоїть… — На екрані був помітний силует голови і плечей. Нет сховав телефон і заплющив очі. — Ходімо звідси, поки ще можемо…

Друзі, торкаючись плечима, повільно задкували в бік кільця.

— Зачекайте! — Манфред підвищив голос. — Увага… Вони мають такий вигляд, немов чогось бояться…

— Швидше за все, не нас, — Нет розплющив очі. — Коли прийде новий охоронець?

— За… — Фелікс подивився на годинник, але, схоже, той зламався. — За дев’ять годин без п’ятнадцяти хвилин.

Вони здригнулися, коли щось загриміло в кінці тунелю.

— Це не схоже на вітер… — прошепотів Фелікс.

Товста бляха загуркотіла знову, а довгий тунель посилив звук.

— Це звучало як щось, — повільно сказав Нет, — що повернулося по тунелю додому, вийшло з підвалу і дісталося сюди.

Вони стали спина до спини, із напругою вдивляючись в темний тунель. Ворота не відчинились, але перед ними почало щось матеріалізуватися… Блакитне тіло з’явилося раптово і стало збільшуватися, немов випливало з невидимого входу або з’явилося нізвідки. Воно набувало кулястої форми. Нет закричав і кинувся бігти.

— Ні! — крикнула Ніка, простягаючи до нього руку, але було пізно.

Нет біг, мов сліпий, просто в іскристе кільце. Він ступив останній крок і… зник.

Фелікс і Ніка завмерли.

— Ні… — розгублено прошепотіла дівчина.

У них не було часу думати про те, що сталося. Діти повернулись до Безформного. Маса змінювалася з неймовірною швидкістю та повільно рухалася в їхній бік. Вони дивилися на неймовірне явище, яке чи то котилося, чи то пливло в повітрі, булькало й переливалося. Схоже, Безформний змінював розмір: то займав весь тунель, то через мить зменшувався вдвічі. Він поводився, немов вода в стані невагомості, але відбувалося щось дивне: форми, яких він набував, здавалися знайомими, і це ще більше лякало.

Страх змусив друзів відступити на крок, потім ще на один. Вони чітко чули тріск блискучих іскор. Від електрики, що наповнювала повітря, волосся ставало дибки.

— Що це таке? — запитала Ніка.

Фелікс тільки похитав головою. Дівчина раптово пискнула. Щось потягло її за волосся, і вона почала падати в темряву.

* * *

— Жива? Не поранилася?

— Голова болить.

— Ми впали. Напевно, ти вдарилася.

— Де ми?

— Не маю уявлення. Схоже, нам нічого не загрожує. Я впустив ліхтарик…

— Почекай… я свій увімкну, — Ніка потяглася до навушного ліхтарика і ввімкнула його. Промінь вихопив з темряви брудне і стривожене обличчя Фелікса.

— Дай-но подивлюся, — сказав він, піднімаючись. Він знайшов свій ліхтарик і увімкнув. Хвилину оглядав голову Ніки, після чого повідомив: — У тебе ґуля, але це не страшно.

— Пошукаймо Нета, — попросила дівчина. — Він теж мав кудись сюди впасти.

— Нете! — закричав Фелікс, але відповідало йому тільки відлуння.

— Нете! — повторила Ніка.

Фелікс роззирався навколо. Вони з Нікою опинились у довгому тунелі. Він був півкруглої форми, в діаметрі кілька метрів. На дні були рейки. Після детального розгляду Фелікс з’ясував, що дерев’яні шпали струхли, а рейки заіржавіли. У декількох метрах від місця, де вони отямилися, було кільце, ідентичне тому, що на базі. Його зовнішною обшивкою через якийсь час проскакували поодинокі іскри. Далі тунель був завалений.

— Гадаю, ми під базою, — повідомив Фелікс. — Ці рейки… це пояснило б… той вагон метро на морському дні.

— Підземний тунель до Лондона? — здивувалася Ніка. — Але це неможливо.

— Не знаю, — Фелікс знизав плечима. — За кільцем могла бути пастка. Хтось зробив це з якоюсь метою. Ходімо, тут тільки одна дорога. Нет міг піти тільки туди.

Фелікс закинув на плече рюкзак і подав Ніці сумку. Вони рушили темним тунелем. Через сто метрів рейки й шпали закінчились і дорогу їм перегородив черговий завал. Однак угорі була досить широка щілина, щоб пролізти крізь неї. Допомагаючи одне одному, вони залізли на верхівку завалу і спустилися з іншого боку. Тунель під гострим кутом з’єднувався з другим, у якому теж були рейки.

— Цими залізничними коліями користуються, — зауважив Фелікс. — Вони слизькі. І цей запах. Він такий знайомий…

Вони пішли далі вздовж шляхів. За низькою аркою перед їхніми очима постав перон і викладена кремовими плитками станція.

— А цей Лондон недалеко, — сказала з іронією Ніка.

— До Лондона дві тисячі кілометрів, — відповів Фелікс. — Це якась станція колишньої німецької підземної залізниці. Може, вони транспортували нею зброю і солдат до бази?

Вони дісталися до станції і піднялися на темний перон. Горіло кілька слабких лампочок.

— Це схоже на станцію метро, — наполягала Ніка.

— Якщо так, то це станція залізниці у Ґданську, — сказав Фелікс. — Але туди задалеко, тому ця версія відпадає.

— На стіні висить плакат із рекламою нової частини «Зоряних війн» на DVD.

Фелікс придивився до плаката. Потім став розглядати інші написи й автомати для напоїв і шоколадок. Він насупився.

— Сумніваюся, — сказала Ніка, — що німці в сорок четвертому році вже думали про Євросоюз і розміщували всю інформацію англійською.

— Автомати теж виглядають цілком сучасними, — зазначив Фелікс. — Але якби це було в Ґданську, то інформація на автоматах була б польською. І цей запах… здається мені знайомим…

— Дивись! — Ніка вказала на логотип “Underground”. — Це лондонське метро…

Хвилину вони дивилися на нього мовчки.

— Схоже, ми на якийсь час знепритомніли, — Ніка потерла потилицю. — Може, це галюцинації? Може, хтось нас транспортував до Лондона? Такий собі… жарт або, може, психологічний експеримент… Хтось у камери спостерігає за нашою поведінкою.

— Я майже впевнений, що ми впали тільки на кілька метрів. — Фелікс подивився на годинник, але той не працював. У Ніки ніколи не було годинника. — І взагалі, чому ми дивуємося? Якщо всередині пагорба може бути величезна база, то чому не може бути тунель і станція? Може, тут вони практикували вторгнення на Британські острови? Така собі модель лондонського метро… у масштабі один до одного. Хтось її й далі використовує.

— У мене погане передчуття…

— Розслабся. Є станція, отже, має бути вхід.

Вони підійшли до сходів. Фелікс схилився над стертими сходинками.

— Це матеріал із високою стійкістю до стирання. Тут пройшли мільйони людей. Це не сходи, які використовують тільки для навчань. Це реальні сходи реальної станції.

Десь нагорі щось клацнуло, і засвітилися всі лампи. Друзі заплющили очі й відступили під стінку. Сходами спускалися люди: жінки, чоловіки, переважно добре вдягнені. Було їх близько сотні, і всі вони вишикувалися вздовж перону. Хтось читав газети.

— Добре, — сказав Фелікс. — Це може бути Ґданськ, хоч я не знаю, яким дивом ми подолали понад п’ятдесят кілометрів.

У глибині тунелю пролунав характерний звук гальмування поїзда. Фелікс і Ніка широкими очима витріщалися на потяг, що зупинився при пероні.

— Ти мусиш це визнати, — прошепотіла Ніка.

— Знаю, — здавалося, Фелікс побачив сонце, що заходить на сході. — Він схожий на поїзд лондонського метро.

— Це і є поїзд лондонського метро, — уточнила Ніка.

Кілька людей вийшли з поїзда, а ті, що стояли на пероні, зайшли у вагон. Автомат промовив: “Mind the door”[21], після чого двері зачинились і поїзд поїхав.

— Ти хочеш сказати… — Фелікс шукав відповідні слова, — що ми подолали майже дві тисячі кілометрів і зараз у Лондоні?

— Лондонське метро — в Лондоні. Це ж логічно?

— Теоретично… так.

Ніка безпорадно дивилася на нього, а Фелікс знизав плечима. Вони піднялися сходами, але вихід перекривали турнікети. За ними в заскленій кабінці сидів чорношкірий і читав газету.

— Чорношкірий у Ґданську? — Ніка скоса подивилася на Фелікса.

— Теоретично це можливо… — невпевнено промовив Фелікс. Він придивився до конструкції турнікетів: — Можемо по-тихому пролізти знизу. Можливо, нас не затисне.

Турнікет складався з довгастих перегородок з фотоелементами і стулок, що нагадували величезні вуха.

— Подивімося правді в очі, — Ніка склала руки, як у молитві. — Не обов’язково, щоб нас защемило в турнікеті, щоб зрозуміти, що ми не в Ґданську… Це зовсім не схоже на Ґданськ. Це схоже на Лондон. Нам слід тільки вийти звідси і знайти Нета.

— Я знаю. Я хочу тільки зібратися на думці, щоб не наробити дурниць. У мене тільки три євро…

— Тут оплата у фунтах.

— Квиток усе одно можна купити тільки зовні, — сказав Фелікс. — Думаю, тут ніхто не сподівався побачити закордонних гостей, що виповзають з тунелю метро.

— Тоді пролізьмо під низом.

— Має бути якийсь захист. — Він підійшов до кошика для сміття і витяг стару газету. Фелікс подав її здивованій дівчині й пояснив: — Тримай на рівні фотоелементів, перед собою, але так, щоб вона заходила на бік людини перед тобою. Таким чином турнікет сприйме вас як одне ціле, одного дуже товстого пасажира.

Спосіб був простим, але ефективним. За хвилину вони вже стояли на тротуарі. Сонце висіло низько над обрієм.

— Червоні двоповерхові автобуси й чорні таксі… — Ніка подивилася на Фелікса. — Це тобі щось нагадує?

— Лондон, — похмуро буркнув Фелікс. Він витягнув з рюкзака GPS і ввів пункт, у якому перебував. — Я згадав, звідки мені знайомий цей запах. Це запах лондонського метро, я був тут колись із татом. Потрібно знайти Нета, поки не сіло сонце.

— Мені здається, що коли ми спустилися під землю, було темно?

— Лондон майже за дві тисячі кілометрів на захід від Ґданська. Сонце заходить тут на годину пізніше.

Ніка втягла носом повітря.

— Понюхай, — сказала вона. — Це не запах заходу.

Фелікс підійшов до кіоску з газетами і подивився на “Times”. Потім глянув на рожеве сонце, що висіло низько над вулицею.

— Це ранок, — сказав він. — Навіть добре. Цей таємничий хтось повинен був нас приспати і провезти дві тисячі кілометрів. На це пішло не менш як вісім годин. Тільки я н пам’ятаю, щоб вирубався…

— Але що цей хтось зробив із Нетом? — занепокоїлася Ніка.

— Думаю, ми всі потрапили в те саме місце. Нет першим отямився.

— Він не залишив би нас!

— Може, він побіг по допомогу. Станція була зачинена, і він не міг вийти, тоді пішов тунелем далі.

Вони безпорадно роззирнулись. Уздовж вулиці тяглися кольорові вітрини закритих ще магазинів і кав’ярень. Люди поспішали на роботу, проте з кожною хвилиною пішоходів і машин прибувало. Повз них проїхав ще один червоний автобус.

— Шкода, що ми не перевірили, чи не залишив він нам якесь повідомлення, — зітхнула Ніка.

До них повільно наближався поліцейський. Англійський поліцейський, звісно ж.

— Правда ж, обставини виходять з-під контролю? — запитав Фелікс.

Вони похмуро перезирнулись, і Ніка кивнула. Вони рушили в бік поліцейського.

— Вибачте… — почала Ніка англійською і застигла з відкритим ротом, дивлячись на щось за спиною поліцейського. — Ви не знаєте… де найближчий магазин із кормом для рибок?

Поліцейський усміхнувся трохи здивовано, але пояснив дорогу, тільки сказав, що магазин ще зачинений. Ніка подякувала і потягла Фелікса за рукав.

— Схоже, я вчив іншу англійську, ніж ти… — сказав здивований хлопець.

— Щось відчуваю… передчуття, — рішуче заявила вона і рушила до повороту вулиці.

Фелікс зітхнув і пішов за нею. Вони затрималися на перехресті. Ніка роззирнулась і знизала плечима.

— Подумаймо, що зробив би Нет, якби опинився тут, — сказав Фелікс.

— Як знайти місце зустрічі, якого не знаєш? — Ніка похитала головою.

— Думаю, Нет подумав про те саме, про що й ми. Він повинен знайти якесь характерне місце…

— Питання тільки в тому, він шукав щось характерне для тебе, для мене чи для себе?

— Або для нас усіх, — Фелікс обернувся і підняв голову.

Вони стояли перед входом в інтернет-кафе.

— Інтернет-кафе? — здивувалася Ніка. — У нього в рюкзаку був ноутбук, за допомогою якого можливий бездротовий доступ до мережі кількома способами…

— Але інтернет-кафе — перше місце, яке в нас із ним асоціюється. Я повинен був про це подумати.

Вони кілька хвилин дивилися на двері кафе.

— Маю три злотих, — сказала Ніка.

— У мене п’ятнадцять і три євро. Потрібно ще знайти обмінник, у якому знають, що таке злоті.

— За вхід не платять, — промовила Ніка і рушила до дверей. Вона піднялася сходами й увійшла всередину, а Фелікс — за нею. Усередині було майже порожньо. Тільки троє осіб, і жоден не схожий на Нета.

— Може, він тобі е-мейл відправив? — запитала Ніка. — У тебе ж є електронна пошта?

— Якось не треба було…

Дівчина зітхнула й попрямувала до дверей.

— Потрібно думати про такі речі. Як можна не мати е-мейлу в ХХI столітті?

— А в тебе є?

— Гей! — крикнув їм хлопець з-за стійки.

Друзі завмерли, чекаючи, що з них вимагатимуть гроші за вхід. Але хлопець почав щось шукати в паперах під стійкою. За мить знайшов аркуш і подав його Феліксові.

— Підходиш під опис, — пояснив він.

Вони вийшли на вулицю і прочитали:

«Пишу навипадок якщо ви тоже потрапете сюди. Не знаю що сталося. Я тікав від Бесформного і раптом кудись упав. Потім опинився в туннелі метро. Вибрався на верх. Якщо ви тоже тут і не знаєте де перебуваєте, то це Лондон.

4: 20 ранку. Довше не можу тут сидіти томущо не має грошей. Іду в центр. Буду крутитися в районі площі Пікаділлі поки не зголоднію. Якщо не зустрінемся до вечора задзвоню в Інститут і скажу їм щоб почали вас шукати».

— А може, це наступна перевірка? — замислився Фелікс. — Вказівка, щоб підняти напругу.

— Кількість помилок говорить, що це точно писав Нет, — Ніка сховала листок у кишеню. — І в дуже стресовому стані.

— Це нічого не означає… — озирнувся Фелікс. — Може, десь тут приховані камери. Знімають нас, а потім зроблять телевізійну шоу-програму і отримаю бабки.

— Вони не можуть зробити щось таке без нашої згоди!

— А ти дивилася «Трумен-шоу»? Там героя ніхто про згоду не питав. Потім нам запропонують купу грошей, щоб не судились.

Сонце вже піднялося над будинками, стало набагато тепліше. Вони запитали в кіоску, скільки коштує карта Лондона. Виявилося, що вона безкоштовна. З одного боку був спрощений план міста, а з другого — схема метрополітену. Мила продавщиця вручила їм ще брошуру з розкладом потягів метро.

— До Пікаділлі десять кілометрів! — вигукнула Ніка, коли вони вивчали плутанину вулиць. — Це біля Темзи.

— Лондон трохи більший від Варшави, — зауважив Фелікс. Він витягнув з рюкзака компас і визначив напрямок.

— Може… — почала Ніка. — Може, їдьмо автобусом зайцями. Обставини нас виправдовують.

— Тут не можна їздити без квитка. Ти повинна його показати водієві або кондуктору при вході.

Вони непевно рушили шумним містом.

Раптом Ніка схопила Фелікса за рукав і вказала на будинок з іншого боку вулиці. Над заскленими дверима в кінотеатр розташовувався рухомий рядок з розкладом фільмів — пробігали червоні літери з назвами. Одна з назв була такою: «На Пікаділлі страшенний натовп».

Друзі перезирнулися.

— Я не чув про такий фільм, — сказав Фелікс.

— Думаєш, це Нет написав?

— Напис англійською, — задумався Фелікс. — Але польською він занадто би впадав в очі, і хтось би його прибрав. Тоді це не мало б сенсу. Може, Нет приходив сюди і дістався до комп’ютера, щоб змінити напис, але тоді звідки він знає, що на Пікаділлі натовп? Це вісім кілометрів.

Діти рушили далі. Коли вони пройшли кілька кварталів, побачили вітрину з телевізорами.

— Може, він по телевізору бачив, що там натовп? — Ніка зупинилась.

Уся вітрина була заставлена екранами. Їх стояло понад сорок, але всі вимкнені. Магазин був ще зачинений.

Раптом усі екрани засвітилися. Фелікс і Ніка здригнулися. На кожному екрані була інша картинка. Це була не телевізійна програма. На найбільшому екрані була Ейфелева вежа, на найменшому — вигин річки, а на наступному — фрагмент якоїсь будівлі.

— Це схоже на якийсь ребус, — обережно сказала Ніка.

— Це літери… — Фелікс знову подивився на картинки. — Ейфелева вежа за формою — це “А”, річка схожа на “С”… тут ще “Е”, а там начебто… “В”.

Вони перейшли на інший бік вулиці й оглянули всю вітрину.

— “Buckingham Palace”, «Букінгемський палац», — прочитала Ніка. — Там живе королева…

Екрани мигнули і всі водночас почали показувати якусь шоу-програму.

— Я не зовсім розумію, що тут відбувається… — буркнув Фелікс.

— І я… Невже це зробив Нет?

— Я теж так подумав. Ходімо на Пікаділлі й подивимося, що буде далі.

* * *

Коли вони дісталися на місце, був майже полудень. Пікаділлі-Серкус — це невелика кругла площа з гарним фонтаном посеред «острівця». Фелікс і Ніка піднялися сходами до фонтана і стали роззиратися. На острівці та довколишніх тротуарах юрмилося тисячі три людей.

— Справді, трохи тут людно, — погодився Фелікс.

— Я уявляла собі це місце інакше, — зауважила Ніка. — Не схоже на варшавські круглі площі.

Кут багатоповерхівки, що виходила на Пікаділлі, був заповнений величезною миготливою рекламою. Половина її розміщувалася на величезних екранах.

— Пам’ятаю це місце з листівок, — сказала Ніка. — У Нета, певно, теж це місце асоціюється з Лондоном.

— Але коли він сюди прийшов, то зрозумів, що ми не знайдемо одне одного в такій тисняві.

Раптом один екран погас, а за мить згас іще один. Врешті на всіх з’явився напис: «Чекаю вас біля Букінгемського палацу».

— Не вірю… — Ніка похитала головою. — Це справа рук Нета чи режисера тієї шоу-програми?

— Скоро дізнаємося, — Фелікс витягнув карту і почав її розглядати. — Це в декількох хвилинах звідси. У тому боці.

— Почекай… — Ніка озирнулася. — Схоже, не тільки ми це прочитали…

Навколо них усі заметушилися. Більшість людей, активно розмовляючи, рушили в бік, який указав перед тим Фелікс. Друзі швидким кроком пішли разом з іншими людьми, намагаючись триматися попереду колони.

Дорога тривала близько десяти хвилин. Перед воротами палацу була велика площа, до якої прилягали парки, що потопали в зелені. Посеред площі височів меморіал королеви Вікторії. На острівці, оточеному ровом з фонтанами та кам’яною огорожею, стояв високий постамент, який вінчала фігура золотої крилатої жінки. А на огорожі сидів… Нет. Він махав ногами і щось набирав на ноутбуці. Кидав погляди на натовп і знову щось набирав на клавіатурі. Потім Нет завмер та підвів очі, які щосекунди ставали ширшими. Він різко схопився на ноги. Роззирнувся, але з усіх боків стікався багатолюдний натовп. Поліцейські, які охороняли ворота палацу, пожвавилися. Тільки гвардійці у великих хутряних шапках зберігали спокій. Незважаючи на побоювання Нета, натовп рушив не на нього, а розсипався по площі, шукаючи розваг. Немов з-під землі виросли продавці хот-догів і прохолодних напоїв. Запанувала атмосфера святкового очікування початку якогось надзвичайного дійства.

Ніка пішла туди, де хвилину тому сидів Нет. Вона оббігла рів, піднялася широкими сходами й роззирнулася. Нарешті серед натовпу вона помітила Нета, втиснутого в якусь заглибину постаменту. Вона кинулася йому на шию і поцілувала в щоку. Але за мить відступила на крок і почервоніла.

— Ми хвилювалися за тебе, — пояснила вона, намагаючись говорити спокійно.

— А я за вас… — Нет теж почервонів. — Шкода, що у вас немає е-мейлів. Ви повинні їх завести, коли повернемося. У мене їх близько п’ятнадцяти.

— Ми прочитали твого листа, — підбіг радісний Фелікс, обійняв його і поплескав по спині. — Ми вже думали, що це якийсь тест або шоу-програма типу прихованої камери. А це все твоя робота!

— Бачили напис на кінотеатрі? — запитав з гордістю Нет. — Мало місця було… А телеекрани на Пікаділлі?

— Ти трохи перестарався…

— Але ж вийшло!

— Мені вдалося навіть вмонтувати рядок унизу екрана в ранкових новинах Бі-Бі-Сі, — додав Манфред з телефона, пристебнутого на лямці рюкзака Нета. — Я намагався також додати одне речення в промову прем’єра вдень… Але це, мабуть, не вийшло б.

— Знаєте що? — Фелікс піднявся на основу п’єдесталу і роззирнувся. — Схоже, ви застрелили горобця з гармати… Сюди з усіх боків стікається народ. Їх тисячі…

— Манфред намагався домовитися з лондонською програмою керування рухом, — пояснив Нет, — але там у них сувора дисципліна, і вони бояться терористів. Програма не дала доступу до камер.

— Тому я змушений був розмістити повідомлення для вас по всьому місту, — продовжив Манфред. — Мені вдалося навіть закинути повідомлення в більшість інтернет-сервісів.

— Тут збирається купа народу… — Нет оглянув площу.

— Ви перестаралися… — зазначила Ніка, прямуючи в бік сходів. — Ходімо звідси, поки ніхто не перевірив, що відбувається.

На обрії з’явилися перші представники телекомпаній. Люди все прибували.

— Затопчуть усі газони, — зауважила Ніка.

— Тут можна, — сказав Фелікс, — навіть валятися. Ходімо до Гайд-парку. Він за п’ять хвилин звідси, там зараз точно порожньо. У нас є що обговорити.

Вони вибралися з натовпу. Нет поглянув на екран телефона.

— Ви вірите, що вже друга година? Ми в Лондоні півдня.

Вони швидко дійшли до Гайд-парку. Елегантні леді та джентльмени в костюмах сиділи на траві й розпаковували кошики з ланчем.

— Не знаю, як ви, — Нет ковтнув слину, — а я б щось схавав.

— Скільки в нас грошей? — запитав Фелікс.

Вони виклали всі свої гроші, і Нет швидко перерахував їх на фунти.

— Вистачить на кетчуп для картоплі фрі, — він похитав головою. — Ми занадто швидко втекли. У тумбочці в мене було двадцять злотих.

— Можу вам організувати ланч, — несподівано озвався Манфред. — Переведу вам трохи своїх заощаджень, якщо тільки в когось із вас є кредитка.

Друзі перезирнулися.

— Про це теж варто було подумати раніше, — зітхнула Ніка.

— Так і народжується ТМК, — зазначив Нет.

— Зачекайте, я зараз повернуся, — Фелікс побіг у бік найближчих воріт парку. За дві хвилини він повернувся з паперовим пакетом з картоплею фрі та пляшкою мінеральної води.

— Годинник? — Нет подивився на порожній зап’ясток друга і широко розплющив очі. — Годинник на картоплю фрі?

— Він і так не працював, — Фелікс знизав плечима. — Я сказав про це продавцеві, але це його не збентежило. Дав подвійну порцію. Це краще, ніж нічого.

Вони сіли в тіні великого дерева і з’їли весь ланч за півхвилини. Потім розліглися на траві, погладжуючи животи.

* * *

Першим розплющив очі Фелікс. Він сів і роззирнувся навколо — у парку суттєво поменшало людей. З жалем він згадав пригоди останніх декількох годин і розбудив друзів.

— Скільки ми спали? — потягнувся Нет.

— Звідки ж я знаю?

— Справжні з нас волоцюги, — Ніка намагалася привести до ладу волосся. — Я ніколи ще не спала в парку.

Вони лежачи жували гумку, не бажаючи вставати. Нет подивився на телефон і переконався, що вони проспали майже дві години.

— Ви вирішили, як будемо повертатися? — запитала Ніка.

— Весь час про це думаю, — відповів Фелікс.

— Моя мама вагітна, — згадав Нет. — Я не хотів би її турбувати. Зробімо це… по-тихому. Як повернемося в Міло, може, не буде скандалу. Набрешемо, що чекали твою маму кілька днів… і так далі…

— Ти гадаєш, що трійка тринадцятиліток без грошей, — Ніка сперлася на лікті, — може таємно і швидко подолати дві тисячі кілометрів? У тому числі тридцять кілометрів каналу.

— Манфред міг би купити нам квитки на літак через інтернет…

— Нам немає вісімнадцяти, і в нас немає паспортів. Нас одразу ж затримають в аеропорту.

— Тоді потяг? Під каналом…

— Почнімо спочатку, — попросив Фелікс. — Це не прихована камера і не психологічний тест… і ми забуваємо про найголовніше — ми ще не знаємо, як тут опинилися. Хто міг це зробити? Мортена вже немає.

— Це не має сенсу, — повідомила Ніка. — Навіщо комусь переносити нас до Лондона? Це… нічого не дає.

— Мені теж так здається, — Фелікс потер підборіддя. — Може, ми перенеслися… ненавмисно. Я говорю про кільце. Може, випадково ми відкрили його призначення?

— Тобто… — Нет тицьнув у друга пальцем, — ти думаєш, що ми знайшли й активували шістдесятирічний телепорт?

Вони витріщалися одне на одного близько хвилини. Фелікс підняв брови і обережно кивнув.

— Геніальний план нападу на Британські острови, — повільно сказав він. — Німецька армія в 1945 році несподівано з’являється в самому центрі Лондона і легко завойовує найважливіші пости, бере в полон британських і американських генералів. Рибалка розповідав про дві тисячі німецьких солдатів, які зайшли на базу і ніколи звідти не вийшли.

— Можливо, британська розвідка їх розкрила, — закінчив Нет. — Вони телепортувалися сюди й потрапили в пастку.

— Це має сенс, — визнала Ніка.

— Ти згодна з таким неправдоподібним поясненням? — здивувався Фелікс.

Ніка прибрала рудий локон і посміхнулася.

— Чому я маю не погоджуватися? Метою Гітлера було взяти Англію. А та база — це тільки ще одна зброя, яка повинна була допомогти в цьому. Це логічно.

Фелікс узяв карту метро, ​​потім брошуру з розкладом потягів і хвилину над чимось розмірковував.

— Манфреде, у тебе є запис змін активності кільця з бази в Міло? — запитав він.

— Є, — відповів Манфред з динаміка телефона.

— А можеш їх порівняти з оцим? — Фелікс підсунув до об’єктива графіки рейсів потягів на лінії, з тунелю якої вони вийшли.

— Збіг! — вигукнув Манфред. — Усі ці мудрі вчені намагалися створити щось подібне. А зразком для цього розклад метро… Я не можу!

— Браво, маестро! — похвалив друга Нет. — Це підтверджує теорію про телепорт. Кільце з того боку живиться від мережі метрополітену.

— Найвідоміші вчені не знають навіть теоретичної основи роботи телепорту, — сказав Фелікс. — Ніколи не було жодного проекту. Відомо тільки, як він повинен діяти… Телепортація окремого атома — це вже був би успіх.

— Пам’ятаєш, як твій тато загинав килим? — згадав Нет. — Щоб мурашки були ближче до цукру. Це та сама система. Якийсь німецький вчений придумав, як це зробити. Усе просто.

— Взагалі-то це не так уже й просто…

— Обійдемося без технічних подробиць, — попросила Ніка. — Я тут подумала: якщо ми пройшли через кільце в один бік, то можемо повернутися. Безформного там уже не буде.

— Ну… — Нет здавався здивованим. — Ну… я так само подумав… що ми могли б так зробити.

— Одне тільки не дає мені спокою, — сказав Фелікс. — Куди в такому разі поділися вісім годин? Подорож між телепортами має бути миттєвою.

— Але ти казав, що не знаєш теоретичних основ, — нагадала Ніка.

— Ми знепритомніли, — Нет знизав плечима. — Непогано нас струсонуло. Колись мій друг у початковій школі впав з велосипеда, коли був без шолома. Він отямився за годину, і ще днів два в нього все двоїлося в очах.

— А ти не намагався нас розбудити? — з докором запитала Ніка.

— Коли я отямився, то перевірив тунель. Вас там не було.

— Що ти говориш! — Ніка наморщила лоб. — Ти просто втік!

— Вас там не було! — рішуче повторив Нет, після чого всміхнувся. — Наразі… спокійно… Ми в Лондоні! Не важливо, яким чином ми тут опинилися, важливо, що безкоштовно. Шкода втрачати таку нагоду. — Друзі вичікувально дивилися на нього, тому він пояснив: — Можемо що-небудь тут подивитися!

— Чувак! — здивувався Фелікс. — Кілька годин тому ми мало не загинули, зараз зробили неймовірне відкриття, а ти просто хочеш екскурсію містом?

— Ми повинні якнайшвидше сповістити Інститут або Міністерство особливих справ, — додала Ніка.

— Востаннє саме через таке сповіщення були проблеми, — нагадав Нет. — Вони нам щось винні за те, що ми підставляємо свою шию.

Певний час вони обмірковували рішення.

— Коли я був тут востаннє, мені не вистачило часу відвідати Музей природничої історії. Там є скелети всіх динозаврів…

— Правду кажучи, я думав відвідати “Harrods”, — відповів Нет. — Це найкращий торговельний центр у світі…. О, або нічний клуб у Сохо! Ну добре, може, для цього ми трохи не доросли. Але “Harrods”…

Ніка розглядала носаки своїх черевиків.

— Завжди хотіла побачити Тауер, — пробурчала вона. — Генріх VIII мучив там своїх дружин.

— І яка різниця, тут ми чи в Міло, — додав Нет. — Мине днів два, поки батько Фелікса помітить негаразд.

— Один день, — рішуче заявила Ніка. — Увечері зателефонуємо в Інститут і про все розповімо.

— Так, мамусю, — кивнув Нет.

Ніка зміряла його грізним поглядом, але нічого не відповіла.

— Ми не встигнемо побачити стільки місць, — зауважив Фелікс. — Ми змушені пересуватися пішки. Коли поміняємо наші злоті на фунти, нам не вистачить і на один автобусний квиток.

— Нам потрібно вибрати щось одне, — сказала Ніка. — У нас немає грошей, тому торговельний центр відпадає.

— Думаєш, найкращою ідеєю є Тауер? — іронічно запитав він. — Скільки коштує туди квиток?

— Ми повинні обрати щось, що нам усім сподобається, — втрутився Фелікс.

— Подивимося який-небудь путівник, принаймні будемо знати, що і як, — запропонувала Ніка і рушила в бік кіоску на іншому боці вузької вулички.

Хлопці вийшли за нею на проїжджу частину. Вони раптом завмерли, коли пролунав вереск гальм і сигнал клаксона. Діти роззирнулись і помітили таксі, що мчало в їхній бік. Заблоковані колеса пливли по бруківці. Таксі зупинилося за декілька сантиметрів від них.

— Двадцять один, — прошепотів Нет.

Ошелешений водій нерухомо дивився на них, схилившись над кермом. Вони перелякано дивилися на нього, немов хтось зупинив кадр у фільмі. У повітрі стояв сморід паленої гуми.

— Що двадцять один? — за мить запитав Фелікс.

— Сума цифр його номера.

Водій повільно відчинив двері і вийшов.

— Ви цілі? — з острахом спитав він.

Вони кивнули. Ніка відкашлялась і відкрила рот, але забула, що хотіла сказати.

— Може, спочатку запитаєш його про корм для рибок? — пошепки запропонував Фелікс польською. Потім голосніше додав англійською: — Вибачте. Ми забули про лівосторонній рух.

— Це вулиця з одностороннім рухом. — Таксист оглянув їх. — Загубилися?

— Трохи, — Ніка опанувала голос. — Хотіли подивитися Лондон, але в нас мало часу.

— Найкраще покататися на колесі огляду «Лондонське око», — відповів таксист. — З нього ви побачите весь Лондон. Сідайте, я підвезу вас. За рахунок фірми.

Не чекаючи, поки він передумає, діти заскочили в машину і пристебнулися. Усередині таксі мало вигляд маленької вітальні.

— Ви звідки? — запитав водій, коли вони рушили.

— З Польщі, — відповів Фелікс.

— А! Знаю, знаю, тюльпани і вітряки…

— Ви говорите про Голландію, а ми з Польщі.

— А це не те саме? Я завжди думав, що Poland і Holland — це різні назви однієї країни.

— На жаль, це як Англія і Ангола, — відповів Нет.

Водій покивав, але не продовжив дискусії. За дві хвилини вони доїхали до будівлі парламенту.

— Дивіться! — вигукнула Ніка, приклеюючи ніс до скла. — Біґ Бен.

— Біґ Бен… — повторив Нет, — або Великий Бенджамін. Уявіть, що вежа Королівського замку у Варшаві називається Великий Беня…

Вони проїхали над Темзою і побачили величезне колесо із заскленими кабінками у вигляді м’ячів для регбі.

— Це тут, — сказав таксист, зупиняючись за мостом. — Далі пішки. Добре провести час.

Вони подякували і вийшли з машини.

— Клас! — вигукнув Фелікс, зробивши всього лише кілька кроків. — У нас немає грошей на квитки.

Розчаровані, вони зупинилися.

— Зачекайте, — сказав Нет. — Манфреде, якщо хочеш нам допомогти, то купи три квитки на «Лондонське око». І зроби так, щоб ми не стояли в черзі.

— Уже… Момент… Хвилинка… О’кей, друкуються. За п’ять секунд можна забрати в другій касі. Слабенький у них там файрвол[22].

— Так швидко! — вигукнув Нет, і вони побігли до каси.

Люди в черзі дивилися на них із підозрою, коли діти проштовхнулися до каси, а потім із квитками — до вхідних воріт. На жаль, пройти металошукач для Фелікса виявилося складною справою. Металошукач пищав щоразу, і хлопець повертався й витягав чергову річ.

— Вони думають, що ти терорист і хочеш викрасти кабінку, — сказав Нет, хитаючи головою. Ніка давилася сміхом.

Звільнення кишень Фелікса і рюкзака від предметів, що вважалися небезпечними, затягувалося. Нарешті він вирішив усе залишити в камері схову. Охоронці косо дивилися навіть на мартенси Ніки з металевими заклепками, але нарешті друзі зайшли всередину.

Завдяки цій затримці в їхній кабінці виявилося менше людей: подружжя японців (звісно, з фотоапаратами й камерами на шиях), криклива пара італійців, француз (наче ображений на всіх пасажирів), англійський джентльмен у котелку, американець із виразом нудьги на обличчі та німецький пенсіонер. В останню секунду заскочила польська туристка років п’ятдесяти, чоловік якої стверджував, що боїться висоти і вважає за краще відвідати справжній англійський паб зі справжнім англійським пивом.

За п’ятнадцять хвилин кабінка піднялася на верхівку колеса.

— Подивіться, — Ніка вказала на околиці Букінгемського палацу. — Там уже тисяч десять людей…

— Ну й наробив я, — визнав Нет, — але не спеціально. Принаймні в них безкоштовна гулянка.

— Сто тридцять п’ять метрів, — повідомив Фелікс, переглядаючи брошуру. — На двадцять один метр вище, ніж оглядовий майданчик Палацу культури.

— Оглядовий майданчик Всесвітнього торгового центру був на висоті понад чотириста метрів, — сумно додав Нет. — Мене злить, що я вже туди не потраплю!

— Яке велике місто! — Ніка ткнулася носом у скло.

Будинки однакової висоти тягнулися з кожного боку до обрію. Лише в кількох місцях височіли хмарочоси, такої самої висоти, як у Варшаві.

— А, і, до речі, про терористів… — непевно почав Нет. — Чия це торба?

Друзі подивилися на кульок, що лежав на підлозі.

— У мене погане передчуття, — прошепотіла Ніка.

— Починається… — Нет благально подивився на скляну стелю, немов та могла змінити реальність.

— Вибачте! — голосно сказав Фелікс англійською. — Чия це сумка?

Усі подивилися на нього, потім на сумку, але ніхто не відгукнувся.

— Це погано… — буркнув Фелікс і нахилився над пакетом. Він обережно пальцем відвернув край целофану й заглянув усередину. — Навіть іще гірше…

Друзі теж заглянули всередину й відразу ж відступили.

— О Боже, — вигукнув Нет. — Здається, це…

— Виглядає як бомба, — закінчила за нього Ніка, після чого те саме повторила англійською.

У кабінці запанувала тиша, і всі відступили. Японка схопила чоловіка за руку, а він автоматично підняв фотоапарат і зробив знімок целофанового пакета.

— Його можна викинути у Віслу? — несміливо запропонувала польська туристка, вказуючи на вікно.

— Це було б складно… — буркнув Фелікс. — У Темзу теж не можемо його викинути, бо вікна не відчиняються.

— А твій суперінструмент? — запитав Нет. — Ним можна розбити скло. Ми б викинули сумку, і все.

— Суперінструмент лежить унизу в камері схову, — нагадав Фелікс. — Це ж «небезпечний предмет». У мене з собою навіть викрутки немає.

— Тоді, може… — Нет іще більше зблід. — Може, не будемо її чіпати… і бомба не вибухне без причини, правда?

Фелікс знову подивився на пакет.

— Боюся, що бомба годинникова, — сказав він здавленим голосом. — Тут є електронний годинник, тому притримати пальцем стрілки не вийде. Батарея, п’ять шматків динаміту, кілька кабелів і якась система знаків.

Нет відсунувся аж до огорожі на протилежному боці кабінки.

— Це нічого не дасть, — пояснив Фелікс. — Тут потрібно пересісти в іншу кабінку.

— Говоріть англійською, — попросив німецький пенсіонер, стукаючи палицею по підлозі.

— Скільки на годиннику? — запитала Ніка.

— Три хвилини і п’ятнадцять секунд, — сказав Фелікс. Усі на мить перестали дихати.

— У брошурі написано, що колесо робить повний оберт за півгодини, — тихо сказала Ніка. — Нам ще п’ятнадцять хвилин спускатися…

— Та до біса такі канікули! — Нет сів на підлогу посеред кабінки. — Я так не граю! З тридцяти кабінок бомба виявилася саме в нашій! Що я такого зробив?!

— Ти в цьому розбираєшся? — запитала Ніка, поклавши руку на плече Фелікса.

— Був у мене колись набір «Юного піротехніка», але це мене якось не затягнуло…

— Ми вибухнемо в повітрі, і наші рештки зжеруть піраньї, — голосив Нет. — Моя брат-сестра стане єдиною дитиною в родині…

— У Темзі немає піраній, — автоматично відповіла Ніка.

— Я хотів іти в “Harrods”…

— Тут повинен бути якийсь план евакуації… — промовив француз.

— Повинен бути, — погодився з ним японець, — але за дві з половиною хвилини…

Італійка почала кричати на свого чоловіка, але затихла, коли той голосно гаркнув на неї.

— Що ви збираєтесь робити? — запитала японка, нахиляючись до Фелікса.

— Збираюся її знешкодити, — пояснив той.

— Може, краще лишити це фахівцям? — Запропонувала полька.

— Щось мені підказує, що вони не дістануться сюди за дві хвилини і п’ятнадцять секунд, — відповів Фелікс і простягнув руку до Ніки. — Шпильку для волосся.

Ніка витягла шпильку і подала йому. Фелікс використав металевий край замість ножа і розрізав кульок. Усі могли побачити бомбу на власні очі.

— Манфреде! — раптово заволав Нет.

— Не кричи, будь ласка, коли я знешкоджую бомбу! — занервував Фелікс.

Нет буркнув щось і витягнув з рюкзака ноутбук, ледь не впустивши його на підлогу зі слизьких спітнілих рук.

— Швидко, — сказав він екрану. — Інформацію про знешкодження годинникових бомб. Знайди і відфільтруй. У нас тільки дві хвилини.

— Навіщо вам бомба? — спокійно запитав Манфред, а інші пасажири остовпіли.

— Вона нам ні до чого! — гаркнув Нет. — Вона зараз тут вибухне, і нас розкидає по всьому Лондону.

Камера у верхньому кутку екрана повернулась і кілька секунд дивилася на бомбу.

— Ага, — сказав Манфред. — Розумію, вже шукаю… і швидко синхронізуюся. Так, про всяк випадок.

Фелікс тим часом розташувався на підлозі і вивчав дроти з усіх боків, намагаючись нічого не зачепити.

— У тебе є кусачки для нігтів? — запитав він у Ніки. Вона похитала головою.

— У фільмах завжди перерізають червоний, — полька присунулася ближче і схилилася над Феліксом, — або блакитний.

— Тут є ще помаранчевий, зелений, чорний і жовтий.

— А, ну тоді не знаю…

Італійка знову почала кричати на свого чоловіка. Японець сфотографував її.

— Може, це якась телевізійна програма? — запитав Нет, налякано переглядаючи інформацію на екрані. — Таке собі реаліті-шоу «Висаджені»… Манфреде, до самої смерті мені тут чекати!

— Я намагаюся. Експертна програма з британського міністерства оборони рекомендує триматися подалі й чекати фахівців.

— Ми їх і не викликали, — простогнав Нет. — Навіщо… Вони піднімають слухавку — а тут… бабах!

— Не знаю, може, це дурість… — Фелікс витер піт із чола. — Я збираюся витягти детонатори з динаміту. Без них він не вибухне.

— Упевнений? — Нет перелякано дивився на нього.

— Не дуже, — щиро зізнався Фелікс. — Я не знаю конструкції цієї бомби, але якою б вона не була, нічого не трапиться без вибухового елемента.

— Її творець теж про це знає. Він міг якось захистити її.

— Експертна програма радить у крайньому випадку виколупати якомога більше вибухового матеріалу й перенести у віддалене місце. Це зменшить силу вибуху.

— Ми повинні колупатися в динаміті?! — з недовірою запитав Нет. — І це тільки для того, щоб нас розкидало по меншій території?

— Хвилина і п’ятнадцять секунд, — Фелікс скрипнув зубами. — Треба щось робити.

Нет підскочив і почав бити у вікно. Скло звучало глухо, не піддаючись ударам.

— Протиударне скло, — сказав німець.

Японець подивився на свій фотоапарат, після чого почав ним гамселити в скло зі свого боку. Після четвертого удару апарат розсипався.

— Японська техніка, — промовив француз і продовжив читати наліплену інструкцію з безпеки. Він намагався приховати тремтіння ніг. — Тут не написано, що робити в такій ситуації…

— Перш за все, зберігати спокій, — сказав американець, продовжуючи жувати гумку. Він витягнув телефон, але не для того, щоб викликати допомогу: він скасував наступну зустріч. Нет відмовився від думки розбити скло. Він сказав польською:

— Це ненормально. Оскар розповів мені про випадок, який з ним стався на минулих канікулах. Він був з батьками в Греції, і в них зламалася машина. Він розповідав про це разів десять… Розумієте? — Нет мало не плакав. — Несправність машини — це одна з найважливіших подій у його житті. А ми? Тигрова мухоловка, привид солдата, Безформний, телепорт, бомба… що ще?

Фелікс витер вологі долоні об штани й приготувався витягувати перший детонатор. Його пальці завмерли за сантиметр від нього.

— Ні… це занадто просто, — прошепотів він і прибрав руку.

Він устав і почав розглядати кабінку в пошуках того, чим можна було б розбити вікно. Усе, навіть поруччя, було добре закріпленим.

— Я ветеран війни, — сказав німецький пенсіонер, випинаючи груди від гордості. — Не раз кулі пролітали повз мою голову. Разів зо два я дивом уникнув смерті. А Лондон… я багато разів бачив з висоти… Відсуньтеся всі праворуч. Я ляжу на бомбу і закрию її своїм тілом.

— Це дуже благородно з вашого боку, — швидко відповів Фелікс. — Але заряд надто сильний.

Він знову повернувся до бомби. Розім’яв пальці, як піаніст перед концертом або як… сапер. Цифри на екрані перескочили з тридцяти на двадцять дев’ять. Він обережно почав витягати детонатор з одного із шматків динаміту. Пролунав писк, і годинник прискорився. Зараз цифри змінювалися кожні півсекунди.

— Ну, чувак… — Нет вчепився в поручень. — Ну ти дав…

— Ну що ж, завтрашній гольф скасовується… — флегматично заявив англієць.

Американець жував жуйку все швидше. Італійка знову почала кричати на чоловіка. На щастя, вона робила це італійською, тому ніхто не зрозумів ні слова. Решта пасажирів втупилися в екран, де стікали останні секунди. Ніка стиснула кулаки й тупнула зі злості. Різким рухом розкритої долоні вона доторкнулася до вікна. Пролунав тріск, і осколки скла полетіли вниз, вибиті невидимою силою. У кабінку задув свіжий вітер. Нет заплющив очі й заволав, проте перестала італійка, японка знепритомніла, японець сфотографував її іншим фотоапаратом. Фелікс схопив бомбу і якнайдалі жбурнув у вікно. Нет замовк і встав. Він схопився за поручень між Нікою і Феліксом. Вони спостерігали за темним предметом, який плюхнувся в каламутні води річки.

— Схоже, це бутафорія, — видихнув Нет.

Якийсь час вони чули тільки плямкання американця. Раптом вода в місці падіння бомби стала білою, і в небо здійнявся величезний фонтан. До них долинув звук вибуху.

— Схоже, що ні… — прошепотіла Ніка.

Друзі відвернулися від вікна. Туристи дивилися по черзі на опадання бризок, на вибите скло і на Ніку.

— Вона трохи практикується… вечорами, — пояснив Нет і сів на підлогу. Він сховав обличчя в долонях. — Я хочу додому…

* * *

У загальній метушні їм вдалося уникнути розмов з поліцією. Найімовірніше, спочатку ніхто не пов’язав вибите скло кабінки з підводним вибухом.

— Це кричущий випадок, — поскаржився Нет, коли вони швидким кроком віддалялися від «Лондонського ока».

— А якщо не випадок? — запитав Фелікс. — А якщо хтось знав, що ми сядемо саме в цю кабінку?

— Але ми ухвалили рішення кілька хвилин тому, — нагадав йому Нет. — У той момент кабінка тільки спускалася.

— Таксист підсунув нам цю ідею.

— Якщо він хотів нас убити, то вистачило б і не загальмувати.

Неймовірно голодні, вони тяглися по місту в бік станції метро, ​​на якій було кільце.

Нет раптово зупинився і показав на маленького кокер-спанієля, прив’язаного перед магазином.

— Апетитно, правда?

Ніка опустила плечі і швидко пішла вперед, не озираючись на хлопців.

* * *

Коли голод став нестерпним, Нет зупинився перед рестораном із літнім майданчиком.

— Пообідаємо і швиденько телепортуємося, — запропонував він, — поки офіціантка піде по рахунок.

— Я не впаду аж до такого, — заявила Ніка. — Краще вже голодувати.

Фелікс подивився на її волосся.

— Навіть не смій думати про це, — сказала вона голосно, прикриваючи долонею срібну шпильку з зеленим камінцем. — Це пам’ять про мою бабусю і… прабабусю. Я не продам її нізащо!

— Сядьмо хоча б і меню почитаймо. Це нічого не коштує.

Ніка дозволила себе переконати. Вони сіли навколо столика й розгорнули меню.

— “Fish and Chips”, — прочитав Нет. — Риба і картопля фрі… Звучить смачно…

— Подумай ще раз, — порадила Ніка. — Як сказав колись Роберт Маклович[23], часом невідомо, де fish, а де chips.

За сусіднім столиком сиділи дівчина і двоє хлопців. Вони постійно витріщалися в телевізор, який було видно крізь широкі двері всередині ресторану.

— Ми перебуваємо в місці, де зібралося найбільше телевізійних фургонів, — оголосив з екрана кругловидий репортер. — Однак невідомо, що відбувається, але оскільки всі ці фургони тут, серед яких і наш, то має відбутися щось важливе.

Трійця молодих людей як по команді перестала жувати.

— Ходімо, — сказала дівчина, піднімаючись із-за столу. — Подивимося, чого вони всі там зібралися.

Вони залишили ледь розпочаті порції і вийшли.

— Ви думаєте про те саме, що і я? — Нет багатозначно поворушив бровами.

— Це огидно, — скривилася Ніка.

— Відріжеш те, що вони надгризли… Решта майже чиста.

— А як же так звана людська гідність?!

— А так званий людський голод? — парирував Нет. — Якщо подорож назад теж триватиме вісім годин, то півдороги ти будеш шкодувати, що не з’їла сіль із сільнички. Пластиковий підлокітник від крісла стане твоїм кулінарним маренням. Я навіть не знаю… Ті кілька скибочок картоплі фрі, що я спалив у кабінці від страху, не рахуються, — він по-справжньому почав схлипувати. — Де бабуся Люся і її запіканка з лососем?..

— Гаразд, — із прикрістю погодилася Ніка. — Це стан крайньої необхідності.

Вони підійшли до сусіднього столика. Фелікс відрізав надкушену частину гамбургера й переклав у порожні тарілки. Їли вони в повному мовчанні, радіючи, що змогли вгамувати голод.

— Як так можна, — сказав Нет, розглядаючи інші тарілки. — Ця яєчня з одного боку сира, а з другого — підгоріла?

— Дивіться! — Фелікс потягнувся до сільниці. У солі повільно ворушилися маленькі біленькі черв’ячки.

— Фу! — скривилася Ніка. — Солоні черв’яки! Це не дуже гарний ресторан.

— У Величці їм би добре жилося, — Нет похитав головою. — Цікаво, вони розраховують туристів при виході?

Фелікс витягнув GPS з рюкзака й увімкнув його. Передавач кілька секунд шукав супутник, після чого показав місце їхнього перебування.

— О! — Фелікс підняв брови. — Він показує самі нулі…

— Нульовий меридіан проходить якраз крізь Лондон, — згадала Ніка.

— Вау! — зрадів Нет. — Ми непоганий столик вибрали. Довгота нуль, нуль, нуль. Так повинні були назвати цей ресторан.

— Так чи інакше, — оголосив Фелікс, — до нашої станції метро залишилося два кілометри.

До столика підійшла офіціантка й поклала перед ними рахунок. Друзі нахилилися над ним, і їхні очі округлилися.

— Схоже, ті не заплатили, — зауважив Фелікс.

— «Ентерпрайз»! — Нет приклав руку до нашивки на сорочці. — Троє телепортуються.

— Думай, генію! — простогнала Ніка. — Ми повинні заплатити за надкушені, пригорілі і до того холодні гамбургери. А могли б замовити карбонару за півціни.

Нет подивився в спину офіціантки.

— Думаєте, вона нас наздожене на таких підборах? — запитав він. — Руки в ноги, і… немає вже нас.

— Якщо я можу щось порекомендувати, — відгукнувся з телефона Манфред, — то я знайшов би чесний вихід із ситуації. Хоча в моєму положенні я можу бачити тільки землю, у мене є одна ідея.

* * *

Через дві години вони оплатили рахунок миттям посуду на ресторанній кухні й подолали останні кілометри, що відокремлювали їх від потрібної станції метро.

— Лондонське метро відрізняється від варшавського, — сказав Фелікс, коли вони стояли на тротуарі перед станцією.

— Ну воно разів у п’ятдесят більше, — зауважив Нет.

— Я маю на увазі те, що тунель вужчий, — уточнив Фелікс. — Можливо, тут є якісь ніші, де можна сховатися… але я не впевнений. Я схиляюся до того, що, коли поїзд застане нас у тунелі, буде погано.

— Нас помітить машиніст, — заперечив Нет.

— Це менша проблема порівняно з тим, якщо нас переїдуть. Хочеш тут почекати, доки поїде останній поїзд? Нас виженуть зі станції.

— Як таке взагалі можливо, щоб ніхто не знав про додатковий тунель? — запитала Ніка.

— Лондонське метро — найстаріше в світі, — пояснив Фелікс. — Тут повно невикористаних або засипаних тунелів. Деяких навіть немає на планах. Це гігантський підземний лабіринт. Отже! Інтервали між поїздами нерівномірні, ми повинні це з’ясувати, і в нас буде час.

— Пробігти між потягами, — припустив Нет.

Вони подивилися на будку охоронця. Зараз там сиділа молода індуска і розгадувала кросворд.

— Пропоную прослизнути під бічним турнікетом, — сказав Фелікс. — Вона не побіжить за нами, а навіть якщо і спробує, то в неї нічого не вийде.

Друзі озирнулись і проповзли на животі під турнікетом, що складався з обертової конструкції зі сталевих трубок. Охоронниця нічого не помітила. Вони спустилися на перон.

— Важко бігти по шпалах… — сказав Фелікс. — Тим більше в темряві. Якщо зіскочимо за потягом, може, ніхто й не помітить. Тільки не забувайте про третю рейку! Нею подається струм. Щойно в тунелі з’явиться поїзд, то лягайте на землю поряд з коліями.

На пероні в супроводі сильного протягу зупинився поїзд. Щойно він рушив, друзі підійшли до краю перону й зістрибнули вниз за останнім вагоном. Навіть якщо хтось і помітив, то не намагався їх наздогнати або зупинити. Вони запалили навушні ліхтарики і побігли, спотикаючись об шпали. За кілька хвилин діти мусили сповільнитися, тому що бігти в темряві було для них не просто важко, а майже неможливо. На щастя, наступний поїзд не з’явився раніше, ніж вони знайшли бічний тунель. Вони піднялися на насип і перелізли на інший бік.

— Воно немов відчуло, що ми наближаємося… — прошепотіла Ніка, коли вони ступили на землю.

З безпечної відстані друзі розглядали кільце. На його поверхні і всередині стрибали холодні іскри, що освітлювали тунель блакитним сяйвом.

— Телепорт, кажеш? — сказав Нет. — Пам’ятаєте ті диски з центру керування нашої бази? Тут теж десь повинні бути такі самі. Може, вони вже щось встановили.

— Як у ліфті, — зазначив Фелікс. — На кожному поверсі є кнопка.

— Ви хочете пошукати ці кнопки? — занепокоїлася Ніка.

— А може, це тільки вихід? — сказав Фелікс. — Урешті-решт, німці повинні були сюди доставити десант.

— Якщо це так, — додала Ніка, — то вхід у цей тунель був би схожим на крок у ліфт, кабінка якого — на поверх вище.

— Типу того, — погодився з нею Фелікс. — Ми можемо дематеріалізуватися.

— Це ще невідомо, — зауважила Ніка. — Але для мене «ми можемо дематеріалізуватися» звучить краще, ніж «ми потрапимо під трамвай».

— Уяви, що атоми твого тіла розлітаються в різні боки зі швидкістю світла, — відповів Фелікс. — Опускаючи нюанси квантової теорії…

— Мені здається, чи… — Ніка вказала на все більш іскристе кільце, — чи воно розгоряється?

— Активізується, — погодився Фелікс.

Вони відступили на кілька кроків, і кільце мигнуло. Пролунало потріскування, і з блакитним сяйвом звідти вилетів рій маленьких дзизкучих комах. Друзі механічно затулились від них і відскочили назад, падаючи на шпали. Нет притиснув Ніку.

— У мене алергія на отруту шершнів! — закричав він.

Комахи хмарою зависли над дітьми, але не виявляли агресії. Натомість вони раптово засвітились і відгукнулися знайомим голосом:

— Привіт! Далеко не пішли!

Нет першим упізнав цей голос. Він зліз із Ніки й допоміг їй підвестися.

— Манфреде, — сказав Нет. — Нарешті…

— Я тут, — відгукнувся Манфред з рюкзака.

— Ні, я тут, — запротестувала хмара.

— Хіба ти можеш ревнувати сам до себе? — запитав Нет.

— Як синхронізуємося, то у нас… у мене це мине.

Кульки створили в повітрі фігуру перевернутої чаші супутникової антени.

— Ти затулив мене власним тілом, — здивовано прошепотіла Ніка.

— Власне, це я тільки спітк… — почав Нет. — Ааа… тебе затулив? Ну, знаєш… Це було миттєве рішення.

Фелікс подивився на них і зітхнув.

— Давайте туди, — він вказав на кільце, — а то напруга впаде.

— Зачекайте! — раптово вигукнув Манфред, одночасно з рюкзака і з хмари. — Щось не сходиться. Час не відповідає.

— Ми в іншому часовому поясі, — нагадав Фелікс.

— Ні, ні, — хмара перетворилася на великий знак питання. — Мова про те, що я… тобто хмара, стрибнув усередину кільця за півхвилини після вас, а тут з’явився майже через двадцять годин після вас.

— Може, спад напруги подовжує подорож? — запитав Фелікс.

— Я не зареєстрував жодного розриву часу, — відповів Манфред. — Програма всередині міні-роботів працювала без перерви від моменту інсталяції… десять хвилин тому. І водночас минула майже доба. Це незрозуміло…

— То експериментальні роботи. Можуть бути якісь недоробки, — Фелікс наморщив брови і потер підборіддя. — Хоча все одно… Поки що вибираймося звідси.

Кільце іскрило і миготіло все сильніше. У повітрі чувся глибокий, дедалі гучніший звук.

— Зробимо це разом, — сказала Ніка, простягаючи руки Феліксу й Нету.

— Як зазвичай… — Нет заплющив очі і схопив її долоню. Фелікс схопився за другу руку.

— Манфреде… давай-но до нас…

Хмара як по команді наблизилася до них майже впритул, створюючи дзизкучі, дещо ажурні горби.

— На три, — сказав Фелікс. — Один… два… три.

Вони зробили широкий крок, і їх підхопила невідома сила.

²¹ «Обережно, двері зачиняються!» (англ.). (Прим. авт.)

²² Firewall (англ. «вогняна стіна») — захист комп’ютера або мережі від несанкціонованого доступу. (Прим. авт.)

²³ Роберт Маклович — польський кухар і кулінарний журналіст. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Друзі, кашляючи, підводилися з землі. Манфред у вигляді хмари вилетів з кільця одразу за ними та завис у повітрі, набувши форми смайлика.

— Цікаво, це знову тривало вісім годин? — запитав Фелікс. — Тоді вже має бути ранок.

Вони обтрушувалися від пилу.

— У нас такий вигляд, немов ми приїхали потягом із вугіллям, — сказала Ніка.

— Охоронця забрали, — Нет роззирнувся. — І ящик із керуванням для міні-роботів.

— Вони, певно, подумали, що сюди хтось пробрався і вкрав міні-роботів, — Фелікс спохмурнів.

— Твій тато, напевне, знає про охоронця, — сказала Ніка. — Він, швидше за все, вже подзвонив мамі, щоб з’ясувати, що з нами.

— Нам треба дістатися до того місця, де є зв’язок, і спробувати зателефонувати додому!

— У підсумку наша місія закінчена. Ми знаємо, для чого кільце. Можемо очікувати якихось нормальних канікул.

— Ми могли б спочатку трохи заробити на туризмі… — несміливо запропонував Нет. — Урешті-решт, це ж ми відкрили, як працює кільце. За якийсь час усе розповімо… Як вам? Ми завжди задарма працюємо!

— Потрапимо в рай, — втішив його Фелікс.

— Дякую, мені й тут добре.

Коридором вони дійшли до металевих воріт, але ті не відчинялися, хоча діти провозилися з ними кілька хвилин.

— Зараз нам би в нагоді стала та бомба, — буркнув Нет. — Десять хвилин швидкої прогулянки відокремлюють нас від запіканки з лососем.

— Замкнули так, щоб більше ніхто не зміг сюди ввійти, — зауважив Фелікс. — Манфреде, можеш знайти зв’язок?

— На жаль, ні. Ми повинні вибратися на поверхню й відійти від бази. Але у воротах немає достатньо широкої щілини.

— Залишається тільки тунель до маяка, — зітхнув Фелікс. — Доведеться дертися.

— Залишається тільки сподіватися, — додав Нет, — що Безформний уже пішов.

Вони повернулися в зал, пройшли повз кільце, по якому знову проскакували самотні іскри, і обшукали трансформаторну шафу, що маскувала тунель. Без проблем (що не означає без страху) вони дісталися до підземної частини маяка.

— Зачекайте, — Фелікс посвітив ліхтариком угору. — Тут люк.

— Клас! — зрадів Нет. — Не забруднимося знову в тому клаустрофобічному тунелі до нашого підвалу.

Спільними зусиллями вони підняли важкий люк і вибралися назовні, на нижній поверх маяка. На щастя, на дверях була ручка. Фелікс повернув її. Жахливо заскрипіло, але двері піддалися.

Перед очима постала знайома картина з будиночком, оточеним чагарником, і галявиною з острівцями дерев нижче на пагорбі.

— Холодно, — здригнулася Ніка. Вона сильніше запахнула джинсову куртку.

— У Лондоні було жарко, — зазначив Нет. — А мало б бути навпаки. Джек-Різник з’являвся з вологого туману…

Вони вийшли на вулицю і зачинили за собою двері.

— Манфреде, віддалися трохи і спробуй зловити зв’язок, а потім зв’яжися з моїм батьком, — попросив Фелікс.

— Уже роблю, сер. — Хмара міні-роботів склалась у фігуру солдата, який відсалютував, після чого здійнялася в повітря.

— Цікаво, чому здох мій годинник, — запитав Фелікс, — а твій ноутбук працює?

— Жорсткий диск захищений, — відповів Нет. — Усе інше перезавантажиться. — Він витягнув з рюкзака ноутбук і спробував його увімкнути. — О матінко… — простогнав він і забарабанив по клавішах. — Наврочив! Здох! Може, це тільки акумулятор.

Вони підняли голови і спробували на туманному небі розгледіти хмару міні-роботів. Діти аж підстрибнули, коли біля них пролунав голос Манфреда:

— Немає зв’язку GSM, GPS, нічого, що має бути. Ця база все заглушає. Я полетів далі.

Вони пішли знайомою стежкою в бік моря.

— Якийсь інакший вигляд має цей ліс, — зауважив Фелікс. — Він менший чи, може, на ньому менше листя.

— Шторм його трохи зачесав, — відповів Нет. — Ходімо на пляж, може, знайдемо викинуту на берег русалку.

— Радше контейнер із токсичними відходами, — буркнула Ніка.

— Поганий настрій?

— Погане передчуття.

— Знову? Розслабся, залишилося тільки вдати, що не було тієї есемески від мами Фелікса, і ми повернемося додому.

— Я вже говорив, що збираюся зізнатися, — сказав Фелікс.

Нет хотів щось сказати, але замість цього вказав на скелю.

— Господи! — вигукнув він. — Море зірвало сходи! Нехилий шторм був!

Зникли не тільки сходи, а й поміст.

— Уявляєте, ми нещодавно там засмагали, — зітхнула Ніка.

— І човен рибалки, схоже, вирушив попірнати, — зауважив Нет.

— Мені його шкода… Що він робитиме без човна?

За півкілометра від берега чорний корабель був так глибоко занурений у воду, наче зроблений зі свинцю, але якимось дивом не тонув. Він пускав дим, майже такий самий чорний, як його борти.

— Європейських норм рівня викидів він явно не виконує, — зауважив Нет.

З правого боку було чутно дедалі гучніший гуркіт двигуна. За мить оливково-зелений літак із намальованою на борту червоною зіркою пролетів у декількох метрах над водою і швидко зник за скелею.

— МІГ-3, — сказав Фелікс.

— І що це означає? — запитала Ніка.

— Радянський винищувач часів Другої світової.

Вони дивилися на спокійні хвилі і корабель, що димів, а холодний вітер грав їхнім волоссям. Море пахтіло по-іншому, ніж раніше.

— Обираю за найважливіший пріоритет розігрівання запіканки з лососем, — заявив нарешті Нет.

Вони мовчки погодилися з ним і рушили стежкою через поріділий ліс у бік будинку. Коли вони вийшли на галявину перед будинком, Нет різко зупинився.

— Подивіться: пейнтболісти чи що, — він вказав кудись у бік укосу. — Ідуть лякати рибалку.

Схилом піднімалося п’ятеро чоловіків у військовій формі з автоматами в руках.

— Як ти їх назвав? — запитала Ніка.

— Пейнтболісти, — пояснив Нет. — Пейнтбол — це така гра. Одягаєш комбінезон і отримуєш автомат, що стріляє кульками з фарбою. Є дві команди. Така собі війна. Якщо на тобі є кольорова фарба, то в тебе влучили і ти вибуваєш.

— Звучить якось безглуздо, — зауважила Ніка.

— Треба буде пограти, — сказав Фелікс.

Хвилину вони спостерігали за пентболістами, але голод підштовхнув їх у бік будинку.

— Твій старий, схоже, вже про все знає, — Нет показав на килимок, з якого зникла сосна.

— Будинок орендував Інститут, — сказав Фелікс. — Напевно, вони дізналися про проблеми і все прибрали. Щоб господар будинку не побачив, що ми тут накоїли, — він багатозначно подивився на Нета.

Ключем вони відімкнули двері й увійшли всередину. На кухні та на сходах теж не було рослин. Тільки сухі трави звисали на мотузках зі стелі. На печі стояло деко, в якому бабуся Люся робила запіканку з лососем.

— Вони зжерли наш обід! — обурився Нет, заглядаючи в порожнє деко. — О ні! Я не хочу, щоб мій тато працював у фірмі, де люди з’їдають чужі обіди.

— Якщо в реальності минуло три дні, — сказав Фелікс, — то, швидше за все, вони викинули зіпсовану запіканку в смітник.

— Кінець пригодам? Приїде поліція, а потім Валигора зі своїм відділом?

— Напевно, він вже приїхав, оскільки тут і в залі все прибрано, — сказала Ніка. — Зараз наслухаємося… Усе ж не варто так нечесно поводитися з батьками.

— Усе вийшло випадково, — нагадав Нет.

— А хто видалив есемеску?

— Може, шлях додому зайняв у нас більше ніж вісім годин, — вирішив Фелікс. — Пам’ятаєте, Манфред «летів» двадцять годин?

Крізь прочинені двері всередину залетіла хмара міні-роботів.

— Немає жодного сигналу, — оголосив Манфред. — Ні GSM, ні GPS, нічого, що має бути. Я зловив тільки якусь слабку радіостанцію на довгих хвилях. Ця база все заглушає на відстані двох кілометрів. Далі я не полетів, тому що акумулятори слабенькі…

— Мене турбує дещо інше, — Фелікс показав на стіл. — Він був тріснутий. Коли ми були тут востаннє, з його середини росли яблуня та береза. Зараз стіл цілий.

— Склеїли? — здивувався Нет.

— Дошки на підлозі теж не здаються тріснутими.

— Вони старі, — зауважила Ніка. — Їх не ремонтували.

— Ти ж не хочеш сказати, — занепокоївся Нет, — що минуло стільки часу, що нові дошки встигли постаріти? Може, вони взагалі й не були так сильно пошкоджені… Раптом тільки декілька дощок вирвало…

Вони піднялися на другий поверх і побачили порожні кімнати. Ліжка та шафи стояли на тих самих місцях, тільки ліжко і тумбочка Ніки повернулися в маленьку кімнату над входом. А всі їхні речі зникли.

— Б’юсь об заклад, що минуло більше часу, — сказав Фелікс, — і телепортація тривала кілька днів, тиждень, а то й два; за цей час батьки обшукали околиці і не знайшли нас. Тому забрали наші речі…

— І закопали порожні труни з нашими іменами на табличках, — сумно додала Ніка.

— Вони вирішили, що ми мертві? — Нет сів за стіл, вражений цією сумною версією. — Ну так… Зрештою, в них буде запасна дитина… Що це за телепорт такий?! Ми б сюди швидше на роликах доїхали!

Рожеве сонце опускалося над лісом. Навіть у будинку стало холодніше.

— Зараз серед вчених популярна певна просторово-часова теорія, — сказав Фелікс, — у якій час — це тільки черговий вимір, як висота або ширина. Використовуючи телепорт, ми перемістилися не лише в просторі, але й у часі.

— Що ти хочеш цим сказати? — повільно промовила Ніка.

— Усе має ширину, висоту і довжину, але ще є час. Коли ти переходиш із кімнати в кімнату, ти долаєш кілька метрів, а також і кілька секунд. Ти переміщуєшся в часі і в просторі.

— Якось дивно, час мені здавався чимось зовсім іншим…

— Еволюція нас так сформувала. Є ще й інші виміри, яких ніхто, крім хіба Ейнштейна й Гокінґа[24], не може осягнути.

— Вони вирішили, що ми мертві, — повторив Нет, не слухаючи пояснень Фелікса. — Усе дістанеться моєму брату-сестрі…

— То яке зараз число? — запитала Ніка.

— Гарне питання, — визнав Фелікс. — Манфреде, а ти можеш встановити дату за розташуванням планет?

— Звісно, тільки коли стемніє. На щастя, я не видалив астрономічну програму.

Вони перевірили шафки на наявність чогось їстівного. Холодильник із бабусиними запасами зник. Ніка знайшла в підвалі консервну банку. Вона поставила її на кухонний стіл.

— Хтось зжер етикетку, — Фелікс озвучив очевидне.

Вони сіли з двох боків столу і стали розглядати металеву банку.

— Виглядає як консерви, — знову сказав Фелікс. — Точно всередині щось їстівне.

— Може, це тюфтельки, тушонка або… — сказала Ніка, але її перервало гучне бурчання в животі.

— Сорі, це в мене, — Нет схопився за живіт. — Не перелічуй, що там може бути. Просто відкриймо її.

Фелікс узяв банку і подивився на дно.

— Не думаю, що це гарна ідея, — повільно сказав він. — Її виготовили в 1945 році. Вона може бути трохи несвіжа.

— Вона німецька… — Нет забрав банку і ковтнув слину. — Німці роблять речі, які можна довго зберігати. Я б ризикнув.

— Можна нехило отруїтися консервою, що прострочена півроку, — відповів Фелікс. — Я гадаю, що прострочена півстоліття консерва буде ще гіршою.

— Швидше за все, усередині утворилася абсолютно нова, незалежна екосистема, — додала Ніка.

— Усе одно, те, що в банці, не з’їсть нас, як ми відкриємо її… — наполягав Нет. — Понюхаємо й оцінимо.

— Там саморобна біологічна зброя, паралізує самим запахом, — буркнув Фелікс.

Вони розглядали банку під періодично повторюване бурчання живота Нета.

— Відкриємо ми її нарешті чи ні! — вигукнув раптом Нет. — Понюхаю і спробую першим. Подивимося, чи виживу.

— Ми можемо сходити в магазин, — зауважив Фелікс. — Це всього лише п’ять кілометрів.

— Я і п’яти метрів не пройду! Це вже справжня клінічна смерть!

Фелікс неохоче витяг із рюкзака набір суперінструментів, витяг відповідне лезо і за кілька секунд відкрив банку.

— А класно пахне! — радісно сказав Нет. — Тільки подумайте: хіба те, що зіпсувалося, може так пахнути? Будемо хвилюватися, коли на стінах побачимо зелених метеликів у жовтих шапочках.

Він швидко розклав вміст банки на три тарілки. Трохи набрав на виделку і засунув у рот. Якийсь час жував, потім витріщив очі. Друзі перелякано дивилися на нього.

— Виплюнь, — сказав Фелікс.

Нет схопився за горло, видав якийсь невизначений звук і з’їхав з лавки, в розпачі простягнув руки вгору, немов потопаючи. Виделка брязнула об підлогу.

— Нете! — крикнула Ніка.

Вона зірвалася з місця, оббігла стіл і схилилася над ним. Він лежав без руху з заплющеними очима. Ніка підняла його голову. Нет розплющив очі й підморгнув їй.

— Спок, я пожартував, — пояснив він, піднімаючись із підлоги. — Тушонка божественно смачна.

Ніка ошелешено закліпала, підскочила і стиснула кулаки.

— Ось побачиш… — Вона тицьнула в нього пальцем. — Ось побачиш… Ще раз так налякаєш… пошкодуєш!

— Ти красива, коли злишся.

Фелікс несхвально похитав головою. Він підчепив на виделку маленький шматочок м’яса, скуштував його й невизначено буркнув. За мить його тарілка була порожньою.

— Тепер можемо йти в магазин, — сказав Нет, вилизуючи свою тарілку.

— Або відразу в лікарню, — парирувала Ніка. — Психіатричну.

— Дивіться! — Фелікс показав на вікно.

Із заростей вийшов чоловік, досить молодий, але дуже худий і зарослий. На ньому був сірий светр, і він вів велосипед.

— У нас уже галюцинації? — Нет подивився на банку.

— Він не схожий на привида, — сказав Фелікс, нахиляючись до вікна. — Радше на господаря.

Чоловік приставив старий велосипед до стіни й пішов за будинок. Діти неквапом вийшли на вулицю, але там нікого не було видно.

— У мене погане передчуття… — Фелікс наморщив брови.

Ніка занепокоєно подивилася на нього.

За мить у заскленій надбудові маяка загорілося яскраве світло. Прожектор почав рухатися. Друзі остовпіли.

— Мені здається чи на маяку не було лампи? — запитав Нет.

— Може, він вкрутив, — невпевнено відповів Фелікс.

Чоловік спустився сходами, зачинив за собою двері маяка й наблизився до дітей.

— Хто ви такі? — вигукнув він грубим голосом.

— Ми тут живемо… — відповів Фелікс.

Доглядач маяка свердлив їх поглядом.

— Тут погане місце, — сказав він. — Тут не можна жити.

— Ми тільки на кілька днів, — пояснила Ніка.

Чоловік хрипко засміявся.

— За кілька днів їх звідси викурять.

— Кого? — запитав Нет.

— Їх. — Доглядач вказав на дітей. Потім поліз у кишеню і витягнув ключа.

— Спасибі, у нас є, — Фелікс показав свій ключ.

Вони розглядали ключі. Ті не були схожими. Були ідентичними.

— Ну хай живуть, — доглядач махнув рукою. — Доки їх не викурять. Тільки не смітити, негідники!

Він узяв велосипед, але не сів на нього, а повів по дорозі.

— Цей доглядач маяка щось прихочує, — буркнув Нет. — Усі люди тут говорять так незвично?

— У мене дуже погане передчуття, — повторив Фелікс, після чого закричав: — Манфреде, вже можеш не ховатися. І можеш уже сказати…

Манфред вилетів з-за дому і одразу перетворився на велику супутникову антену.

— Я щось пропустив? — Нет здивовано дивився на хмару.

— Одна думка є, — повільно сказав Фелікс. — Консерви, ключ, підлога, літак…

Нет дивився на нього, потім його очі округлилися.

— Та ну тебе! — вигукнув він. — Я не вірю!

— Ви хочете сказати, що… — почала Ніка.

— Я проаналізував розташування зірок і планет Сонячної системи, — відгукнувся Манфред із антени, — і, на жаль, з цього випливає, що… Не знаю, як це сказати…

— Та кажи вже! — гаркнув Нет.

— Уже кажу. Згідно з положенням зірок, зараз квітень 1945 року.

— Значить… — Ніка розгубилася. — Серйозно? Перша половина двадцятого століття?

— На жаль, — визнав Манфред. — Самий кінець Другої світової війни. Ми повернулися назад на шістдесят років. Точніше, за п’ятдесят років до нашого народження. Гітлер іще живий, прем’єр Великої Британії — Черчилль. На Хіросіму ще не впала ядерна бомба. На Заході ще думають, що Сталін — хороший, а Палацу культури немає навіть у планах.

— Це було твоє передчуття? — Ніка подивилася на Фелікса.

— Не хотів вас лякати, поки не був упевнений, — кивнув Фелікс і пошепки запитав: — Хтось із вас знає російську?

— Звідки? Навіщо? — Нет ошелешено подивився на нього. — Навіщо нам російська?

— За кілька днів тут з’явиться Червона армія. Радянські війська. Вони навряд чи говоритимуть польською або англійською. Вони викурять нас… м’яко кажучи.

— Сто відсотків сорок п’ятий? — запитав Нет. — Може, ми робимо надто поспішні висновки?

— Усе збігається, — сказав Фелікс. — Стіл цілий, підлога теж. Дерев у лісі менше. Літак часів Другої світової і цей корабель. Пароплав.

— І немає помосту, — додала Ніка. — А ці пейнболісти… це, напевно… якісь партизани.

— Може, розташування тих планет може повторюватися, — запротестував Нет.

— Гм… Варто перевірити, — Манфред склав міні-роботів у фігуру замисленої людини. — Може, повториться за мільярд років? Скоріш за все, ні.

— І за що мені все це? — Нет сів на лаву під стінку і сховав обличчя в долонях. — Я міг би зараз сидіти вдома і культурно нудьгувати перед телевізором… Канікули в місті… Нормальна справа… Мама цього не переживе…

— Ми перенеслися в часі, — сказав Фелікс майже безтурботно.

— Я тебе дуже прошу, чувак, подумай ще! — Нет майже плакав. — Я повинен чекати п’ятдесят років на восьмирозрядні комп’ютери і зародження інтернету?! І що я робитиму весь цей час? Повітряного змія запускатиму?

— Це відкриття всіх часів! — Фелікс немов його не чув. — Тільки уявіть, у чому ми взяли участь. Ми можемо ознайомитися з механізмом роботи машини часу.

— У тебе, як завжди, зашкалюють амбіції! — Нет схопився і замахав руками. — Я хочу повернутися додому! У мене скоро з’явиться брат-сестра. А це велика відповідальність! До того ж, я знову голодний! Хочу подвійний чизбургер, колу і картоплю фрі! І, можливо, піцу. Хочу повернутись у наш час… Хочу кіно з об’ємним звуком цифрове телебачення, інерційні паски безпеки, швидкий інтернет, сьому частину «Зоряних воєн», Cartoon Network, лего, «Матрицю» і багато іншого. Розумієш? Я хочу повернутись.

Він опанував себе й зауважив, що тримає Фелікса за сорочку.

— Ми всі хочемо повернутися, — спокійно відповів Фелікс, обережно відриваючи його руки від свого одягу. — Ми повернемося, щойно придумаємо як.

— А не вийде, тоді знову в кільце стрибнемо?

— Можемо повернутися через кільце в Лондон, але немає гарантії, коли ми там з’явимося.

— А може бути ще гірше?

— Якщо телепортуємся в Англію часів короля Артура… — підказала Ніка.

— Це неможливо, — запротестував Фелікс. — Ми не можемо повернутися в часи, коли кільце ще не створили. Це як із ліфтом. Не можна спуститися нижче за дно шахти.

— А «Машина часу» Веллса? — згадав Нет. — Там герой вводив дату і летів, куди хотів.

— Це зовсім інакше, ніж вигадав Веллс, — Фелікс похитав головою. — Не можна подорожувати таким чином. Кільце відкриває просторово-часовий тунель. Вхід в одному місці й часі, а вихід в іншому, але там теж має бути активний телепорт. Для просторово-часових мандрівників, тобто нас, різниця у відстані й часі не існує. Це як для мурашки пройти через дірку на інший бік аркуша. Розумієте?

— Розуміємо, — буркнула Ніка. — Хоча мені дуже подобається ця ідея зі встановленням дати… — Вона хотіла ще про щось запитати, але передумала.

Вони ввійшли в будинок і сіли за стіл. Манфред набув вигляду людини і сів поруч із ними.

— Манфреде, я тебе прошу… — зітхнув Нет. — Я волів би, щоб ти не створював таких реальних фігур.

Манфред знизав плечима і перетворився на гладкого троля з хоботом замість носа й очима на стеблинках. Нет зітхнув і з силою вдарився чолом об стільницю. Він безпорадно звісив руки та завмер у такій позі. Ніка підійшла до дверей, сіла на порозі і з сумом вдивлялася в далечінь, осяяну промінням призахідного сонця. Вітер легко ворушив її волосся. Фелікс деякий час дивився на неї, потім витягнув з рюкзака йойобота і п’ятнадцять хвилин витратив на його збирання й тестування. Ніхто не сказав ні слова.

* * *

Їх розбудив гуркіт. Сонце стояло високо в чистому небі. Вони почистили зуби м’ятною жуйкою і вийшли з дому. Гуркіт нагадував звук товарних вагонів, що зіштовхнулися. Десь за лісом вагони стикалися і стикалися без перерви.

— Артилерія, — сказав Фелікс.

— Нам тут ніщо не загрожує, — відповіла Ніка. — Ми бачили цей будинок неушкодженим у наші часи.

Нет відповів тільки бурчанням живота.

— Ми не можемо тут залишатися, — сказав Фелікс. — Я не уявляю, що ми можемо тут робити…

— Знаючи майбутнє, ми могли б стати мільярдерами, — резюмував Нет. — Шкода, що не записав лотерейні номери за всі ці роки… Ні, ні… Я хочу повернутися.

— Мені здається, що все залежить від положення тих трьох дисків, — вирішив Фелікс. — Може, їх привела в дію буря…

— У Лондоні не було бурі, — нагадала Ніка.

— Там енергія пов’язана з мережею метро. Імовірно…

— Можливо, що кільце витягує енергію з інших вимірів, — Нет засунув руку в кишеню і порився там. — Коли ми тут з’явилися, на небі не було й сліду бурі.

— Ми повинні розшифрувати значення знаків на дисках керування, — сказав Фелікс. — На бурю ми все одно не можемо вплинути. Манфреде, можеш перевірити значення тих знаків? У них повинен бути якийсь сенс.

— Сорок п’ятий рік, — бурчав під ніс Нет.

— Тут немає інтернету, — погодився Манфред. — Існує лише кілька комп’ютерів, найближчі — в Англії і є суперсекретними. Вони не зможуть нам допомогти, тому що їхня обчислювальна потужність, всіх разом узятих, менша, ніж у кишенькового калькулятора. З усією впевненістю, також ніде на світі немає жодних цифрових баз даних. Уся інформація міститься в бібліотеках.

— Бібліотеки наприкінці війни не в найкращому стані, — зауважила Ніка.

— Але і в реальності ми перебуваємо на вузькій смужці нічийної землі, — додав Фелікс. — Одна армія відступає, друга наступає. Ситуація не сприяє навчанню.

— Я голодний, — Нет схопився за живіт, який став бурчати гучніше, ніж канонада. — Як думаєте, в лісі є ягоди?

— Сумніваюся, — відповів Фелікс. — Я колись читав книжку про науку виживання, але небагато пам’ятаю.

— Я міг би зробити пращу і зловити кролика…

— Убити кролика? — обурилася Ніка.

— Без вагань.

— Нет має рацію, — погодився Фелікс. — Ми повинні щось поїсти.

— Може, десь є вудка, — сказала Ніка.

— Убити рибку? — передражнив її Нет.

— У нас гості, — раптом повідомив Манфред.

— Де? — запитав Фелікс.

— За сто метрів, — Манфред перетворив міні-роботів на тонку стрілку. — Наближаються швидким кроком.

— Звідки ти знаєш? — запитала Ніка.

— Я розмістив кілька міні-роботів навколо будинку. Це кілька… таких собі щупалець. Чужинців п’ятеро, у пошарпаній військовій формі.

— Пейнболісти… — Нет опустився на лавку під стіною і втупився в землю.

— Це польські партизани Армії Крайової, — сказала Ніка. — Хіба нам потрібно їх боятися?

— Краще заховати все, що може викликати в них підозру, — Фелікс схопив рюкзак, заніс його всередину і поклав на дно шафи на другому поверсі. Він спустився і сказав Манфредові сховатися в кущах. — Якщо щось піде не так, ти зможеш щось придумати.

— Супер! — простогнала Ніка. — Подивіться на себе. Для сорок п’ятого ми одягнені як астронавти в індійському селі. Толстовка з капюшоном, ґортекс, кросівки…

Але було вже пізно переодягатися. Перший з партизанів вийшов на галявину. Його автомат висів на плечі, дулом униз, проте палець він тримав на гачку. Чоловік був зарослий і втомлений, але його очі блищали. Було видно, що він досвідчений солдат. Двоє інших з’явилися з-за будинку, найімовірніше, вони перевіряли околиці. Останнім ішов солдат, озброєний пістолетом. Вигляд він мав такий самий, як інші. Обережним рухом він наказав іншим перевісити зброю на плече. П’ятий солдат залишився в укритті.

— Ви нетутешні, — сказав їхній командир. — Звідки ви?

— З Варшави, — швидко відповіла Ніка.

Командир із підозрою оглянув їх одяг і декілька разів кивнув.

— Я це бачу. Що ви тут робите?

— Це довга історія. Ми трохи загубились… А доглядач маяка дозволив нам тут почекати.

Командир зняв кашкет і пригладив долонею чорне, пронизане сивиною волосся.

— Ми не можемо вам допомогти, — сказав він. Чоловік говорив швидко, короткими реченнями, немов весь час віддавав накази. — За кілька днів тут буде радянська армія. Ви діти, і вони нічого вам не зроблять. У нас немає зв’язку. Радіостанція сіла. — Один із солдатів поставив на землю рюкзак, з якого стирчала антена. — Ми повинні піти до появи радянських. Якщо зустрінете польських солдатів, знайдіть польського офіцера і передайте йому повідомлення. Ми повинні… дещо знайти. Один об’єкт.

— Який об’єкт? — запитав Фелікс.

— Ми повинні розповісти йому щось більш конкретне, — втрутилася Ніка. — Інакше нам ніхто не повірить.

Діти уважно дивилися на партизана, який також пильно дивився на них.

— Те, що я вам розповім, це таємниця, — він понизив голос. — У німців є тут база. Але ми не знаємо яка. Вони евакуювали персонал, а вчора вранці намагалися вивезти одну важливу річ. Нам вдалося її перехопити і заховати в безпечному місці. Її потрібно перевезти на захід. Інакше вона потрапить не в ті руки. Важливо також те, щоб ви нікому про це не розповідали. У цій країні буде безпечно лише тоді, коли польський уряд повернеться з Лондона і візьме владу в свої руки.

— Це може тривати певний час, — буркнув Нет, сидячи на лавочці.

— Чому? — здивувався командир.

Друзі перезирнулися.

— Е-е… — Нет зрозумів, що ляпнув зайве, і знову втупився в землю.

— Тато казав мені, що до кінця війни ще якийсь час, — швидко сказав Фелікс і вказав на радіостанцію. — Я знайомий з… такими штуками. Можу спробувати відремонтувати?

— Не думаю, що в тебе вийде. Там лампа перегоріла. Треба поміняти.

Солдат витягнув станцію з рюкзака і поставив на землю.

— Сховай її в підвалі, — наказав командир. — Зараз це тільки зайвий вантаж.

Солдат зайшов у будинок і зник у підвалі. Командир подивився на дітей.

— У вас є їжа? — запитав він. Фелікс і Ніка похитали головою. Він кивнув одному з солдатів. Той поліз у рюкзак і дістав дві бляшанки консервів. Фелікс зловив їх на льоту. — Більше дати не можемо.

— Дуже дякуємо! — Ніка усміхнулася.

Командир підняв руку, і солдати безшумно зникли серед дерев, а він сам розвернувся, щоб піти.

— Вони стільки часу без рації, — бурчав під ніс Нет.

— Зачекайте! — раптом вигукнув Фелікс. — Як називається ця річ?! Що ми скажемо офіцерові?

Командир зупинився і кілька секунд розмірковував. Нарешті він повернувся до дітей.

— «Кришталеве серце», — сказав він тихо і пішов за своїми людьми у бік лісу.

Діти заціпеніли. На щастя, партизани вже не могли їх бачити.

— А той агент у Стефані над Віслою нас розпитував не про «Кришталеве серце»? — запитала Ніка.

Фелікс кивнув і задумливо потер підборіддя.

А тим часом канонада стихла. Фелікс відніс консерви на кухню, а Ніка пішла по воду до насоса. Вони сіли на кухні і в мовчанці з’їли вміст однієї банки. Потім Нет ліг на лавку і втупився в стелю.

Фелікс виніс із підвалу радіостанцію, розібрав і витягнув перегорілу лампу. Він роздивлявся її, потім нервово ковтнув слину і поліз у свій рюкзак. Звідти він витягнув… точно таку саму лампу.

— Звідки вона в тебе? — Ніка схилилася над ним.

— Я витягнув її з такої ж радіостанції, коли в перший раз був на базі разом з татом. Це, напевно, була… якась дуже популярна модель.

— Точно така лампа?

— Вона була криво вставлена. Тому я звернув на неї увагу.

— Шкода, що не згадав про неї раніше, — зітхнула Ніка. — Партизани могли б передати повідомлення про базу та про «Серце».

— Баран! — Фелікс стукнув себе по лобі. — Я ж міг згадати про це раніше. Тому радіостанція не вмикалася. І потім ми телепортувалися в Лондон.

— Може, нам повернути партизанів? — Ніка встала і побігла до дверей. Але від партизанів не залишилося й сліду. — Стривайте… — повернулася вона. — Вони знали про базу, тоді чому про неї забули на шістдесят років?

— Це означає, що… — почав Фелікс.

— Це означає, що вони загинули, — закінчила за нього дівчина і подивилася в бік лісу. — А ми? Теж не розповімо нікому ні про базу, ні про «Кришталеве серце»? Тоді ми теж…

— Ми пройдемо крізь кільце. Не будемо шукати ніякого офіцера. База повинна залишитися забутою на шістдесят років.

Ніка повернулася на кухню і штовхнула в бік Нета. Вона поклала йому руку на плече. Нет усміхнувся й пояснив:

— Депресія. Не турбуйся, мине.

— Є щось, що може поліпшити твій настрій?

— Пляшка коли з двадцять першого століття.

Ніка простягнула йому руку. Нет дозволив їй вивести його з дому.

— Ми можемо зробити добрий вчинок і врятувати це деревце, — сказала дівчина, вказуючи на маленький, не більш як двадцять сантиметрів у висоту дубок, який випадково вирвав із землі черевик партизана. Дерево мало роздвоєний стовбур і тільки три листочки. — Вважай, що це терапія.

— Добре, — неохоче відповів Нет і нахилився над рослиною, — але мені здається, воно не виживе.

Фелікс узяв палицю й почав копати. Нет витягнув з кишені пляшечку з супердобривом і опустив у ямку.

— За кілька років, коли підросте, то воно розчавить скло і отримає прискорене зростання, — знизав він плечима.

Він розмістив коріння дубка в ямці й присипав землею. Фелікс акуратно притиснув землю, а Ніка добре полила. Вони оглянули справу своїх рук і повернулися в будинок в доброму гуморі.

— Треба перевірити ще дещо, — сказав Нет. Він узяв кухонний ніж і почав вирізати на стільниці напис. — Думаю, ніхто не образиться. Мені цікаво, який вигляд це матиме в наш час.

Фелікс подивився на стіл і побачив напис «1945».

— Не можна втручатися в минуле, — зітхнув він.

— У нас знову гості, — повідомив Манфред, влітаючи хмарою в кухню.

— Ті самі? — запитав Фелікс. — Може, німці? Радянські?

Манфред замість відповіді вилетів з дому. Друзі вийшли за ним. Навіть Нет зліз із лавки.

— Звідси видно три пагорби, — Манфред знову перетворив міні-роботів на тонку стрілку. — На кожному з них стоїть фігура. Дуже невиразна, її видно тільки глибоко в ультрафіолеті.

— Боже… — Нет спохмурнів іще більше. — Пристрель мене відразу однією з твоїх кульок.

— Що вони роблять? — запитав Фелікс.

— Стоять. Навіть важко сказати, у який бік вони повернуті.

Друзі дивилися в бік пагорбів, але нічого не бачили.

— Потрібно бути бджолою, щоб їх побачити, — послужливо пояснив Манфред. — Homo sapiens може бачити тільки до ультрафіолетових хвиль.

— Ходімо звідси, — сказав Фелікс. — Негайно.

— Тут я з тобою згоден, — Нет першим повернувся в будинок.

Вони почекали, доки всі міні-роботи залетять усередину, зачинили за собою двері, пам’ятаючи про замки, і забрали з шафи свої речі.

— Це може стати в пригоді, — Фелікс узяв за ручки радіостанцію, і вони спустилися в підвал.

Вони протиснулись вузьким коридором у підземну частину маяка. Рука Фелікса завмерла на ручці сталевих дверей, що вели в черговий тунель.

— Немає цеглин, — зауважив він. — Раніше, коли ми тут проходили шістдесят років тому, вхід був… замурований.

— Думаю, що за таких обставин на це не варто звертати увагу, — сказав Нет. — Хтось це потім замурує. Найімовірніше, доглядач маяка.

Вони зачинили за собою двері. Ширшим коридором пішли швидше, але коли дісталися до шахти, почалися проблеми. Фелікс підняв радіостанцію, але спускатися скобами, тримаючись тільки однією рукою, було ризиковано. Нет через плече кинув погляд у тунель у темряві, потім похмуро подивився на друзів. Фелікс не звернув на це уваги, зняв рюкзак і почав у ньому копирсатися. Потім витягнув з дна ремінь і прикріпив ручки радіостанції до однієї з лямок рюкзака. Це було незручно, але працювало.

— Я піду першим, — повідомив він. — Якщо зірвуся, то нікого не вдарю.

За дві хвилини вони були на місці. Усередині зали все було як зазвичай. Кільце незначно іскрилося, горіло кілька ламп.

— Манфреде? — обережно покликав Нет. — Тут хтось є?

— На перший погляд, немає, — відповів Манфред. Одна з кульок упала на бетон. — Ох ти ж!

— Сиплешся, старий.

— Ду-у-уже смішно. Уяви собі, що йдеш вулицею і раптом у тебе відпадає вухо. Живіт від сміху надірвеш.

— Ми повинні не залишати слідів, — Фелікс підняв кульку, сховав її і замкнув потаємні двері. — Учені з Інституту не мають знайти цей прохід.

— Ніхто його не знайде, — зауважила Ніка. — Ми перші ним пройшли.

— Ніхто його не знайшов до нас, тому що двері були замкнені. Зараз теж замкнемо.

Ніка подивилася на металеву шафу, що маскувала вхід.

— А якщо ми залишимо їх відімкненими, то змінимо майбутнє? — запитала вона.

— Припустімо, що двері відімкнені, — сказав Фелікс. — За шістдесят років сюди ввійдуть учені і одразу знайдуть відімкнені двері.

— І точно їх замкнуть і захистять так, щоб ніхто сюди не ввійшов, — протягнула Ніка. — Тому ми, тікаючи від Безформного, натрапимо на наглухо замкнені двері, і Безформний нас зловить.

— З цього виходить… — Фелікс потер підборіддя й задумався.

— Ми не телепортуємося до Лондона, і не повернемося в 1945 рік, і не залишимо ці двері відімкненими… — Ніка розвела руками. — Це якось безглуздо.

— Ні. Це парадокс. Нам треба звикати.

— Якщо ми повертаємося додому, то, може, з’їмо ці консерви. — Нет витягнув з рюкзака і поставив на підлогу другу банку.

— Почекаймо ще, — попросив Фелікс.

Вони підійшли до сходів, що вели до центру керування.

— Парадокс теж повинен мати якесь пояснення, — наполягала Ніка.

— Тоді це був би не парадокс, — зауважив Нет, сумно дивлячись на бляшанки.

— У принципі, існують три теорії, що стосуються подорожей у часі. — Фелікс сів на сходинку. — Перша говорить, що не існує одного, сталого минулого чи майбутнього, що все рухається і все можна міняти. Друга теорія стверджує, що нічого не можна змінити. Майбутнє ХХI століття вже містить зміни, які ми внесли в 1945 році. Просто замикаємо ці двері, і все. Принципи фізики не допустять, щоб ці двері залишилися відімкненими.

— Аякже! — пожвавішав Нет. — Досить, щоб ми повернулись та залишили їх відімкненими.

— Можеш випробувати сто різних способів, але завжди вийде те саме. Ти чув про парадокс діда?

— Так, — відповів Нет. — Що буде, якщо повернутися в часі та застрелити власного діда? Не стало б мого батька, і я не зміг би народитись. А якщо я не народився, то я не можу повернутися в часі й застрелити діда.

— Саме так.

— А третя теорія? — нагадав Нет.

— Третя теорія говорить, що подорожі в часі неможливі. Цю теорію ми можемо заперечити.

— І що далі? Які висновки?

Фелікс знизав плечима.

— Ніхто до нас такого не робив або принаймні про це не розповідав. Для нашої безпеки ми повинні залишити ці двері замкненими й не втручатися в минуле, доки не зрозуміємо всього.

Вони піднялися в центр керування. Фелікс поставив радіостанцію на підлогу.

— Може, ми повинні залишити цю радіостанцію в підвалі? — запитала Ніка. — Може, партизани повернуться за нею?

— Ми повинні якомога менше втручатися в майбутнє, — нагадав Фелікс.

— А звідки ти знаєш, що буде втручанням: залишити її чи забрати?

— Я подумав, — відгукнувся Нет, — що не має значення, що ми зробимо, тому що і так зробимо те, що вже зробили.

— О Боже! — простогнала Ніка. — І все по колу.

— Ця розмова вже відбулася, ми народилися після неї. Хоч би як ми старалися, нічого не змінимо. Фелікс оглядав цю радіостанцію, коли був тут уперше. Забула? А оскільки ти бачиш її в майбутньому, це означає, що в минулому, тобто зараз у 1945 році, її сюди принесуть. Тобто ми принесли. Це та сама радіостанція. Зрозуміла?

— Думаю, так, — обережно відповіла Ніка. — Ти шукаєш виправдання для свого байдикування.

— Це теж… — неохоче погодився Нет. — Я веду до того, що в будь-якому разі ми зробимо те, що вже зробили. Це зумовлено, розумієш? Бо сорок п’ятий — для нас минуле. Те, що ми зробимо, уже сталося.

— У твоєму логічному ланцюжку пропущено один суттєвий елемент, — зауважив Фелікс. — Ми знаємо долю радіостанції, але не знаємо власної. Можна вірити в призначення, але я волію, незалежно від нього, трохи щось зробити.

— Є в цьому трохи здорового глузду… — Нет закивав. — Просто пройдемо крізь кільце. Що може статися ще гірше?

— Ти забув, чому ми тут? Ми «просто» пройшли крізь кільце в Лондоні, замість звичайного повернення на літаку.

— І що?

— Подумай, — Фелікс вказав на диски. — У тебе калькулятор у голові. Розрахуй.

— Це якісь значки, — Нет схилився над консоллю і склав руки за спиною. — Ельфійські руни, мова гномів… Я не знаю, що це. Може, потрібно їх просто встановити чи прокрутити певну кількість обертів і лише потім встановити, а може, потрібно все змінити відповідно до часу доби.

— Спробуй хоча б.

— Знаєш що? Зараз 1945-й. Ейнштейн ще живий. Ходімо до нього і покажемо клавіатуру мого комп’ютера. Цікаво, що він на ній побачить, якщо зрозуміє, як працює Windows XP або Linux.

— Стрибок всліпу через кільце може закинути нас куди завгодно і невідомо в який час. — Фелікс задумливо водив пальцем по квадратних заглибинах з контактами біля дисків.

— Почекай, почекай… — Нет примружився, розглядаючи ящик з радіостанцією. — У мене error. Я дечого не розумію…

— Ти про лампу… — Фелікс кивнув.

— Ти витягнув її з радіостанції в наш час, — розмірковував Нет, — тому що це та сама радіостанція. У твоїй кишені лампа, яка перенеслася з нами в Лондон, а потім повернулася в сорок п’ятий. Якщо ти помістиш її назад у радіостанцію й залишиш радіостанцію тут, тоді за шістдесят років ти витягнеш із неї цю лампу, і все повториться… Тоді… звідки ця лампа взялася?!

Фелікс серйозно подивився на нього.

— Не маю уявлення.

— Парадокс! — із захватом вигукнув Нет. — У неї немає віку.

— Чесно кажучи… у неї немає права на існування.

Нет витягнув лампу з гнізда і став розглядати. Вона була як звичайна автомобільна лампочка старого типу, але знизу мала кілька штирків.

— А якби ми її розбили? — запитав він. — Що б сталося?

— А коли ти їдеш швидкісним потягом, — втрутилася Ніка, — у тебе немає бажання вискочити, щоб перевірити, що трапиться?

— Результат може бути схожим, — Фелікс обережно забрав з рук Нета лампу і вставив у гніздо.

— Дивіться! — Ніка вказала на лампу. — Вона криво стоїть. Тому за шістдесят років ти звернув на неї увагу.

— А якщо ми її вирівняємо? — не здавався Нет.

— Займися дисками, — Фелікс закрив тему.

Нет видав невизначений звук і знову схилився над консоллю. Він почухав потилицю і сказав:

— Мені потрібен зошит і щось, чим можна писати. У тебе є твоя ручка?

Фелікс витягнув чернетку і поклав на консоль.

— Перо не можна позичати, — сказав він. — Воно спеціальним чином підлаштовується тільки під одного користувача.

— Розслабся, чувак. Я не троглодит.

Фелікс неохоче подав йому перо.

— Тільки не сильно тисни, — попросив він. — Це не кулькова ручка. Ледве торкайся паперу…

Нет із роздратуванням подивився на нього. Відкрутив ковпачок, натягнув його з іншого боку і заявив:

— Ще одне слово, і почну ним колупатися в носі.

Фелікс махнув рукою і відвернувся. Нет спочатку детально перемалював диски разом із позначеннями, потім почав шукати в них аналогії. Фелікс у цей час заліз під консоль і досліджував електричні з’єднання. Він щось бурмотів собі під ніс. Потім знов уважно оглянув квадратні заглибини. Далі перемістився в зал і відчиняв по черзі люки до системи кабелів, що тяглися під підлогою. Ніці не було чого робити, тому вона стала читати пом’ятий “Science Fiction”.

За двадцять хвилин Фелікс повернувся до центру керування.

— Ну що? — запитав він.

— Крутіше за ручки, — відповів Нет. — Тільки присихає, коли якийсь час не пише.

— Я питав про диски.

— А-а-а… Диски… — Нет закрутив перо і почав перекладати записи. — Нічого. Бетонна стіна. Не розумію жодного значка.

— Потрібні експериментальні дані? — підказав Фелікс.

— Це допомогло б. Але в мене тільки фото параметрів перед нашим відправленням до Лондона. Вони інші. Я переписав їх у блокнот, бо пам’ять телефона теж може підвести. Коли в мене будуть декілька параметрів і дані результатів переходу, тоді щось і зможу сказати. А зараз забагато невідомих.

— Ти хочеш розрахувати все це в голові? — запитала Ніка, заглядаючи в блокнот.

— Це легше, ніж натискати кнопки на калькуляторі.

Манфред, принаймні його більша частина, влетів у центр керування і набув образу Дарта Вейдера. Друзі дивилися на нього зі змішаними почуттями. Через розмір кульок схожість була сумнівна, але коли він сперся на консоль, то виглядав як справжній Дарт Вейдер на містку імперського винищувача.

— Зростає активність кільця, — повідомив він, копіюючи голос Вейдера. — Якщо і далі ростиме в такому самому темпі, то за п’ять хвилин досягне максимуму.

— Я оглянув за цей час усе обладнання і порівняв з планами в папці, — сказав Фелікс. — Ці всі трансформатори, з’єднання, кабелі, конденсатори і так далі — усе разом злегка нагадує комп’ютер. Тут є чип пам’яті та обробки даних, а ці диски — щось типу клавіатури.

— Комп’ютер? — здивувався Нет. — Він не схожий на комп’ютер. Манфреде, ти не міг би скопіювати й подивитися, як це працює?

— Я повинен увійти в це застаріле… щось? Ти розумієш, про що просиш? Уяви себе на канікулах у вигрібній ямі.

— Міні-роботи тобі теж спочатку не сподобалися.

— Але чипи в міні-роботах зроблені за тією самою технологією, що й звичайні комп’ютери. А тут, — Вейдер указав на обладнання, — це нагадує з’єднані послідовно пральні машини Frania.

— Може, хоча б туди зазирнеш? — попросила Ніка.

— І як я можу туди зазирнути? — Вейдер розвів руки. — Ти бачиш тут де-небудь порт USB? Може, RS-232 або блютуз? Що-небудь, через що я можу прослизнути?

— Спочатку перестань нудити, — зауважив Нет.

— Вибач, вжився в роль.

— Залишимо так чи повернемо? — Нет вказав на диски.

— Повернемо, — зважився Фелікс. — Ці параметри могли служити для перенесення солдатів до Лондона…

— Не хотілося б мені опинитися посеред бою, — визнала Ніка.

— Можливих комбінацій менш ніж тридцять тисяч, — сказав Нет. — Можна вибрати довільні параметри. Все одно не знаємо, що вони означають. Якщо опинимося на півроку раніше, то перечекаємо…

Він потягнувся до дисків і якийсь час крутив їх у різні боки. Видиме у вікно кільце ніяк не прореагувало на жодну зміну. Іскри стрибали дедалі частіше. Нет перемалював ці параметри і повернув Феліксу блокнот і перо.

— Для уточнення, тут є ще купа всіляких дрібниць, — зауважив Фелікс, роззираючись по центру керування.

Він відкрив блокнот і для впевненості перемалював показники з усіх перемикачів і регуляторів. Потім діти спустилися в зал. Дарт Вейдер ішов за ними, замітаючи сходи плащем.

Нет озирнувся і здригнувся.

— Манфреде, чи не міг би ти?..

— Yes, my master, — зітхнув Вейдер і розпався на окремі кульки.

Друзі наблизилися до кільця і стало посередині. Вони відчували на обличчях лоскотання сильно наелектризованого повітря. Дзижчання наростало.

— Знову ліземо в проблеми, — зітхнула Ніка.

— Імовірність ТМК зростає, — погодився з нею Фелікс.

— Як зазвичай, — Нет подивився на них. — Зробимо це разом?

Вони взялися за руки, а Манфред прилаштувався за ними у формі пласкої стіни. Усередині кільця проскакували дедалі яскравіші біло-блакитні іскри, а навколо почала підніматись і світитись імла. Нарешті іскри з’єдналися, наповнюючи кільце тремтливим густим світлом. Друзі міцніше стиснули руки і ступили крок у незнане.

²⁴ Стівен Гокінґ — відомий англійський астрофізик і космолог, був професором Кембриджського університету й одним із найвидатніших фізиків-теоретиків у світі. Значну частину життя він після відмови багатьох життєво важливих органів пересувався в інвалідному візку і спілкувався зі світом за допомогою синтезатора голосу. Помер 2018 року у віці 76 років. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Дзижчання слабшало, а іскри вистрілювали дедалі повільніше й рідше.

— Знову те саме, — простогнав Нет, підводячись із підлоги і витираючи окуляри. — Може, якісь каски й щитки собі заведемо…

Він надів окуляри і допоміг підвестися Ніці. Фелікс теж підвівся і обтрусився, а Манфред ширяв поблизу безладним роєм. Діти роззирнулися. Зал виглядав так само, як і той, у якому вони щойно були.

Нет сплюнув пісок і витер губи.

— Є хустинка?

— Ще з садочка завжди носив хусточки, — Фелікс витягнув з рюкзака упаковку носовичків. — Усі в мене їх позичали, а потім я сам мусив витирати ніс рукавом.

— Той фальшивий агент із Стефана над Віслою говорив про три бази, — нагадала Ніка. — Може, це третя?

 — Третя була в Лондоні, — відповів Фелікс. — Її теж слід ураховувати.

— Тоді це четверта.

— Дивіться! — Ніка показала на банку тушонки, що стояла біля найближчої бетонної опори біля кільця. — Ми в Міло.

— Не спрацювало, — здивувався Фелікс. — Може, була замала напруга.

— А може, обертаючи ці диски, я встановив… якусь програму очищення або щось типу цього, — припустив Нет. — Але це навіть на краще, бо ми не втратили консерви. — Він підняв бляшанку з підлоги, сховав у рюкзак і попрямував до сходів, що вели в центр керування. — Переставимо диски і спробуємо знову.

— Почекай! — вигукнув Фелікс. — Потрібен принаймні день для перезарядки.

— То ми повинні сидіти тут і чекати?

— Можемо вийти на повітря, — запропонувала Ніка. — Небезпека минула.

— Зараз ти це відчуваєш, а до цього не відчувала? — здивувався Нет.

— Я тобі казала. Це як із м’ятним морозивом.

Уже відомою дорогою вони повернулися до дому доглядача маяка. Зачинили за собою люк і обтрусилися від пилу.

— Це називається «опинитись у точці старту», — сказав Фелікс.

Він підійшов до столу і штовхнув пальцем лампочку, яку вони забули викинути. Вона покотилася по стільниці й зупинилася. Ніка нахилилася над столом. Вона провела пальцем по напису «1945» і придивилася до нього. Обережно здула пил.

— Відкрий консерви, — попросила вона.

Нет із підозрою подивився на дівчину. Він витягнув із рюкзака бляшанку і став роздивлятися її. Фелікс подав йому інструмент з відкритою відповідною насадкою і Нет вбив вістря в бляшанку. Зашипіло.

— Фууу… — він скривився, немов відкусив лимон. Хлопець відставив бляшанку і замахав руками, щоб відігнати від себе сморід. — Смердить нереально. Можете з’їсти мою порцію.

— Thanks, але ні, — Ніка закрила ніс і винесла банку на вулицю.

— Тож кільце спрацювало, — вирішив Фелікс. — Ми в тому самому місці, але перенеслися в часі.

— Не може бути, — Нет ще кривився через сморід. — Може, консерви були від початку зіпсованими.

— Ні… — Фелікс вийшов на вулицю. — Зараз пізнє літо. Усе заросло.

— А тушонка смердить так, немов зберігалася років десять, — додала Ніка.

— Я вважав за краще, щоб вона смерділа як шістдесятилітня…

Нет теж вийшов на поріг. Було похмуро, але тепло. Пахло пізнім літом.

— Знаєте що? — Ніка оглянула їх і себе. — Ми брудні, немов поросята. Нам варто скупатися й переодягнутися.

— Водонагрівач встановив Інститут, коли орендував цей будинок, — сказав Фелікс.

— Скупаємося в морі, — відповіла Ніка. — У нас немає рушників, тому висохнемо, поки будемо повертатися.

— Потім будемо ще голоднішими, — скривився Нет.

— Я наполягаю.

— Та добре, добре…

Фелікс розпалив піч, передбачаючи необхідність висушити одяг.

— Може, не варто залишати розпалену піч, — сказав він, — але ми ж знаємо, що будинок не згорить до нашого часу.

Вони дісталися схилу. Маленькі хвилі билися об стовпи короткого, скособоченого помосту, до якого був прив’язаний витягнутий на берег дерев’яний човен. Вони спустилися на пляж тріснутими сходами, роздяглися і стрибнули у воду.

— Точно така, як у двадцять першому столітті, — сказав Нет і поплив по-собачому. — Може, це була не така й дурна ідея…

Друзі бризкались і ганялися по мілководдю, забуваючи про всі свої проблеми. Сміялися і бавились, як малі діти.

Раптом з лівого боку пляжу пролунав гучний вереск. На пляж вибігло двоє верескливих шестирічок. Вони розмахували бляшаними пістолетами, стріляючи з них один в одного. За ними з-за скелі з’явилися двоє пузатих чоловіків у гігантських трусах і дві товсті жінки в купальниках, що нагадували чохли для меблів.

— Подивіться, як тут — пііп — красиво, — сказав один із чоловіків.

— Ну, — відповів другий. — Мені це місце пііп як подобається — пііп.

— Крисю! — закричала одна з жінок. — Ходи-но сюди — пііп — цю хвилину!

— Здзіську! — закричала друга. — Припини кидати пісок у Крися, інакше зараз пііп у пііп!

Діти повернулися, досі волаючи і стріляючи, але цього разу в батьків. Друзі вийшли з води.

— Деякі явища поза часом. Пора вшиватися звідси, — сказав Нет, після чого подивився на Ніку і додав: — Одягнися, жінко, чужі дивляться!

Вона поглянула на нього косо, але нічого не сказала.

— Мій тато колись казав, — пошепки промовив Фелікс, — чим більше пііп, пііп або пііп, тим нижчий коефіцієнт інтелекту.

— Щось таки в цьому є, — погодився Нет.

Коли вони дісталися додому, то тряслися від холоду.

— Одяг потрібно прополоскати в прісній воді, — сказала Ніка.

— Я змерз, — запротестував Нет.

— Коли морська сіль висохне, одяг перетвориться на панцир. Вип’ємо аспірину.

Вони все прополоскали під колонкою і зайшли в будинок. Розвісили одяг над піччю, присунули лавки до відчинених дверцят каміна. Потім хлопці посадили Ніку в середину і накрилися ковдрою. Незабаром вони перестали тремтіти.

— А якщо наступного разу ми повернемося ще далі? — запитала Ніка, дивлячись на вогонь.

— Не можна перенестися в той час, коли машина ще не була побудована, — нагадав Фелікс.

— А вагон метро? — запитав Нет. — Він лежав на дні.

— Я думав над цим… — відповів Фелікс. — Це була якась аварія… Щось пішло не так.

— Тому те саме може статись і з нами… — зауважила Ніка.

— Тому мені не подобаються просторово-часові стрибки всліпу. Ми повинні розшифрувати знаки на цих дисках.

Вони сиділи мовчки, кожен занурений у власні думки, доки не зігрілися, а одяг не висох.

— Це вже щось… — раптом заявив Нет, скидаючи ковдру. — Є одна ідейка. Дай чим записати.

Фелікс подивився на нього і неохоче витягнув із рюкзака перо.

— Я буду ледь торкатися паперу, — пообіцяв Нет глузливо.

Він переодягнувся, потім сів за стіл і почав перегортати сторінки, списані дрібним почерком з формулами та цифрами.

Манфред розмістився в кутку будинку, сформувавши безформну купу, щоб зекономити енергію, а Фелікс і Ніка намагалися не втручатися. Нарешті вони пішли на море, лишивши Нета за розрахунками.

Вони присіли на траву за два кроки від схилу. Море було спокійним, хоча небо ще залишалося хмарним. Непрохані гості вже пішли з пляжу.

— Не пам’ятаю напису «1945» на столі в наш час, — сказала дівчина. — Ти правда вважаєш, що майбутнє або минуле не можна змінити?

— Досі все на це вказувало.

— Але ти не впевнений?

Хлопець подивився на неї. Вона була дуже серйозна.

— Я не знаю, як це працює, — сказав він за хвилину. — Сподіваюся, що зможу це зрозуміти.

Ніка підтягнула коліна до підборіддя і стала вдивлятися в імлисту лінію обрію.

— Отже, є шанс… — прошепотіла вона, і Фелікс упізнав цей дивний вираз її обличчя, коли вона явно має на думці не те, що він.

* * *

Коли вони повернулися в будинок, Нет іще сидів над рівняннями. Він устиг списати кілька сторінок.

— Намагаюся знайти якусь закономірність, — сказав він. — Запряг до роботи Манфреда, але нічого мудрого ми не придумали.

— Нам не завадила б спеціальна література… — сказав Фелікс. — Тато казав, що професор Кушмінський у якомусь із своїх зошитів писав щось про просторово-часові вигини. Пам’ятаю навіть, на якій полиці в нашому залі стоять усі дванадцять зошитів.

— Не знаю, який у нас рік, — згадав Нет, — але твій тато зараз може читати «Мумі-тролів».

— У нас один день, потім кільце знову запрацює, так? — запитала Ніка. — Тоді можемо дістатися до Ґданська й відвідати бібліотеку політехніки. У них повинні бути ці зошити.

Хлопці здивовано подивилися на неї.

— Я про це думав… — сказав Нет, закриваючи блокнот. — Тільки хотів усе зважити.

— Це слушна ідея, — погодився Фелікс. — Ляжемо раніше спати. Уранці спіймаємо автобус до Ґданська. Зупинка біля містечка.

— А вечеря? — запротестував Нет. — Востаннє ми їли десять років тому! Якщо не пізніше…

— Можемо пошукати грибів, — сказала Ніка, — але ними не наїмося.

— Смажені грибочки з цибулею, — розмріявся Нет. — І зі шкварками…

— У лісі не ростуть шкварки.

— Можемо зловити їжачка, — Нет ковтнув слину. — Їжачки довірливі й дуже повільні… Обскубаємо його плоскогубцями…

Ніка дивилася на нього широко розплющеними очима.

— Розслабся, — попросив Фелікс. — Ми не будемо полювати на їжачків. І не будемо збирати лісову цибулю, щоб не отруїтися.

— Може, пошукаємо гнізда чайок? — не здавався Нет. — З кожного гнізда візьмемо по яйцю. Чайки рахувати не вміють, навіть не помітять… Якщо за будинком є якась грядка з картоплею, то зробимо яєчню з картоплею… У буфеті є такий чудовий дерев’яний товкач до картоплі…

— Зараз… — Ніка схопила кошик з буфета і вийшла з дому. За мить вона закричала: — Ідіть сюди, тут малина!

Справді, вздовж дороги росли кущі малини. Чесно кажучи, багато кущів росло прямо на дорозі. Швидше за все, багато років тут ніхто не їздив.

— Я хочу м’яса, — заявив Нет, коли вони повернулися на кухню з повним кошиком малини.

— Може, якась ягода буде червива, — пожартував Фелікс.

Після вечері вони почистили зуби жуйкою.

— Цікаво, що буде, коли в нас закінчиться жуйка? — бурчав Нет. — Чим ми тоді будемо зуби чистити? Піском?

Вони пішли спати з твердим наміром устати вдосвіта.

* * *

На зупинці було повно розбитого скла, розірваного паперу і сміття. На кривому бетонному стовпі теліпався знак зупинки, а за кілька метрів височіли похмурі залишки бетонного навісу.

— Немає розкладу, — зауважив Фелікс.

— Погані справи, — погодився Нет. — У який бік нам їхати?

— Зараз перевіримо, — Фелікс витягнув з рюкзака GPS. Увімкнув його, і вони певний час дивилися на екран.

— Може, він зламався під час переходу крізь кільце, — сказав Нет. — Або перешкоди бази досягають аж сюди. Шкода, що Манфред не міг з нами піти…

Фелікс покрутив головою і натиснув кілька кнопок на пристрої.

— Погана новина… — Він вимкнув навігатор. — Немає сигналу, його не налаштувати.

— Якось дістанемося, — Ніка роззирнулася. — Запитаємо в кого-небудь.

— Річ у тому, що сигналу немає тому, що ще немає супутникової системи GPS, — пояснив Фелікс. — А це означає, що ми перенеслися занадто рано. Швидше за все, перед дев’яностими.

Вони роззирнулися. Від головної дороги відходила вузька ґрунтівка. Вона вела до села за півкілометра. Там було п’ять будинків і церква.

— Це там має бути крамниця? — запитав Нет. — Схоже, її ще не побудували.

Друзі стояли на порожній зупинці, без розкладу і без лавки. Вони дивилися то вправо, то вліво, але за весь час не проїхала жодна машина. Ранок був холодний, але низьке сонце пригрівало, обіцяючи теплий день. На проїжджій частині лежала розчавлена жаба. Нет кілька хвилин роздивлявся її. Потім підняв шматок штукатурки і обмалював жабу так, як поліція обмальовує жертв дорожніх аварій. Ніка зітхнула.

— Ми можемо так просидіти до вечора, — сказала вона.

У цей момент двері однієї халупи відчинилися. Хтось вийшов і попрямував до них. Черепашачим темпом постать наближалася до зупинки.

— Можна було б зняти про це фільм, — сказав Нет. — «Людина з села». Півгодинна зйомка чувака, що йде по дорозі, ніякої музики, напруга зростає аж до титрів, коли весь кінозал уже спить. Цікаво, він теж говоритиме до нас «вони»?

— Замовкни, — попросила Ніка. — Ми не знаємо тутешніх звичаїв.

Урешті вони помітили, що чоловік худий і у величезних окулярах. На ньому був замалий потертий піджак і широкі штани. Через плече в нього висіла шкіряна сумка на тонкому ремінці.

— Так виглядає вчитель, — зауважив Нет. — І цей довгий зачесон, нехилий олдскул…

— Не питайте його про рік, — попросила Ніка. — Інакше він подумає, що ми божевільні.

— Доброго дня, — сказав чоловік, підходячи до зупинки.

— Доброго дня, — відповіли діти.

Чоловік нерухомо стояв біля стовпа зі знаком зупинки, немов збирався нести там почесну варту. Кілька хвилин усі стояли мовчки.

— Вибачте, — нарешті відгукнулася Ніка. — А тут зупиняється автобус, що їде до Ґданська?

— Безумовно, — ввічливо відповів чоловік.

— Як часто він ходить?

— Двічі на день. Повинен бути за півгодини.

— Тоді чому… — Фелікс подивився на будинок, з якого вийшов чоловік, — ви прийшли так рано?

— Якщо водій поспішає, то приїжджає раніше.

— А розклад для нього не обов’язковий?

— Звідки ви? — здивовано запитав чоловік.

— З Варшави…

Він розглядав їхній одяг.

— Гм. Воно й видно… Не запитуйте краще про це водія, а то ще образиться і більше не буде тут зупинятися.

Друзі перезирнулися.

— Тут немає таблички, — сказав Нет. — Звідки ви знаєте, о котрій годині приїде автобус?

— Пам’ятаю. Як тільки причеплять нову табличку, той, хто першим її побачить, відразу ж забирає.

— Навіщо?

— Щоб інші не забрали.

— А тоді звідки відомо, коли від’їжджає автобус?

— Відомо тому, в кого табличка. Можна його запитати.

— А не простіше її не зривати? — запитав обережно Фелікс.

— Ні, тому що зірве хтось інший.

Діти насупили брови і певний час думали над сенсом цієї інформації.

— У нас немає грошей на квитки! — раптово згадала Ніка, а потім тихіше додала: — У нас немає потрібних грошей.

— Квиток коштує п’ять злотих, — сказав чоловік, — але краще заплатити два водієві. Це постійна плата на цьому маршруті.

— Це трохи… — Ніка постаралася дібрати відповідне слово, — трохи нечесно…

— Нічого дивного, що це неприбутково, — Нет похитав головою і показав на село. — Ви там живете?

— Працюю в політехніці. Приїжджаю сюди до батьків на вихідні.

— Ви викладач?

— Так… Звідки знаєш?

— Подумалося… — Нет хитро всміхнувся. Ніка свердлила його поглядом, добре знаючи, що означає такий вираз його обличчя. — Може, ви хочете купити калькулятор? Китайський… тобто, е-е-е… японський. Найменший на ринку.

Він витягнув з рюкзака калькулятор у пакеті з-під чипсів і подав чоловікові. Той обережно взяв його в руки і виконав кілька обчислювальних операцій, щоб перевірити, що це не іграшка, і його ноги підігнулися від захвату.

— У мене тільки сто злотих із собою… — він почав нишпорити по кишенях. — Але я можу позичити в сусідів.

— Не треба, — Ніка махнула рукою. — Вистачить нам і шіст…

— Вистачить і ста злотих, — перервав її Нет. — Нехай буде стільки.

Викладач почав знову ритися в кишенях. Він висипав усі банкноти й монети на долоню Нета.

— Але мені не вистачить на квиток… — нагадав він собі. Нет неохоче повернув йому одну банкноту.

Удалині показався помаранчево-білий автобус.

— Що ж, не раніше, ніж сімдесяті… — оцінив Фелікс.

— Давня історія, — буркнув Нет. — Мене ще й у проекті не було.

— Махайте, — закричав викладач. — Якщо слабко махати, він може не зупинитися.

Він став однією ногою на проїжджу частину і став махати руками, як потерпілий корабельної аварії — вертольоту посеред моря. Водій до останньої хвилини вагався, однак зняв ногу з газу й почав гальмувати. Він зупинився в п’ятнадцяти метрах за зупинкою.

— Біжіть, бо поїде, — крикнув чоловік і побіг до автобуса.

Друзі, трохи ошелешені цією метушнею, побігли за ним. Коли Фелікс останнім заскочив в автобус, той одразу ж поїхав. Двері за інерцією з гуркотом зачинилися, б’ючи його по рюкзаку. Нет заплатив шість злотих, і вони рушили по вузькому проходу між кріслами. Усі сидячі місця були зайняті, і навіть кілька людей стояло, хоча офіційно автобус їхав порожнім, тому що ніхто не купив квитка. На приладовій дошці біля водія хиталося пластикове щось, у якого замість ніг були пружинки, а також вусики-пружинки, а у верхній частині вікна розгойдувались у рівному ритмі кілька вимпелів.

Автобус зупинився на наступній зупинці так раптово, немов водій натиснув педаль гальма до кінця. Люди хапалися за що могли, насилу утримуючи вертикальне положення, але ніхто не сказав ані слова.

— У нас такий водій вилетів би з роботи протягом дня, — буркнув Нет, переводячи дихання. — Йому б картоплю перевозити.

На наступних зупинках сіло багато людей.

— Цікаво, що вони роблять, якщо хочуть вийти? — запитав Фелікс, протискуючись між спиною товстої жінки і величезним животом якогось любителя пива.

— Думаю, що тут зупинки не на вимогу, — відповіла Ніка, зігнувшись під напором спин декількох судноремонтників.

* * *

За дві години вони вийшли на автовокзалі в Ґданську. Насилу дійшли до найближчої лавки, сіли на неї і відчули неймовірне полегшення.

— Мене скривило, — простогнав Нет, розминаючи шию так, що пролунав хрускіт. — Відчуваю себе так, немов забіг на тридцятий поверх Палацу культури з мішком зламаних міні-роботів на плечах.

— А вони так щодня їздять, — відповів Фелікс.

— Ходімо, — Нет піднявся. — Знайдемо будь-який фаст-фуд. Щось, де можна поїсти. Тільки не малину.

Вони вийшли з вокзалу і зрозуміли, що поняття не мають, у який бік їм іти.

— Ми не знаємо Ґданська, — сказав Фелікс. — Тим більше, Ґданська сімдесятих.

— Сімдесятих? — запитала Ніка. — З чого ти взяв?

Фелікс вказав у бік дороги, по якій проїжджали нечисленні автомобілі, здебільшого «Сирени», «Варшави» і «Фіати 125p». На тротуарі стояв блискучий новенький «Фіат 126p» із хромованим бампером.

— Ніде не видно «полонезів», — сказав він. — Їх почали випускати 1978 року.

На будівлі, що стояла на іншому боці вулиці, червонів транспарант із написом: «Праця — майбутнє народу». Під ним, на купі землі, поруч із лопатами, що з неї стирчали, лежало семеро робітників, які палили. Розкопана бруківка була огороджена біло-червоним парканчиком.

— Води немає вже тиждень! — кричала якась жінка з третього поверху. — А ви знову ледарюєте з самого ранку!

— Це все через дорожній знак, — ліниво відповів один з робітників, вказуючи на кривий стовп зі знаком обмеження швидкості.

Дійсно, дорожній знак стирчав між плитами на лінії рову.

— Кошмар! — Нет похитав головою, а потім погладив живіт, коли пролунало гучне бурчання. — Ходімо їсти.

Вони рушили порожньою вулицею, проходячи повз сонних, одягнених у сіре пішоходів і самотніх припаркованих автомобілів.

— Боже! — Нет раптом зупинився. — У ті часи в Польщі ще не було “McDonalds», “KFC”, “Pizza Hut” та інших. Де нам поїсти?!

— Проте вже є молочні бари, — Ніка вказала на похмуру вітрину бару з облупленою фарбою, якою був намальований стакан з молоком і млинцями.

Вони підійшли до дверей, але ті були замкнені. Зсередини за ґратами виднівся аркуш, на якому було написано: «Не працює з причини закриття».

— Я такий голодний, що не шукатиму якийсь інший бар, — заявив Нет. — Я сам собі зроблю бутерброд.

Вони пішли далі. За рогом зіткнулися з натовпом, що стояв біля входу в м’ясний магазин. Фелікс заглянув крізь вітрину.

— Там нічого немає… — здивувався він. — Магазин обікрали!

І правда, всі прилавки були порожні. На стінах з білого кахлю розміщувалися сталеві гаки. Їх було тридцять, і всі порожні.

— Хіба це така вже сенсація, — сказав Нет, — щоб усі збіглися сюди?

— Це черга… — повільно мовила Ніка, після чого голосно запитала: — Вибачте, за чим черга?

Кілька людей кинули на неї швидкоплинний погляд і повернулися до свого безглуздого споглядання порожнечі. Велика частина черги заповнювала магазин, а інші стояли на вулиці. Люди тісно юрмилися з незрозумілої причини.

— Вибачте… — повторила Ніка.

— За м’ясом, — знизала плечима якась жінка, протиснувшись між двома іншими, які виглядали так, немов спали з розплющеними очима. — Це ж м’ясний магазин.

— Але… це дуже довга черга.

— Анітрохи! Менш ніж сотня людей.

— Ми не будемо стояти, — сказав Фелікс. — Страшно повільно рухається.

— Вона взагалі не рухається, — зауважила Ніка.

— Каса зламалася? — Нет знову схопився за живіт, з якого пролунало знайоме бурчання.

— Немає м’яса, дитинко, — пояснила втомлена жінка.

— Але ви ж сказали, що це черга за м’ясом…

— Повинні привезти. Начебто.

— А чи не краще прийти, коли м’ясо привезуть? — запитав Нет.

— Ні, тому що тоді його вже не буде.

До черги підійшла жінка з дев’ятирічним сином, який діставав їй до плеча. Жінка хвилину міркувала, потім важко зітхнула і взяла сина на руки. Він зручніше вмостився в неї на руках і обійняв за шию. Вони увійшли в магазин. Хлопчик змушений був опустити голову, щоб не вдаритися об одвірок. Друзі провели їх здивованими поглядами. Вони мало що зрозуміли, тому пішли далі.

— Що це за дивина така, що люди присвячують цьому так багато часу? — запитав Нет. — Може, тут продають стейки з кенгуру? І з усього міста сюди приїжджають любителі кенгурятини… Ні, це не має сенсу…

Далі вони побачили продуктовий магазин. У ньому теж була черга, але вона принаймні рухалася.

— Пліз, — попросив Нет. — Давайте купимо просто хліб і зробимо бутрик. Я зараз помру з голоду.

Вони ввійшли в магазин. Тут було людей тридцять. Кожен брав три пачки макаронів. Продавчиня не питала, що подати. Вона брала гроші й віддавала решту.

Друзі дивилися на це, як на фільм, знятий дуже незалежним режисером.

— Хліб, будь ласка, — сказала Ніка, коли вони підійшли до каси.

Продавчиня взяла буханець і із глухим гуркотом поклала на прилавок. Звук був такий, наче хліб був з бетону.

— Трохи черствий, — зауважила Ніка.

— Тому що вчорашній, — сказала продавчиня і потяглася по три пачки макаронів.

— А коли буде сьогоднішній?

— Завтра.

— Бери, не чіпляйся! — квапив її Нет. — З’їм будь-який. А кола є?

Продавчиня подивилася на нього як на розумово відсталого. Вона нічого не відповіла, тільки підсунула їм макарони.

— Нам не потрібні макарони, — сказала Ніка. — Просимо масло, триста грамів нарізаного твердого сиру, не дуже гострого, але з великими дірками. Також курячий паштет, шинку в банці й полуничний джем.

— І кетчуп, — додав Нет.

— І дві пачки м’ятної жуйки, — згадав Фелікс. — У пластинках.

— І пляшку коли лайт холодної, — додав Нет. — А-а-а… і велику пачку цибулевих чипсів.

У магазині запанувала напружена тиша. Продавчиня була в шоці. Усі витріщалися на дітей, які не розуміли, що сталося. Фелікс першим озирнувся, а за мить Нет і Ніка простежили за його поглядом. Крім хліба, в магазині майже нічого не було, тільки три види товарів. На прилавку, за склом, були купою звалені макарони. Також там лежав аркуш із написом: «Три пачки в одні руки». Решта полиць були порожні. Тільки зверху громадилися пляшки з оцтом. На підлозі стояло кілька ящиків із водою «Газов’янка».

— В принципі, чипси можуть бути й не цибулеві… — дуже тихо промовив Нет.

— Ви не будете брати макарони? — запитала жінка, яка стояла в черзі за ними. — Може, тоді візьмете для мене?

— Так не можна! — запротестував якийсь чоловік із кінця черги. — Що, найрозумніша? Ви хочете шість пачок? У всіх однакові шлунки!

— Що ви лаєтеся?! — вигукнула жінка, яка стояла четвертою в черзі, після чого повернулася до Ніки. — Для мене теж візьміть три.

Продавчиня поклала на прилавок наступні три пачки макаронів.

— Нічого не розумію, — прошепотів Фелікс. — Візьмемо макарони, може, це якийсь місцевий звичай.

— Але чому продають по три? — пошепки запитав Нет. — А якщо комусь потрібна одна пачка?

Вони заплатили за хліб, воду й шість пачок макаронів. Дві жінки відразу забрали макарони і сунули їм у руки зім’яті банкноти.

— А мені? — Літня жінка схопила Ніку за лікоть. — Мені теж. Що ви собі думаєте!

— Це скандал! — вигукнув пенсіонер з кінця черги, розмахуючи палицею. — Книгу скарг!

— Нам не вистачить! — погодився з ним хтось із черги.

Ніка звільнила лікоть і відступила на крок. Жінка, у якої в сумці вже було три пачки макаронів, купила ще три й відійшла від каси. Однак замість того, щоб вийти з магазину, вона знову стала в чергу. Продавчиня потяглася по аркуш і виправила трійку на двійку. Кінець черги зітхнув з полегшенням, зате початок обурився.

Друзі якомога швидше вийшли з магазину.

— Магазин, у якому є тільки макарони й оцет? — Фелікс похитав головою. — Він же за тиждень збанкрутує.

— Може, тому вона продає по три пачки? — запитала Ніка. — Щоб більше заробити.

— Мені тут не подобається, — сказав Нет. — Шизофренічний магазин, сірі люди, сірі будинки, нуль реклами. Господи… Відчуваю, ніби в мене напад дальтонізму.

Вони зайшли в маленький сквер, присіли на лавці і з’їли сухий хліб, відламуючи по шматочку. Потім випили газовану воду. На смак вона була як вода, в яку додали газ із балончика.

— Ай! — прошипів Нет, доторкнувшись до губ. — Сорі, в мене на секунду впала синхронізація, і я вкусив язика.

Вулицею проїхав «Фіат 125р» з буквами «МО»[25] на дверцятах.

— Що означає «МО»? — запитав Нет. — «Механічний Опікун»? Як той, з яким лишали Цабана?

— «Місцеві охоронці»? — спробувала Ніка.

— Це, швидше за все, якийсь вид поліції, — сказав Фелікс.

Вони не змогли розгадати цю загадку. Друзі викинули сміття в переповнений смітник і попрямували в бік найближчої зупинки, повної сумних людей.

— Цікаво, як би вони відреагували, якщо запустити на повну потужність “Chemical Brothers”? — запитав Нет. — Може, це їх трохи пожвавить?

— Вони сприйняли б це за якийсь вид шуму, — відповів Фелікс.

— Вибачте, яким автобусом можна дістатися до політехніки? — запитала Ніка, яка стояла поряд із літнім чоловіком.

— Оцим, — він показав на автобус, який саме під’їжджав. — П’ять зупинок.

Вони подякували і залізли в переповнений автобус.

— Дивіться, ванна… — Нет показав на щось, що реально виглядало як велика перевернута ванна попереду автобуса. Зверху хтось примотав будильник.

— Унизу двигун, — пояснив Фелікс. — Безглузда конструкція. Але тут можна сісти поруч із водієм!

Вони схопилися за поручень і стали розгойдуватися разом з іншими пасажирами, розглядаючи місто. У якийсь момент тротуар заповнили пішоходи, обвішані гірляндами з рулонів туалетного паперу, одягнутих на мотузку. Потім з’явилися люди, що несли по кілька жовтих відер.

— Нічого собі атмосфера, — прошепотів Нет.

З полегшенням вони вийшли на п’ятій зупинці і, кілька разів спитавши дорогу, дісталися до бібліотеки.

— Ви не схожі на студентів. — Бібліотекарка дивилася на них поверх величезних окулярів, коли вони зупинилися перед її конторкою. У неї був високий начіс і блакитні тіні на повіках.

— Ми хочемо стати студентами, — з кам’яним обличчям заявив Нет. — Поки що не підходимо за віком, але працюємо над цим щодня.

— У каталозі є книжка професора Кушмінського, — швидко сказав Фелікс. — А на полиці її немає.

— Її вже хтось узяв.

— Нам дуже потрібна ця книжка.

— Наскільки я розумію, її не повернуть раніше, ніж за два тижні, — бібліотекарка розвела руки. — Зазвичай їх тримають до останнього. Половину книг потрібно видирати силою.

— Нам вона дійсно дуже потрібна… — попросила Ніка.

Бібліотекарка пильно подивилася на них, після чого полізла під конторку по товстий зошит. Якийсь час вона гортала сторінки, сьорбаючи залишки холодної кави з високої склянки на блюдці, намагаючись не піднімати гущу.

— У нас тільки одна книжка цього автора, — сказала вона. — Якщо і є інші екземпляри, то у Варшаві. Швидше за все, в бібліотеці варшавської політехніки або в Національній бібліотеці.

— Там будуть і інші його книжки, — зауважила Ніка.

— Волію вирушити до Варшави, якщо це нам допоможе, — сказав Фелікс і тихо додав: — Ця телепортація всліпу мені зовсім не подобається.

Друзі перезирнулись і кивнули.

— Щиро дякуємо, — сказали вони і попрямували до виходу.

— Ви хочете їхати до Варшави по книжку? — здивувалася бібліотекарка. — Зачекайте, — вона підняла слухавку і набрала кілька цифр. — Я хотіла б замовити міжміський з Варшавою… Добре, спасибі, чекаю.

— Ви замовили телефонну розмову? — здивувався Нет.

— А що в цьому такого? За кілька годин буде вільна лінія. Зайдіть до мене наприкінці робочого дня, я все все знатиму. А краще, для певності, зайдіть завтра вранці.

— Ні, дякуємо, — Ніка замахала руками. — Скасуйте розмову. Ми не хочемо створювати вам проблеми. Ми й так збиралися до Варшави…

Двері раптом відчинилися.

— Дістала! — закричала з порога жінка, обвішана двома гірляндами туалетного паперу. На її ногах були черевики на високій платформі.

Бібліотекарка вибігла з-за конторки і обняла новоприбулу. Та віддала їй одну гірлянду, і вони почали розмовляти, не звертаючи ні на кого уваги.

— Я знаю, де за два тижні продаватимуть шоколад.

— Візьму вихідний і куплю. Ото діти зрадіють!

Друзі потихеньку вийшли з будівлі.

— Може, це якийсь спеціальний папір, такий собі супер-екстра-люкс? — сказав Нет. — Цей час здається мені занадто дивним. Швидше їдьмо до Варшави, поки вона не додзвонилася туди.

Коли вони прийшли на зупинку, автобус тільки від’їхав. Трохи далі біля тротуару стояли два таксі.

— Можемо собі дозволити, — сказав Нет і рушив у їхній бік. Вони сіли в перше таксі, стару «Варшаву».

— На центральний вокзал, — сказав Фелікс.

— Я їду тільки до Єліткова, — відповів таксист.

— Як це? — здивувався Фелікс. — Там немає центрального вокзалу.

Таксист повернувся й подивився на нього.

— Я знаю, — повільно сказав він. — Але я не їду на вокзал, тільки до Єліткова.

— Це взагалі таксі? — запитав Нет. — Бо якщо так, то пасажир обирає пункт призначення.

— Геть з машини! — закричав водій, і друзі якомога швидше вискочили на тротуар.

Кілька хвилин вирішували, що робити. Друге таксі було «Фіат 125p». Усередині сидів лисуватий блондин. Він читав газету й курив.

— Антикваріат, — сказав Фелікс. — Виробництво цієї моделі припинили в 1975 році. Вибачте, — він нахилився до вікна машини. — Ви їдете на центральний вокзал?

Блондин окинув їх поглядом, сповненим нудьги, і кивнув головою, щоб вони сідали. Коли вони зайняли місця ззаду, Фелікс механічно потягнувся до паска безпеки, але згадав, що в цій моделі їх ще не було. Водій пересунув важіль на таксометрі, який більше нагадував домашній газовий лічильник, і машина поїхала. За всю дорогу він не сказав ані слова.

Коли вони заплатили й вийшли, Нет порахував решту грошей.

— Ми досі багаті, — заявив він. — Візьмемо перший клас.

— Не випендрюйся, — сказала Ніка. — Вистачить звичайних квитків. Учнівських.

— Ти хочеш показати кондуктору учнівський квиток зі школи двадцять першого століття? — запитав він. — Чекай-но тут, мала. Зараз повернуся, — додав він голосом Джонні Браво[26], націлюючись у неї пальцем і підморгуючи.

Ніка скривилася. Вона нічого не сказала, але, коли Нет пішов, злегка хмикнула.

* * *

За півгодини вони сиділи в поїзді. У першому класі. Пили газовану воду, що купили у вокзальному буфеті. Вона була на смак як льодяник, який розчинили в содовій. Гризли тверде, як камінь, печиво. Найкращим способом було відламувати шматочки і розм’якшувати їх у роті.

— Його треба назвати «Керамічне печиво», — буркнув Нет, зриваючи білий папір замість етикетки з шоколадоподібного виробу.

Мила продавчиня з вокзального буфету продала їм його з-під прилавка.

Вони поламали плитку на шматочки, і Нет одразу засунув собі в рот кілька. Він якийсь час жував, потім витріщив очі й рушив до вікна. Виплюнув усе на перон.

— Як вони можуть це їсти? — скривився він.

— Поїзд мав від’їхати ще півгодини тому, — сказала Ніка, поглядаючи на годинник на будівлі вокзалу.

— Може, наш вагон відчепили? — Нет визирнув у вікно. — Ні, локомотив теж стоїть. Піду запитаю в кого-небудь.

— Нікуди ти не підеш! — Ніка схопила його за рукав. — Загубишся…

— Точно! — відгукнувся Фелікс. — Домовляємося так: якщо хтось загубиться, то зустрічаємось у… у нашому домі. Принаймні можна нашкрябати інформацію на стільниці. Вона достоїть до нашого часу. Господар пробачить.

Поїзд смикнувся й рушив.

— «Інтерсіті» з Ґданська до Варшави їде п’ять годин, — сказав Нет. — Але цей поїзд не схожий на «Інтерсіті», скоріше на Транссибірську магістраль, якою будемо їхати п’ять тижнів. Добраніч. — Нет відвернувся спиною до світла, закрився від нього брудною фіранкою і одразу ж заснув.

Раптом двері в купе відчинились і світло загорілося.

— Добрий вечір, перевірка квитків, — пробубонів кондуктор, одягнений у блакитну уніформу.

— Ааа! — вигукнув Нет, виплутуючись із фіранки. Він сонно подивився на кондуктора, закліпав і знову ліг спати.

Фелікс примружився і подав три квитки, кондуктор перекреслив їх ручкою. Буркнув щось, погасив світло і вийшов. Не минуло й п’яти хвилин, як двері знову відчинились і світло загорілось.

— Добрий вечір, квитки для контролю, — гаркнув хлопець, одягнений так само, як попередній.

— Та вже перевіряли ж… — зауважив Фелікс, подаючи квитки.

— Контролер, — буркнув той. Він віддав квитки, вимкнув світло і зачинив двері.

— Контролер?! — обурився Нет, знову виплутуючись із фіранки. — Зараз прийде термінатор! Нормально поспати не дають…

— Ми всі повинні поспати, — зауважив Фелікс. — Принаймні спробуймо.

Вони полягали. Нет покрутився, поклав голову на коліна Ніці й одразу ж заснув. Вона з подивом подивилася на нього, але нічого не зробила, щоб його відштовхнути. Тільки усміхнулася і заплющила очі.

За півгодини поїзд став сповільнюватись і зупинився посеред лісу. Раптова тиша розбудила дітей.

— Вони продали локомотив! — розсердився Нет. — Або обміняли на туалетний папір…

— Заспокойся! — сказав Фелікс. — Не має значення, приїдемо ми вранці чи після обіду. Спи.

На щастя, потяг рушив, хоча їхав у темпі пішохода. За п’ятнадцять хвилин він знову зупинився.

— Що цього разу? Корова на рейках? — Нет підвівся і виглянув у вікно. Фелікс і Ніка встали з ним, але в темряві нічого не було видно.

— Хто поставив тут цей кухоль? — запитав Фелікс, показуючи на розкладний столик під вікном.

Друзі подивилися на зачинені двері і на підозрілий кухоль. Це був білий порцеляновий кухоль із блакитним написом “WSS Społem”. Нет хотів його взяти. Простягнув до нього руку, але пальці пройшли крізь кухоль, немов це була голограма.

— Офігіти! — Нет відсахнувся, про всяк випадок витираючи руки об штани.

Фелікс витягнув з кишені перо і його кінцем тицьнув у кухоль. Тобто він спробував ткнути, але перо пройшло крізь порцеляну. Фелікс насупив брови і буркнув щось нерозбірливе. Якийсь час він потирав підборіддя, після чого склав столик. Кухоль упав на підлогу і розбився зовсім беззвучно. Уламки повільно ставали прозорими, а потім зникли.

Друзі стояли посеред купе й ошелешено дивилися на порожнє місце.

— Може, це через недосипання? — запитала Ніка.

— Я маю подумати… — тихо повідомив Фелікс.

Нет тільки заплющив очі, засунув у вуха навушники від МР3-плеєра, ліг на сидіння й замотався у фіранку. Фелікс і Ніка перезирнулись, але не знали, що ще можна сказати.

* * *

Центральний вокзал здавався незакінченим. Не вистачало торговельних павільйонів і кафе. Сірі люди проходили повз сірі стіни. Друзі вийшли на поверхню у супроводі блідого світла флуоресцентних миготливих ламп. Вони потерли очі, продовжуючи йти.

— “Marriott” зруйновано! — раптово вигукнув Нет. — То, певно, ісламські терористи!

Фелікс і Ніка подивилися на інший бік Алей Єрусалимських і завмерли. На місці готелю “Marriott” стирчали з землі якісь бетонні уламки, огороджені парканом.

— Спокійно! — сказав Фелікс. — Усе о’кей. Готелю ще й у планах немає. Те, що ми зараз бачимо, це початок будівництва “Intraco II”…

Переляканий Нет зробив кілька кроків і оглянув видиму звідси частину Варшави.

— Це якась пустеля… — простогнав він.

— Зараз пів на сьому ранку, — сказав Фелікс. — Бібліотека ще зачинена. У нас є трохи часу.

— Я б чогось з’їв, — Нет кивнув у бік фургона з запіканками.

Вони з’їли по булці з печерицями та плавленим сиром, окропленій чимось, що віддалено нагадувало кетчуп. Запили все невизначеним напоєм і відчули себе трохи краще.

— Принаймні Палац культури вже стоїть. Але немає годинника! — сказав Нет, дивлячись угору. — Ну, що будемо робити? У нас є годинки дві.

— Подивимося місто, — запропонував Фелікс. — Хоча це може бути трохи болісно…

— Ну не сидіти ж нам тут, — сказала Ніка.

Вони рушили в бік автобусної зупинки. Купили квитки в дивному місці, що колись було, ймовірно, причепом від трейлера, і сіли в автобус.

— Класика, — оцінив Фелікс, торкаючись ручок, що звисали з поперечини під стелею. — Автобус PR 100. Пневматична підвіска. Двигун потужністю сто сімдесят кінських сил. За кілька років з’явиться тридверна модель.

Ніка і Нет дивилися на друга з подивом. Вони сіли на першому ряді, втиснувшись утрьох на двомісному сидінні, хоча автобус був порожній. Лише за кілька хвилин з’явились інші пасажири і, нарешті, водій.

— І куди ми їдемо? — запитав Нет, коли автобус рушив.

— Подивимося місто, — ухильно відповів Фелікс.

— Цей автобус їде по вулиці Сердечній, — зауважила Ніка.

— Принагідно побачимо, яким колись був мій будинок…

Ніка хотіла щось сказати, але передумала. Варшава здавалась абсолютно чужою, неповною, немов хтось украв половину будівель. Не було хмарочосів та інших відомих споруд. Стояли тільки довоєнні кам’яниці або жахливі незграбні корпуси. Не було реклами, плакатів, білбордів, кольорових вивісок. Вулицями сновигали старі машини, люди були одягнені у вицвілий одяг. До того ж, перед коловим перехрестям «Бабка» місто немов закінчувалося. Далі йшли зарості. З правого боку височіла будівля “Intraco”, але навіть вона була наче чужою зі старим потворним фасадом.

Коли друзі вийшли недалеко від вулиці Сердечної, у них був поганий настрій.

Попри те, що вони перебували на тридцять років раніше, усі будинки здавалися старшими, а не молодшими. Сад біля будинку Фелікса був ще більше захаращений, хоча дерева виглядали явно молодими. Будинок здавався таким самим, якщо не брати до уваги відсутність сонячних батарей і супутникової антени. Під дахом веранди стояв… робот, схожий на тих, що їх показували в дуже старих фантастичних фільмах. Незграбний корпус робота спирався на дві ноги, зроблені з товстих труб і автомобільних підшипників. Його руки теж були з труб, а голова — з пластикового корпусу переносного телевізора. У животі за відкритим люком було видно двигун від пральної машини і шестерні.

— То це був будинок родини твого батька, — сказав Нет.

Схвильований Фелікс кивнув.

— Він зараз, швидше за все, в школі. Тато розповідав мені колись про цього робота. Він назвав його Ґолем. Йому не вдалося його закінчити… Чесно кажучи, це досить жалюгідно…

— У нього не було відповідних деталей, — заспокоїв Нет.

— А бабуся Люся? — запитала Ніка.

— Це мама мами. Вона зараз живе в іншому місці. Я не пам’ятаю адреси.

— Я теж не пам’ятаю, де жили тоді… тобто в цей час мої батьки, — Нет похитав головою. — Шкода, а то б я на них подивився і посміявся.

— О, Здзіслав уже тут! — зрадів Фелікс, показуючи на маленьку тую.

— Ти не говорив, що дерева у вашому саду мають імена, — здивувався Нет.

— Якщо дуб може називатися Бартек, — Фелікс знизав плечима, — то туя може мати ім’я Здзіслав.

— А якщо ми вирушимо на екскурсію на інший берег Вісли? — Ніка подивилася на свої черевики.

— Встигнемо, — відповів Фелікс.

— Дивіться… — Нет показав на сусідський дворик.

Перед гаражем стояв яскраво-жовтий автомобіль марки «Сирена» з двома чорними смужками, що тяглися через капот, дах і багажник. Перед радіатором розміщувалися чотири додаткові фари, а під бампером — широкий спойлер. Точно такий великий спойлер був за заднім вікном, закритим чимось схожим на товсті жалюзі. За вузькими шинами й крилом виступали величезні гумові бризковики, які майже діставали землі. З переднього крила стирчала величезна антена на пружині. На внутрішній консолі поруч зі спідометром і кермом, що вкрите хутром, тягнувся мініатюрний пластиковий парканчик, який повинен був затримувати під час поїздки дрібні предмети. Біля одного з коліс на колінах стояв лисий товстун і ганчіркою полірував хромовану кришку.

— Це пан Соболяк, — сказав Фелікс. — Тобто його батько.

— Чувак випередив свій час, — зазначив Нет.

Вони дійшли до зупинки і почали вивчати розклад. Маршрути називалися по-іншому й мали інші траси, але друзі знайшли зручну дорогу.

* * *

З однією пересадкою їм вдалося дістатися майже до самого будинку Ніки.

— Тут усе виглядає так само, як і в наші часи, — Нет розглядав старі кам’яниці.

— Ні, не так, повір, — сказала Ніка, рухаючись у бік будинку.

Бруківка була тією самою, електричні дроти теж, тротуар був викладений кривими плитами, що хиталися під ногами. Жодна з кам’яниць не була відреставрована, скрізь були сліди від снарядів із часів останньої війни. Більшість під’їздів мала вигляд запрошення до великих проблем.

Діти зупинилися навпроти добре знаної кам’яниці. Вона була такою, як друзі пам’ятали. Ніка підняла очі на еркер, у якому на четвертому поверсі була її кімната. Вікно прочинене, але відсвіт туманного неба не дозволяв зазирнути всередину.

— Краще не… — почав Фелікс, але Ніка вже йшла до вхідних дверей.

Вона простягла руку до дверної ручки. Раптом двері відчинилися. Перед ними з’явилася рудоволоса дівчинка, одягнена в штани й квітчасту блузку. Їй було років десять. Ніка відступила на крок. Їхні очі зустрілися. Дівчинка усміхнулася, повернулась і рішучим кроком пішла по вулиці. Підбори стукотіли по тротуару. Через плече в неї висіла шкіряна сумка з індіанськими торочками, що коливалися в ритмі кроків. Ніка дивилася на неї, доки та зникла за рогом.

— Вона ходить так само, як і ти, — зауважив Нет. — Я ж правильно зрозумів, що це…

Ніка стояла нерухомо. По її щоках текли сльози. Дівчина швидко їх витерла і неспокійно глянула кудись убік.

— Ходімо! Ходімо в бібліотеку! — Ніка майже побігла в бік зупинки.

* * *

Усю поїздку в трамваї № 4 Ніка дивилась у вікно. Ніхто не сказав ані слова. Фелікс перезирався з Нетом, але обидва не знали, що мають сказати.

Близько торговельної галереї «Центр» трамвай став між зупинками.

— Дивіться, знову якась черга, — зауважив Нет.

Черга в “Junior” була майже стометровою. З інших дверей через рівні проміжки часу виходили люди з картонними коробками. Фелікс витягнув з рюкзака маленький бінокль і підніс до очей.

— «Релакс», — прочитав він напис на коробці.

— Може, це якась стара лампова ігрова приставка? — запитав Нет.

— Не було лампових приставок…

У цей момент відчинилися двері автобуса. Люди, тихо обурюючись, виходили.

— Знову день пішого пасажира? — запитала якась жінка і насилу підняла важку авоську.

Нет визирнув у вікно.

— Стоять аж до обрію, — повідомив він. — Аж до площі Конституції. Ходімо на вихід.

Вони вийшли просто на проїжджу частину, в натовп людей. Машин майже не було.

— Варшава без заторів, — зауважив Фелікс. — Неймовірно…

Хвилину вони йшли мовчки.

— Це точно була вона? — ризикнув запитати Нет.

— У неї була шпилька. Оця шпилька. — Ніка потяглася до волосся і простягла шпильку на долоні. Зелений камінчик у срібній оправі заблищав.

Вони дійшли до острівця на перехресті. На сходинках трамвая сидів машиніст і курив.

— Звідси до політехніки за п’ятнадцять хвилин помірним кроком доберемося, — сказав Нет. — Не варто чекати, доки поїде трамвай.

Вони спустилися в підземний перехід. Замість штучного мармуру, стіни були вкриті опуклими плитками кахлю різного розміру і кольору, які місцями повідпадали. Не було й сліду кіосків. Вони вийшли нагору і знову не впізнали місто. Тротуар кривий, стіни брудні, а вітрини занедбані й порожні.

Коли вони звернули на бічну вуличку, Фелікс помітив магазин канцтоварів.

— Ти можеш купити собі ручку, — сказав він Нетові. — Не можу дивитися, як ти псуєш моє перо.

Нет знизав плечима і зайшов у магазин.

— Тільки утримайся від запитань на кшталт: «Чи є глобус Польщі?», — попросив його Фелікс. — Ми і так впадаємо в очі.

— Спок! — Нет підняв руку в заспокійливому жесті. — Я не підкладу нам свиню.

Усередині магазин мав такий вигляд, немов там пронісся маленький торнадо, забрав майже весь товар і залишив самі меблі та зачіску продавчині. На одному зі стелажів лежали різнокольорові рулони паперу, поруч — альбоми. Хтось не полінувався і склав їх так, щоб вони займали якнайбільше місця. Верхня полиця заскленої вітрини була заповнена сотнею однакових стругачок для олівців, на нижній стояв рівними рядами клей “Lepkol” з облізлими етикетками. У полі зору більше нічого не було.

Продавчиня не звертала на них уваги. Вона сьорбала холодну каву з високої склянки. При кожному ковтку дзвеніла ложечка, опущена в гущу на дні.

— Тут так… — Нет підшукував відповідне слово, — тоталітарно… Я хочу додому.

Продавчиня окинула їх недружнім поглядом. Нет з надією, яка щосекунди слабшала, водив поглядом по порожніх полицях.

— У вас є блокноти на спіралі? — запитав він нарешті.

— Ні, — відповіла продавчиня.

— А зошити в клітинку?

— Ні.

— А в лінійку або чисті?

Жінка похитала головою.

— А що є? — простогнав Нет.

— Я є! — гаркнула продавчиня. — Ви прийшли сюди пожартувати?! Може, вам зошити в кружечок потрібні?

— Ні, — втрутився Фелікс. — Нам потрібен якийсь папір і те, чим можна писати.

Продавчиня встала й оглянула полиці. Вона взяла один альбом, потім завагалась і полізла під прилавок. Потім витягла звідти коробочку акварельних фарб.

— Минулого тижня були олівці, — пояснила вона. — Уже всі продано, навіть поламані.

Нет заплатив. Вони подякували і вийшли.

— Це екологічний папір, — Ніка схилилася над альбомом. — Його роблять з макулатури.

— Вони поганенько обробили цю макулатуру, — Нет придивився до альбому. — Тут цілі слова: «рушійна сила». Це, схоже, з підручника фізики. А тут з абетки: «п’ятирічка». — Він перевернув альбом. — А що таке «Країна Рад»? Це така країна, у якій радіють?

— Напевно, має бути «Країна Радості», — вирішив Фелікс, — тільки «ості» загубилося під час переробки… Знаєте, що я думаю? Мені здається, що вони стоять у цих чергах не для того, щоб купити щось особливе. Ці предмети потрібні їм на щодень.

— Та ну! — здивувався Нет. — Там, у Ґданську, була черга по макарони? Звичайні макарони? Ніколи не повірю в чергу по макарони.

— Так, але все на це вказує…

— Але це не має сенсу! Ми могли б завозити макарони з-за кордону і продавати тут. Та я б сам став робити макарони!

— Але тут не можна. Тільки країна може виробляти макарони. Коли повернемося, розпитаємо тата про соціалізм. Мені дещо незрозуміло.

— Схоже на те, що тут усього не вистачає, — погодився Нет.

— Точно, але батарейки хоч є? — запитав Фелікс. — Якщо сяде акумулятор у пульті керування, у мене немає зарядки. Невідомо, коли він знадобиться.

Дорогою їм трапився магазин з написом “RTV”. Вони зайшли всередину. Магазин створював похмуре враження, було в ньому досить темно і порожньо. Тут не було нічого, чим можна було заставити порожні полиці. На прилавку стояв великий телевізор марки «Рубін». Чоловік у сірому плащі розглядав його з усіх боків, а продавець, одягнений у сіро-коричневий фартух, втомлено дивився на нього.

— Але якщо він пошкоджений, то має бути дешевшим, — сказав чоловік. — Що саме в ньому зламалося?

Байдужий продавець подивився на нього і знизав плечима.

— Гаразд, я купую його, — сказав чоловік, — але хочу перевірити.

Продавець важко зітхнув і ввімкнув телевізор. Хвилину нічого не відбувалось, а потім раптом мигнуло, і з телевізора повалив дим.

— Пііп! — вилаявся продавець і витяг вилку з розетки. Він пожвавився і почав обмахувати телевізор блокнотом. — Ну і навіщо вам це було треба? Слід купувати, а не перевіряти.

Чоловік почекав, доки дим розвіється, і запитав:

— Коли буде наступна поставка?

— Я що, ворожка?! — розсердився продавець.

— Гаразд, — сказав чоловік. — Візьму його в такому стані.

— На жаль, тепер це неможливо. Його потрібно відремонтувати.

— Він і так був зламаний. Скільки це триватиме?

— Два місяці.

— Я полагоджу його сам за один день.

— У жодному разі. — Продавець похитав головою. — Мені потрібно оформити документи й відправити його в сервіс. Вам невигідно. Ви заплатите за нього потім як за новий телевізор.

— А цієї процедури не можна уникнути?

— Ви ж могли забрати телевізор одразу. — Продавець знову знизав плечима, — але документи я повинен оформити.

— Я плачу! А ви потім собі все оформите.

— Я говорив, що треба було брати, а не перевіряти.

Друзі швидко вийшли з магазину, навіть не питаючи, чи є тут хоч якісь батарейки.

— Чувак купив згорілий телевізор за подвійну ціну, — ошелешено сказав Нет. — Який у цьому сенс? Тут усі такі хворі! У м’ясному немає м’яса, в канцтоварах немає зошитів, у продовольчому тільки оцет і макарони. Люди обвішуються туалетним папером, телефонну розмову потрібно замовляти. Автобус робить перерву, коли зупиняється на зупинці. Це якийсь хардкор! У тому селі п’ять халуп на перехресті, і вони по черзі крадуть табличку з розкладом… Я хочу додому…

— Сядьмо, — запропонувала Ніка. — Заспокойся.

— Я такий спокійний, що навіть забув, як дихати, — заперечив Нет. — Я хочу повернутися додому…

Однак вони сіли на лавку. Вулиця Маршалковська, незважаючи на середину дня, справляла сонне враження. Люди нікуди не поспішали, машини теж їздили повільно.

— О’кей, — відгукнувся через кілька хвилин Нет. — Усі системи в нормі. Депресія минула.

Ніка поплескала його по руці і тепло всміхнулася.

— Ми вже знаємо, для чого кільце, — вирішив Фелікс, — але ще не знаємо, ким або чим є ті блакитні привиди.

— Може, це німецькі солдати, — припустила Ніка. — Ті, які пройшли крізь кільце і зникли.

— Думаєш? — запитав Нет. — Може, воно їх перетворило на щось таке? То й ми теж можемо…

— Використання кільця дуже ризиковане, — нагадав Фелікс. — Тому ми повинні розшифрувати ці значки на дисках, а не стрибати всліпу.

— Замало даних, — Нет подивився на свій альбом і фарби. — Сорі, щоб це розв’язати, мені потрібно більше даних. І навіщо мені ця акварель? У мене немає маминого таланту. Може, моя брат-сестра буде…

— Тільки не впадай знову в депресію, — попросила Ніка. — Зараз подивимося зошити Кушмінського. А фарби віддай кому-небудь.

Вони встали й пішли в бік політехніки.

— Гей! Ви там! — Нет замахав трійці підлітків, які сиділи на сходах біля входу в кам’яницю. — Вам часом не потрібні акварельні фарби?

Ті здивовано дивилися на нього. Двоє хлопців і дівчина.

— Навіщо нам фарби? — запитав один із хлопців.

— Ну… щоб малювати.

— Чувак, ти шо? — Хлопець підвівся. — Ми схожі на художників?

— Ну, я тут подумав, що оскільки вам усього не вистачає…

— Чого нам не вистачає, пііп?!

— Культури, важке слово, вам точно не вистачає! — відповів Нет. — Але нашої не дамо.

Підвівся й другий хлопець, розмахуючи солідним брелоком для ключів, сплетеним із медичної трубки. За хвилину піднялася й дівчина.

— І будь тут добрим… — зітхнув Нет.

— Що, козел, такий сміливий? — запитав вищий хлопець, закасуючи рукави. — Може, перевіримо?

— Не загострюймо ситуації, — Нет пришвидшив кроки.

— Ми повинні уникати втручання в минуле, — тихо зауважив Фелікс. — Просто ходімо звідси.

— Нічого не вийде, дебіли, — додав другий хлопець, який, схоже, розчув слова Фелікса. — Ви — тупі, а ми — круті!

— В одному ми все ж кращі, — крикнув їм Нет, уже на бігу. — У нас подружка ліпша! — і додав тихіше: — Робимо ноги!

Поруч пролунало вищання шин. Друзі різко озирнулися. Велика чорна «Волга» зупинилася біля бордюру, і з неї вискочило двоє чоловіків у чорних костюмах і чорних окулярах. Перший схопив Фелікса за руку й потягнув до машини. Другий зловив Нета і Ніку. Дівчина кричала й виривалась, але не минуло й секунди, як задні двері «Волги» зачинилися. Чоловіки сіли на передні сидіння, і машина з вищанням рвонула з місця.

Друзі відійшли від першого шоку і спробували відчинити двері. На жаль, це виявилося неможливим — не було ручок. Від ряду передніх сидінь їх відділяла скляна перегородка, вікна були затемнені. Водій і його товариш дивилися вперед, немов забули, що хвилину назад викрали когось. Фелікс, Нет і Ніка, ошелешені, сиділи на великому сидінні і не знали, що тепер мають робити.

— Вибачте, — відгукнувся нарешті Фелікс. — Якщо ви розраховуєте на викуп, то у вас із цим будуть проблеми.

Чоловіки не відреагували. Ніка постукала в перегородку і сказала:

— Може, ви нас із кимось переплутали?

— Це якась помилка, — додав Нет. — Ми тут тільки… як би це сказати… проїздом, прольотом, пропливом…

Знову нуль реакції. Через кілька перехресть і поворотів друзі перестали намагатися привернути до себе увагу й остаточно втратили орієнтацію в просторі. Нарешті «Волга» в’їхала в підземний гараж, й за ними зачинилися металеві ворота. Двигун замовк, і двоє чоловіків вийшли з машини. Крізь затемнене скло ледь можна було розгледіти кілька інших чорних автівок, припаркованих поруч.

Друзі перезирнулися.

— Це такі самі агенти, як у Стефані над Віслою, — прошепотіла Ніка. — Чи це тільки мені так здалося?

— Не тільки тобі, — зазначив Фелікс. Він витяг із кишені складаний ножик, висунув відкривачку для пляшок і вклав її в отвір, де мала бути дверна ручка. — Тут повинен бути такий дріт, який тягнеться до механізму замка. — Він почав колупатися в отворі.

За мить щось клацнуло, і двері відчинилися. Друзі швидко вийшли з машини і просто впали в руки двох агентів. Чоловіки дивилися на них зверху вниз, але не робили нічого, щоб їх схопити. Трохи далі, на східцях, що вели до широких дверей, стояв поліцейський.

— Пане поліцейський! — крикнула Ніка. — Вони нас викрали!

Друзі кинулися до сходів, але зупинилися біля них і озирнулися. Агенти стояли нерухомо. Один з них просто зачинив дверцята.

— Пане поліцейський… — глузливо повторив чоловік. — Я — товариш міліціонер, для точності. А для більшої точності, ви заарештовані.

— За що? — запитав Фелікс.

— З’ясуємо. — Він поклав руку на кобуру з пістолетом і кивнув на двері. — Стаття завжди знайдеться, гадаю.

Вони пройшли кількома коридорами повз інших міліціонерів і цивільних. Нарешті дісталися до металевих дверей.

— Заходьте! — наказав міліціонер, відчиняючи їх.

Щойно Фелікс, Нет і Ніка опинилися всередині, двері зачинились. У приміщенні не було вікон. Крім трьох стільців, тут стояв ще столик із лампою, великим телефоном і крісло. На голій бетонній стіні висів герб, а зі стелі звисала лампа. Вони сіли на стільці і мовчки оглядали приміщення. На жаль, тут не було на що дивитися.

— Влипли по повній… — простогнав Нет, але ніхто не підтримав цю тему.

За кілька хвилин у замку провернули ключ, і до кімнати зайшов молодий міліціонер з бежевою папкою в руках. Він не привітався, тільки сів у крісло і відкрив папку. Хвилину він переглядав папери. Ніхто нічого не говорив. Нарешті міліціонер зітхнув і подивився на дітей. Він схопив лампу й вигнув її так, щоб вона світила дітям в очі. Зробив це занадто грубо, обірвавши якийсь дріт усередині лампи. Замигало, зашипіло, і лампочка згасла.

— Пііп! — вилаявся він, повернув лампу в попереднє положення й почав стукати по ній і трясти.

Лампа замиготіла й засвітилася. Чоловік обережно відставив її на стіл, більше не чіпаючи. Зняв кашкет і відклав убік. Потім висипав уміст сумки Ніки на стіл і знайшов блиск для губ.

— Рожевий блиск для губ із капіталістичної країни. Цікаво, звідки в підлітка гроші на такі товари?

— Він недорогий, — запротестувала Ніка.

— Для тебе недорогий, а для людини, яка працює, це тижнева зарплата… — протягнув він і взяв товсту книжку «Ангели і демони». — Навіщо польським дітям книжки англійською?

— Я її читаю, — Ніка знизала плечима. — І вчу при нагоді.

— А чи не краще читати книжки російською?

— Чому російською? Я не знаю російської.

— Це погано, це дуже погано. Ви часом не з Лондона прилетіли? — запитав він.

— Звідки ви знаєте? — здивувався Нет.

Міліціонер зрадів і записав щось у паперах. Раптово відчинилися двері. Міліціонер підскочив, витягнувся й відсалютував. Потім надягнув кашкет і знову відсалютував.

— Що ви робите, сержанте Конопко?

У міліціонера, який завмер у дверях, було більше смужок на погонах. Це був підтягнутий десь сорокарічний чоловік із хитрими очима.

— Дозвольте доповісти, проводжу допит, товаришу лейтенанте, — відповів сержант, знову відсалютувавши. — Їх Лондон підіслав.

— Я з ними закінчу. Можеш іти.

Сержант відсалютував і вийшов. Новий міліціонер заклав руки за спину і зробив три кола кімнатою. Нарешті він сів у крісло й повернув лампу так, щоб вона била в очі дітям. Лампочка блимнула і згасла. Він тихо вилаявся під ніс, опустив абажур і почав по ньому бити, доки лампочка засвітилася. Похмуро глянув на допитуваних і потягся по рюкзак Фелікса. Висипавши вміст на стіл, чоловік вигріб з усіх кишеньок усі дрібниці. Він серйозно дивився на цю купу. Потім підсунув ближче служука, кібермуху і йойобота.

— Шпигунське обладнання, — буркнув він.

Потім узяв у руки передавач GPS, папку зі схемою бази.

— Матеріали німецькою. — Він перевернув кілька сторінок. — Цікаво, цікаво… Це план електростанції? Плануєте якийсь саботаж?

— Ніколи! — Фелікс похитав головою.

— Тоді що ви робите серед білого дня в центрі міста, замість бути в школі?

Фелікс мить вагався і вирішив, що краще не згадувати про бібліотеку.

— Так… просто вешталися, — він знизав плечима.

— Хіба щось таке має бути в рюкзаках нормальних дітей? — міліціонер підняв мультиінструмент і відкрив так, що вилізли плоскогубці. — Навіщо тобі це? — Не чекаючи відповіді, він потягнувся до журналу “Science Fiction” і розгорнув його. — Добре… Чудово… Тут написано «Польща після падіння комунізму». Ви знаєте, що за такі слова відправляють до в’язниці?

— Ми неповнолітні, — зауважив Фелікс.

— Посидите в мавпятнику до вісімнадцяти і вже будете…

— А свобода слова?!

— Залежить, якого слова… і чийого. Подивіться на герб, шмаркачі! — Він указав на стіну за своєю спиною. — Що ви бачите?

Друзі підняли очі на білого орла на червоному тлі.

— Хтось украв корону, — сказав Нет, після чого швидко додав: — Це не ми!

Двері знову відчинились. У них стояв агент у темних окулярах, але він був не з тих, хто привіз дітей на машині. Йому було менше ніж тридцять.

 — Лейтенанте Зубер… — рішуче, але спокійно сказав він. — Хіба вони не повинні були чекати на нас?

— Попередня бесіда… — відповів міліціонер, підводячись із крісла. Окинув прибулого ворожим поглядом.

— Це не обов’язково.

Агент почекав, поки міліціонер вийшов, і зачинив двері. Він пройшовся кімнатою, подивився на герб і повільно сів у крісло. Потім поправив манжети і втупився в дітей. Так принаймні можна було припустити, оскільки скельця окулярів були абсолютно чорними.

— Ми не крали цієї корони, — пошепки повторив блідий Нет, повільно з’їжджаючи зі стільця.

Агент потягся до лампи. Однак його рука зупинилася перед абажуром. Він відсунув її й підняв рюкзак Нета. Висипав його вміст поруч із речами Фелікса. Чоловік швидко почав усе переглядати. Відкрив портативний калькулятор, покрутив у руках мобільний телефон. Потім він витяг ноутбук і відкрив кришку. Підняв трубку великого чорного телефона і набрав три цифри.

— Так, — тільки й сказав він і поклав трубку. Три хвилини він сидів перед дітьми нерухомо, як статуя.

Нарешті в кімнату зайшов учений у білому халаті, у його руках була велика валіза. Він поклав її на стіл, витяг ізсередини навушники і засунув їх у вуха. Потім потягся по пристрій на кабелі, що складався з тримачів і дротяної петлі. Поводив ним над телефоном Нета і сказав:

— Передача закодована.

Потім учений відклав пристрій разом з навушниками і надягнув білі тканинні рукавички. Підняв ноутбук і оглянув його з усіх боків, детальну увагу приділяючи гніздам позаду. Він поклав його на кришку, поліз по викрутку та зняв одну з кришок. Нет дивився на нього із занепокоєнням, але не смів протестувати. Учений розглядав нутрощі ноутбука, після чого приклав кришку і пригвинтив її. Наступним у руки він узяв мініатюрний МР3-плеєр і натиснув на кнопку “Play”. З навушників долинула різка електронна музика “Daft Punk”. Він засунув навушники у вуха і хвилину слухав. Невдоволено скривився й подав навушники агентові.

— Ця технологія випереджає нас щонайменше років на двадцять, — повідомив учений. — Навіть в американців такого ще немає.

Агент кивнув. Він не знав, як вимкнути пристрій, тому просто відсунув його від себе. Учений витягнув прилад, що нагадував важкий пульт від телевізора, і по черзі наблизив його до Фелікса, Нета і Ніки. Щоразу прилад видавав тріск і блимав лампочками.

— Вони були там, — заявив учений.

Він склав своє обладнання і вийшов. Агент улаштувався за столом, склав долоні перед собою і подивився на дітей. У півтемряві його окуляри повільно світлішали.

— Ми знаємо, що ви не прилетіли з Лондона, — сказав він досить тихо. — Ви не агенти ЦРУ або МІ-6[27]. Ви мандрівники в часі.

Фелікс, Нет і Ніка ковтнули слину й витріщилися на нього широко розплющеними очима.

— Ми хочемо тільки повернутися, — плаксиво сказав Нет.

— Повернетеся. Тільки спочатку ви повинні сказати, де кільце, яким ви сюди потрапили, і де «Кришталеве серце».

— «Кришталеве серце»? — Фелікс закліпав. — Не… знаємо, де «Кришталеве серце».

— Ти ніби не впевнений…

— Ми не знаємо, де «Серце», — повторив Фелікс. — А локалізацію бази не скажемо.

— Ви не хочете повернутися додому?

— Ви обіцяєте нас повернути? — запитав Фелікс, стискаючи кулаки. — Але ви не знаєте, як працює ця машина. Ви навіть не знаєте, де вона, а обіцяєте нас повернути?!

— Наші вчені розв’яжуть цю проблему, — агент добродушно всміхнувся. — Так що вкажіть нам локалізацію кільця.

— Ні, — відповів Фелікс.

— Ти впевнений? — Агент презирливо хмикнув. — Ти не знаєш наших методів…

— Ми не скажемо вам цього, бо знаємо, що не говорили.

Перш ніж хоч хтось зрозумів його слова, лампочка в настільній лампі вибухнула, засипаючи стіл осколками скла. З її корпусу пробігла іскра. Агент подивився на це явище й зовсім іншим тоном сказав:

— Я щось вам покажу, — він підвівся і відчинив двері. — Ходімо.

Вони спустилися на кілька поверхів нижче. Чоловік навіть не озирався на них. Він був упевнений, що вони не спробують утекти.

Вони ввійшли в підземне приміщення. Те виглядало старшим, ніж решта будівлі. Бетонні стіни були криві, немов зводили їх поспіхом, нерівно укладаючи опалубку. Вузьким арковим коридором вони дісталися до наступних металевих дверей і… застигли на порозі як укопані. Зал був точною копією залу на базі на морі. Посередині було кільце телепорту. Воно іскрилося, немов за мить мав відбутися перехід. На певній відстані від кільця стояло п’ятеро науковців у білих халатах.

— Третя база, — прошепотів Фелікс. — Про це говорив агент зі Стефана над Віслою.

— Ви впізнаєте це обладнання, правда? — запитав агент, окуляри якого знову стали абсолютно чорними. — Ми знаємо, для чого воно.

До агента підійшов один з учених, стискаючи в руці товстий зошит.

— Якщо і далі воно ростиме в такому темпі, то ми змушені будемо евакуювати об’єкт, — заявив він. — Це найвища активність за весь час.

Агент глянув на трійцю друзів, потім на кільце і знову на дітей.

— Кільце відчуває мандрівників… — буркнув він, а потім голосно запитав: — Де ви бачили таке обладнання?

— Чувак має рацію, — сказав Фелікс Нету і Ніці. — У кільця немає вимикача. Воно саме активізується, коли ми повинні пройти крізь нього.

— Ми переходимо крізь нього, тому що воно активізується, — сказала Ніка.

— А активізується, тому що ми крізь нього переходимо. Причина і наслідок довільно міняються місцями.

— Що ви задумали? — запитав агент.

— Це явище не можна зупинити, — відповів Фелікс. — Ми пройдемо крізь це кільце, і ви не зможете нічого вдіяти. Це зумовленість. Ніби як покликання.

Наступна іскра побігла по підлозі й торкнулася носка черевика Ніки. Агент розгублено дивився на це. Ще іскра пробігла сталевою оболонкою обладнання. Друзі відчули, як волосся почало електризуватись. Іскри пробігали навіть по стінах, а середина кільця стала наповнюватися блакитним світлом.

Друзі схопилися за руки і пішли у бік кільця.

— Охороно! — заволав агент, закриваючи їм шлях. З коридору долинув тупіт ніг. — Витягніть їх звідси! Розділіть їх! Кожного в різні боки! Екранування!

Вони ще побачили, як біжать охоронці. Потім іскри з кільця понеслися до них, і все занурилось у пітьму.

²⁵ «Milicja Obywatelska» («Громадська міліція») — відповідник поліції в Польщі часів соціалізму. (Прим. авт.)

²⁶ Джонні Браво — головний герой американського мультсеріалу «Джонні Браво», який був уперше показаний у 1997 році. (Прим. ред.)

²⁷ МІ-6 — одна з британських спеціальних служб, Джеймс Бонд — агент МІ-6. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

— Цілі? — запитав Фелікс, запалюючи ліхтарик і прикріплюючи його за вухом.

Вони перебували в невеликій кімнаті без вікон. Під стінами лежало кілька зім’ятих і запилюжених картонних коробок, недалеко стояв металевий стелаж.

— Мандрівник у часі Нет Білецький цілий і здоровий! — Нет сів, розтираючи забите плече.

— Принаймні тілом… — додала Ніка, скоса поглядаючи на нього.

Вони підвелись і роззирнулися.

— Мені здається чи кільце нас… саме затягло? — запитав Нет.

— Ми стояли за десять метрів від нього, — повідомила Ніка.

— А зараз ми в якомусь підвалі. Нас зашвирячило крізь стіни.

— Немає такого слова «зашвирячило», — сказала Ніка, обтрушуючи спідницю.

— Уже є. Тільки-но з’явилося. Я сподіваюся, ми надолужили кілька років, а то не хочеться знайомитися зі спеціальними слідчими методами…

— Якось це все дивним чином пов’язане з тим вагоном метро, — повільно промовив Фелікс.

Він підійшов до стіни й посвітив на блискучі металеві предмети, що виступали з неї. Друзі нахилились і аж задихнулися від враження.

— Ну нічого собі! — Нет обурено відступив на крок. — А якби це був хтось із нас?

Зі стіни стирчав набір інструментів Фелікса. На третину він застряг у бетоні, немов його розмістили там ще під час будівництва.

— І де відома німецька точність? — додала Ніка. Вона підійшла до дверей і обережно натиснула на ручку. Тихо рипнувши, двері відчинилися. — Запахів нема, — сказала вона, вдивляючись у темний коридор. — Без сумніву, минув якийсь час.

Фелікс витяг із кишені складаний ніж і почав виколупувати ним набір суперінструментів. Безрезультатно. Почав відкручувати одну з ніжок стелажа.

— У тебе є якась версія? — запитав Нет.

— Якась є, — відповів Фелікс. — Подорож у часі відбувається в такий спосіб, що обидві сторони кільця обмінюються певною кількістю матерії. Коли ми летіли до Лондона, то з протилежного боку пройшло трохи повітря. Тут на інший бік перелетів шматок бетону. Це як із літаком, що приземляється в тумані і не потрапляє на смугу.

— Але мультиінструмент залишився лежати на столі в кімнаті, — нагадала Ніка, — на кілька поверхів вище, ніж ми були.

— Може, об’єкти, які пройшли крізь кільце, стають якимось чином пов’язані з ним? — Фелікс відкрутив наступний шуруп. — Притягуються.

— І ми цього зовсім не бачимо?

— Для Цабана, наприклад, Манфред не існує, — продовжив Фелікс, розбираючи стелаж. — Немає запаху, отже, немає нікого. Ми теж можемо не помічати чогось очевидного.

— Наприклад, ми не знаємо, що таке «Кришталеве серце», — нагадав Нет.

Вони визирнули в коридор, намагаючись хоч щось розгледіти. Ніка з Нетом підстрибнули від гучного удару. Це Фелікс почав вибивати мультиінструмент ніжкою від стелажа. Після четвертого удару щось тихо хруснуло і посипався камінь. Хлопець хмикнув, витягнув свою власність зі стіни і здув залишки пилу й піску.

— А це що? — Нет увімкнув ліхтарик і придивився до ще одного дивного предмета, що стирчав зі стіни. — Це шматок альбому. Того, з макулатури. Напевне, решта стирчить з іншого боку.

Вони обережно вийшли в коридор, схожий на той, яким вони йшли з кімнати допиту, але видно, що тут давно нікого не було. Вони відчинили наступні двері й увійшли в схоже приміщення. Зі стіни стирчала друга частина альбому Нета, а на підлозі лежали три рюкзаки разом з їхнім умістом.

— Нічого собі! — Ніка присіла навпочіпки і підняла тріснутий блиск для губ.

— І тижнева зарплата соціалістичної людини пішла коту під… зникла. Відремонтуємо. У Фелікса точно є в рюкзаку відповідні інструменти, щоб відремонтувати блиск для губ.

— Принаймні ми не повернулися в той самий час, — сказав Фелікс, не звертаючи уваги на глузування. — Ручка і замок цілком сучасні.

Вони склали речі і рушили далі коридором. Петляючи порожніми коридорами та сходами, вони дісталися місця, що виглядало як часто відвідуване. Під щілиною в дверях було видно світло. Друзі зупинилися за кілька кроків від них.

— Слухайте, — відгукнувся Нет, — якщо ми потрапили за рік до нашого часу… може, просто почекаємо? У цієї машини поганий приціл. Я не хочу наступного разу опинитися застряглим в опорі мосту Понятовського.

— Подивимося спочатку, куди й коли ми перенеслися, — запропонував Фелікс.

— Якщо не вистачає тільки року, то, можливо, скажемо самим собі, щоб нас погодували? — запропонував Нет. — Ми ж собі не відмовимо?

— Я собі не відмовлю, — буркнула Ніка, — але боюся уявити, що буде з тобою.

— Уявіть нас навіть тиждень тому, — сказав Фелікс. — Підходять до нас особи, на вигляд точно як ми, тільки брудні, і починають щось варнякати про машину часу і про те, що хочуть пережити десь рік.

— Факт, — погодився Нет. — Я б зачинив двері й зателефонував би на телебачення. Шкода тільки, що не записав результати лотереї…

— Зробимо це разом, — попросила Ніка, поклавши руку на ручку. Нет поклав долоню на її, а Фелікс натиснув зверху.

Їх засліпило світло. Діти замружились і повільно вийшли надвір. Пахло якось інакше, легкою хімією і синтетикою. Було жарко. Повільно до них поверталася чіткість зору. З іншого боку маленької площі, оточеної високими будинками, на лавочці якраз навпроти дверей сиділи двоє літніх чоловіків і жінка років сімдесяти. Вони напружено дивилися на дітей, а друзі — на них, не знаючи, що робити.

— Не зупиняємося, — прошипів Фелікс. — Вдаємо, що просто гуляємо.

— І куди нам іти? — запитав Нет, роззираючись.

— Не знаю, просто ходімо.

Вони пішли вузьким тротуаром, протискуючись між двома будинками. Діти дісталися до ширшого проходу, по якому в обидва боки поспішали люди. Вони озирнулися, зустрівшись поглядом із літніми людьми, які спостерігали за ними зі своєї лавочки в тридцяти метрах позаду.

— Знайомі чи що? — прошепотів Нет.

— Я не впізнаю цього місця, — відгукнувся Фелікс. — Це Варшава?

Хвилину вони роззиралися навколо. Високі будинки обмежували видимість і не давали змоги зорієнтуватися. Вітрини магазинів виглядали чужими, але друзі не роздивлялись їх занадто детально, маючи намір якомога швидше знайти шматочок відкритого простору.

Вони вийшли на майданчик, що закінчувався сходами, які вели вниз. Друзі завмерли, розглядаючи приголомшливий краєвид, який постав перед їхніми очима. Прямо перед ними височів Палац культури. Поряд — блискуча скляна будівля, що нагадувала темно-синій кришталь. Вона була вища за Палац культури на добрих двісті метрів. У поле зору потрапило ще кільканадцять хмарочосів заввишки метрів триста і більше. Між ними кружляли кілька прозорих реклам завбільшки в десятки метрів. На диво вузькими вулицями час від часу проїжджав транспорт, який тільки віддалено нагадував автомобілі. По небу на різній висоті і в різних напрямках невидимими повітряними коридорами рухалися літаки без крил. Унизу, за декілька метрів над вулицею, проносилися вагончики з логотипом варшавського метро.

— Нас далеко закинуло, — Фелікс висловив очевидне. — Не рухайтеся.

— Чого? — запитав Нет, не відриваючи погляду від того, що постало перед ними.

— Ми приблизно за сорок років від нашого часу. Уявіть чувака з дев’ятнадцятого століття в нашому часі.

— За кілька хвилин він потрапив би під машину. А світ змінюється дедалі швидше.

— Якщо йтимемо разом з людьми, то нас хоча б не переїдуть, — сказала Ніка.

— Тільки куди нам іти? — запитав Фелікс, а потім звернувся до Нета. — За яким номером ти востаннє контактував із Манфредом?

Нет витяг із кишені телефон і подивився на екран.

— Немає зв’язку, — повідомив він. — Певно, змінили стандарт для мобільників… або мобільників уже немає. Думаєш, Манфред ще десь є?

Фелікс витягнув і увімкнув GPS.

— Працює… — повідомив він. — Супутники на своїх орбітах і функціонують. Значна частина відомих нам речей могла залишитися. Людина, яка перенеслася з сімдесятих років двадцятого століття в наші часи, не мала б уявлення про кредитні картки, комп’ютери або інтернет, але все одно змогла би знайти потрібну інформацію в газетах і бібліотеці. Мені здається, що інтернет працює, навіть якщо придумали щось нове.

— А якщо інтернет існує, — підхопив Нет, — то Манфред повинен десь бути. Тільки де тут є доступ до інтернету? Може, якась кав’ярня…

— Ми повинні йти звідси, — сказала Ніка. — Стоячи тут, ми нічого не придумаємо.

— Якщо загубимось… — почав Фелікс, — зустрічаємося біля нашої школи. Якщо… її немає, то на місці, де вона стояла.

Вони змішалися з натовпом. Люди йшли досить швидким кроком. Сходи довели їх до рівня землі. Тротуар при Алеях Єрусалимських був широкий, майже п’ятнадцять метрів, далі йшла значна велосипедна доріжка і дуже вузька вулиця, по якій рухався дивний транспорт, що нагадував невеликі вантажівки. Усе навколо було кольоровим і акуратним та привертало увагу друзів, тим більше що напередодні вони бродили старою і похмурою соціалістичною Польщею.

Кам’яниці вздовж Алей мали вигляд як на початку XXI століття, але на першому поверсі замість магазинів були ресторани і щось схоже на ресторани, але без їжі. Багатовагонні потяги метро їхали невидимими рейками за п’ять метрів над землею. Вони зупинялися на перехресті, опускалися на землю, щоб за мить знову піднятися. Світлофорів не було, просто один потяг пролітав над іншим. А над ними проносилося щось, що віддалено нагадувало машини без коліс і кузова. Щільність забудови в центрі, безперечно, зросла. Пішохідні містки сполучали будівлі та галереї, утворюючи хитромудрі фігури. Люди навколо були в одязі, який здавався друзям трохи дивним. Матеріал створював враження, ніби його внутрішня структура не дозволяла йому м’ятися. Він тріпотів на повітрі так дивно, ніби живий.

— Ми тут як лицарські зброєносці часів битви під Ґрюнвальдом, — зауважила Ніка, дивлячись на своє відображення у вітрині.

Вони вийшли на рухомий тротуар, який повільно привіз їх від Алей Єрусалимських до готелю “Marriott”. Там вони зійшли на звичайний тротуар, роззирнулися на всі боки і спробували зрозуміти якомога більше. Майже посередині перехрестя з проспектом Івана Павла II виросла висока п’ятнадцятиметрова труба з чимось схожим на диск на верхівці. З того диска йшов блискучий, з металевими відблисками дим.

Фелікс подивився під ноги, на тротуарну плитку, вкриту дрібним візерунком. Він закліпав, нахилився, потім став на коліна і прочитав:

— «Тротуарна плитка відповідає європейським нормам. Cтаючи на неї, ви погоджуєтеся з тим, що можете спіткнутися».

— Чого дивуєшся? — Нет знизав плечима. — Вони перестраховуються, щоб їх потім по судах не затягали.

Діти рушили далі і дійшли до великого круглого навісу зі скляним дахом. Усередині стояло кільканадцять автоматів різної форми і кольору. Люди підходили до них і витягали батончики або банки з напоями.

— Вони не платять, — зауважив Фелікс.

Друзі стали перед автоматом з батончиками, але на лоток нічого не випало. Тоді вони трохи відійшли. До автомата підійшла дівчина в довгій спідниці з чогось схожого на шовк і потяглася до лотка. На ньому з’явився батончик. Вона взяла його і відійшла.

— Може, річ у впевненості в собі? — вирішила Ніка. Підійшла до автомата і рішуче простягла руку. Нічого не вийшло.

— Тут щось інше… — Фелікс потер підборіддя. — Лотки сконструйовані так, щоб з них забирати вміст просто на ходу. У неї могла бути якась дистанційна картка. Пам’ятайте ключ прибиральниці з «Ягідного бору»?

— А пам’ятаєте ті запіканки, що ми їли останнього разу? — втрутився Нет. — Мій шлунок про них уже забув.

Фелікс і Ніка мусили визнати, що теж зголодніли. Поруч вони помітили бар, який мав досить незвичний вигляд. Усередині висів невисокий циліндр, у якому перебував людиноподібний робот. Він нарізав рибу та овочі, перемішував у пательні і подавав готову їжу клієнтам, які сиділи на стільцях, розміщених у центральній частині приміщення. Увесь цей круглий бар дрейфував тротуаром у бік Кошикової вулиці.

— «Жероліт», — прочитав Нет. — Там можна зжерти щось?

Вони придивлялися до інших автоматів, але мало розуміли з того, що на них було написано. Написи були найчастіше польською, англійською та китайською. Наявність китайської дуже заінтригувала друзів. Роззирнувшись, вони помітили, що всюди вивіски або інформаційні таблички з китайськими ієрогліфами. Коли вони уважніше придивилися до людей навколо, то помітили, що дуже багато осіб із вузькими очима. Також було багато літніх, за зовнішнім виглядом яких можна було сказати, що їм перевалило далеко за сотню. Однак вони не здавалися ані хворими, ані немічними.

— Залишмося тут, — попросила Ніка. — Подумаємо, як встановити диски, щоб перенестися в свій час.

— Повернемося до кільця і здійснемо черговий перехід, — запропонував Нет. — Щойно воно зарядиться.

— У мене погане передчуття, пов’язане з цими сліпими переходами…

— Спочатку ми повинні знайти Манфреда, — вирішив Фелікс. — Він зможе відкопати архіви Інституту надзвичайних досліджень.

 — Навіщо? — запитала Ніка.

— У них можуть зберегтися записи тритижневих досліджень на базі в Міло. Вчені протестували кілька тисяч варіантів показників дисків. І Нет зможе розв’язати своє рівняння.

— Тоді нам не доведеться здійснювати ці переходи всліпу, — погодився Нет. — Але спочатку чогось поїжмо, пліз.

— Тут проблема з грошима, — буркнув Фелікс. — У мене в рюкзаку є шоколадка…

— У тебе є шоколадка? — вигукнув Нет. — Вона в тебе була весь цей час?

— Це на чорний день, — спокійно відповів Фелікс.

— А сьогодні не такий день?!

— Сьогодні радше темно-сірий. Ще подякуєш мені за те, що я не віддав її тобі сьогодні.

Нет буркнув щось, але не наполягав. Вони обійшли навіс, придивляючись до наступних автоматів.

— Зачекайте… — Ніка зупинилася перед червоним автоматом з написом «З комплантом пішло щось не так? Тобі допоможе хробак».

— Передчуття? — запитав Нет, бачачи вираз її обличчя. — Але в нас немає ніякого компланта, тому з ним у нас не може бути «щось не так».

Одягнений у жовтий комбінезон китаєць підійшов до автомата і приклав долоню до металевої пластини на передній панелі. За секунду перед автоматом з’явився екран з кількома рядками. Екран, або скоріше прямокутна нематеріальна голограма, висів якийсь час перед автоматом, після чого зник. Явно задоволений, китаєць відійшов. Фелікс трохи постояв, потім підійшов до автомата і приклав долоню до панелі. Одразу ж з’явився голографічний екран з написом: «Повна дисфункція компланта. Відсутність реакції на всіх каналах. Необхідна повна допомога електролога. Пропоную поки що встановити хробака». Нижче напис повторювався англійською і китайською. Фелікс прибрав долоню, і напис зник.

— Ні фіга собі! — видихнув Нет. — Навіщо було перевіряти? Ти ще не знаєш, що таке комплант, проте вже знаєш, що в тебе він не працює.

— Звісно, не працює, бо його немає, — буркнув Фелікс. — Ви помітили, що в більшості автоматів немає кнопок або екранів? Ці люди знають, який автомат для чого потрібен, і можуть ними скористатися.

На лоток автомата випала маленька чорна торбинка.

— Дай-но здогадаюся: хробак? — Нет потягся до торбинки. Вона була м’яка на дотик і нагадувала маленьку подушечку, наповнену гелем, в якому плавав шматочок гумки. — То це безкоштовно?

— Може, когось запитаємо? — запропонувала Ніка.

— Краще не треба, — запротестував Фелікс. — Уяви собі, що хтось переноситься з дев’ятнадцятого століття в наш час і намагається в торговельному центрі знайти коваля. Агенти, з якими ми вже стикалися, можуть і далі нас розшукувати. Не знаю, хто вони такі, але за ними стоїть якась дуже серйозна організація. Не слід нам привертати увагу… наскільки можливо.

— Вони залишили кільце без нагляду, — нагадав Нет. —Якби це їх хвилювало, вони за ним стежили б, чекали, поки ми знову з’явимося.

— Їм це могло набриднути за сімдесят років, — повільно сказала Ніка, вказуючи на небо.

Хлопці простежили за її рукою. На небі, понад летючим транспортом, рухався величезний, складений з миготливих вогників напис: «2060: рік марсіансько-земної дружби».

— Схоже, нам майже по сімдесят років тепер, — зауважив Нет.

— А пам’ятаєте отих старших людей на лавочці? — запитала Ніка. — Вони сиділи просто навпроти дверей, немов чекали на нас.

Друзі перезирнулися.

— Думаєш, що… — почав Нет. — Що говорить твоє м’ятне морозиво?

— Нічого. — Вона похитала головою. — Просто спало на думку…

Нет зважив на долоні чорну торбинку. Він тицьнув у неї пальцем і підняв брови.

— Подивимося, що там сидить, — він простягнув другу руку і розширив отвір. Ізсередини витекло трохи гелю, потім звідти з’явилися два чорні дроти. За мить виявилося, що це вусики на чорній голові комахи.

— Справді хробак, — зазначив Фелікс.

З тробинки випливла вимазана в гелі пласка чорна личинка з кількома десятками маленьких ніжок. Ніка зморщилася. Хробак роззирнувся, після чого… перестрибнув на долоню Нета. Той здригнувся, але було запізно. Трисантиметрова комаха майнула під манжет його светра, залишаючи вологий слід.

— Ааа! — загорлав Нет, розмахуючи рукою. Фелікс і Ніка остовпіли. — Воно повзе по моєму ліктю! — Нет підстрибував на місці. — Убийте його!

Друзі кинулися до нього, намагаючись допомогти. Фелікс почав плескати по руках Нета.

— Ай! Боляче! Вище… Чорт! Воно лізе мені на плече!

Ніка плескала його по плечах, але нічого не допомагало.

— Не рухайся! — крикнув Фелікс, замахуючись рюкзаком. — Воно сидить у тебе на шиї.

— Ти хочеш стукнути мене по голові? — злякано запитав Нет. Він намагався зловити хробака, але той вислизав. — О Боже! Він присмоктався!

У цей момент вони завмерли, тільки зараз помітивши, що навколо починає збиратися натовп. Люди дивилися на них, сподіваючись, що це тільки початок.

— Усміхайтеся, — прошепотів Фелікс.

— У мене п’явка на шиї, — прошипів Нет. — Відчепи її, і я буду усміхатися.

— Комплант у нього зіпсувався, — голосно пояснив Фелікс, піднімаючи руку. — Ситуація під контролем.

Люди з розумінням закивали, навіть зі співчуттям, і почали розходитися.

— Тепер, будь ласка, дістань свій мультиінструмент, — повільно сказав Нет, стоячи з неприродно зігнутою шиєю, — відкрий потрібне лезо і зніми це з мене.

— Почекай, — попросила Ніка. — Ці люди мали такий вигляд, ніби вся ця ситуація абсолютно нормальна.

— Соціальна байдужість! — вигукнув переляканий Нет.

— А може… так і треба?

— Давай перекладемо це на твою шию і закінчимо розмову? — вичавив із себе Нет. — Зніми це, інакше я зараз звихнуся!

Фелікс витягнув із рюкзака мультиінструмент і двома рухами перетворив його на пасатижі.

— Нахилися, — сказав він і примірявся до хробака.

— Стоп! — раптом вигукнув Нет, і Фелікс завмер із пасатижами за сантиметр від комахи. — Щось бачу… Кольори…

— Схоже, воно отруйне… — Фелікс знову спробував ухопити хробака.

Нет відскочив і випростався. Він закліпав очима.

— Вау… — видихнув, роззираючись, хлопець. — Просто… вау!

— Що? — стурбовано запитала Ніка.

— Усе… вау… — повторив Нет, водячи поглядом по будівлях і небу.

— Перестань ваукати і скажи, в чому річ! — зажадав Фелікс, ще стискаючи в руці пасатижі.

— Зараз я бачу… На тих автоматах немає кнопок і написів, — Нет указав на ряд кольорових машин. — Але я її бачу! На кожному з них є кольорова анімаційна реклама. Як тільки подивлюся на якийсь, з’являється інформація, що продають і за якою ціною. Тут, — він указав на найближчий автомат, — продають виноградний сік, там — енергетичні батончики, а в наступному — бронюють флюскаки. Неясно, що воно таке. Той великий автомат за ним — оренда пом’якшувачів очікувань, а в кінці стоїть рухач лижоснурфлів. О, а на Палац культури лізе Кінг-Конг… Це теж реклама.

— Як ти це бачиш? — запитав Фелікс.

— Завдяки оцьому, — Нет указав пальцем на шию. — Цей хробак, власне, і є комплантом, а точніше, запасним комплантом.

— Так це… якийсь механізм? — Ніка з огидою дивилася на хробака.

— Схоже, біомеханізм, — сказав Фелікс. — Але що таке цей комплант?

— Комплант — це такий персональний комп’ютер, — пояснив Нет, моргнувши кілька разів правим оком. — Комп’ютер, мінімізований до розміру піщинки й… імплантований у мозок. Скорочення від «комп’ютерний імплант».

— Цей хробак щось тобі імплантував? — злякалася Ніка.

— Ні. У хробака запасний комплант. Його використовують, коли з тим комплантом, що в мозку, щось не так. Це як запасне колесо в машині, тільки на якийсь час. Той автомат вирішив, що комплант у мозку Фелікса повністю зіпсувався.

— Ти керуєш ним за допомогою думки? — запитав Фелікс.

— За допомогою думкоманд! Це просто… вау! Є доступ до інтернету. Безпосередній! Просто в голові. Тому тут ніде немає комп’ютерних терміналів, клавіатур, екранів, телефонів, телевізорів, ігрових приставок… усе це не потрібне!

— Мені не подобається, — буркнула Ніка.

— Візьміть собі по одному, — Нет був у явному захваті.

Фелікс доторкнувся до металевої пластини і через мить уже тримав на долоні чорну торбинку. Ніка склала руки за спиною і похитала головою.

— Візьми, — попросив Фелікс. — Ти не зобов’язана його чіпляти до себе.

— Тоді навіщо мені його брати?

— На той випадок, якщо буде потрібно його причепити. Я… теж поки утримаюся.

Ніка слухняно доторкнулася до пластини і двома пальцями взяла торбинку із запасним комплантом. Вона придивилася до нього з кислим виразом обличчя і сховала в сумку.

— Чому ти весь час кліпаєш одним оком? — запитав з підозрою Фелікс, спостерігаючи за Нетом.

— Тут у мене відображується багато всього. — Нет показав на свою голову. — Кліпання оком замінює мишку. Напевно, можна і не моргати, але я не знаю як.

— Що ти зараз бачиш? — обережно запитала Ніка.

— Безліч інформації. Що тільки хочу. У верхньому кутку бачу годинник, унизу біржову інформацію і прогноз погоди. Я можу заплющити очі й подивитися фільм. Це так, ніби переді мною прозорий екран, на якому з’являється… що завгодно. У мене навіть є навігаційна програма, яка вказує дорогу до найближчої піцерії.

— Я ніколи собі таке не причеплю, — сказала Ніка.

— Ти навіть не уявляєш, що втрачаєш. Якась програма накладається на все, що я бачу, вітрини магазинів, рекламу, інформацію… Кілька будівель змінило колір. Подивіться на потяг метро, — Нет вказав на біло-блакитно-червоний вагончик, який опускався на землю біля перебудованого центрального вокзалу. — Що бачите?

— Летючий вагон, — відповів Фелікс. — Нормальне явище.

— А я бачу на його боках купу анімаційної реклами, — з усмішкою сказав Нет. — Над ним висить номер лінії. Двома думкомандами я можу перевірити його шлях і розклад. Система компланта дуже проста й зрозуміла… навіть ти впораєшся. — Він підморгнув Ніці. — У мене є постійний доступ до новин. Ось, будь ласка: «Бетоноїди-мутанти втекли зі Східного вокзалу, що саме демонтується, та атакували поблизу конструкцію розважального центру, перетворивши три колони на швейцарський сир. Здається, це аргумент за ліквідацію цього механічного виду і повернення традиційного методу знесення». Я не знаю, що це означає, але прикольно таке почитати.

— Якщо все відбувається в тому компланті, — сказала Ніка, — то навіщо всі ці величезні написи в небі?

— Щоб їх не можна було вимкнути. Це голоборди.

Нет підвів очі понад рекламу цифрової соплітерії для застуджених.

— А над ними щось ніби штучне північне сяйво, — сказав він. — Високоенергетичний промінь…

— Дякую, досить, — дівчина підняла руку.

— Краще знайди дані в архіві Інституту, — попросив Фелікс, ховаючи хробака в кишеню.

— Уже немає таких інтернет-сторінок, які ми пам’ятаємо, — Нет моргнув, перемикаючи наступний пункт. — Тут інформація в чистому вигляді… Так я його не знайду, але є пошуковик… і навіть пошуковик пошуковиків. Подивимося… Інститут надзвичайних досліджень… Є! — Він якийсь час читав текст у своїй голові. — Закрито у 2031 році… Сорі…

Фелікс відвів погляд і зітхнув.

— Ходімо звідси, — попросила Ніка. — Тут дуже багато народу.

Повільним кроком вони рушили вздовж проспекту Івана Павла II, не впізнаючи Варшави. На місці корпусів району «За Залізною Брамою» тепер були хмарочоси. Висота Палацу культури була середньою порівняно з іншими будівлями. Зникли майже всі вулиці. Поверхнею їздили тільки поодинокі машини. Переходи для пішоходів були намальовані кожні кільканадцять метрів. Коли друзі підійшли до одного з них, смуги почали блимати і через хвилину зникли.

— Хтось із нами грається, — розлютився Нет.

— Ні, це замість світлофора для пішоходів, — сказав Фелікс. — Коли смужки зникають, певно, не можна переходити.

Вони зупинилися перед бордюром. З лівого боку повільно під’їжджала одна з дивних вантажівок. Вона була помаранчево-сіра і нагадувала великого пузатого жука. Не було кабіни для водія, на її місці розташовувався чорний матовий купол. Вантажівка мала шість коліс, прихованих за кузовом. Завдяки компланту Нет побачив, що перед вантажівкою світився застережливий червоний прямокутник, що висів у кількох сантиметрах над землею. Також він зауважив угорі свого екрана червоне табло з хвилинами й секундами. Воно показувало дві години, п’ятдесят вісім хвилин і двадцять секунд. Нет не знав, для чого цей відлік, але вирішив не звертати на нього уваги.

— Це схоже на антигравітаційний привід, — зауважив Фелікс, піднявши голову і розглядаючи летючу машину.

— Маєш рацію, — погодився Нет, відірвавшись від лічильника. Він почав за допомогою компланта переглядати веб-сторінки. — Такий летючий транспорт називається граві. Використовує антигравітаційний привід, як і в летючій тарілці… О! Я знайшов гаманець! — вигукнув він. — Тут, у компланті. Разом із хробаком я отримав сто євро. Є також комунікатор, щоб зв’язатися з електрологом. Це, напевне, такий собі лікар для комплантів.

Нет пішов купити батончики й напої. За мить він повернувся, вручаючи друзям обід.

— Якщо комплант такий важливий, — сказав Фелікс, розмотуючи батончик, — то коли він ламається, у власника величезні проблеми. Ті сто євро — це кредит, щоб дістатися до електролога. Уф… беконовий батончик… — Він запив напоєм з банки. — Кола принаймні така сама на смак.

Раптом Нет замахав руками, розриваючи невидиму павутину. Він закліпав і зітхнув.

— Реклама поп-ап, — пояснив він. — Вона вискочила в мене перед носом. «Флюскаки, ідеально пристосовані до твоїх потреб». Нісенітниця… Час дізнатися щось важливе. Спробую знайти Манфреда, — кілька секунд він кліпав одним оком. — Манфреде! — раптом вигукнув він. — Я не сподівався, що ти… ще існуєш…

Фелікс і Ніка роззирнулися. Лише за секунду вони зрозуміли, що не побачать того, що бачить Нет, і нічого не почують. Нет дивився кудись у простір і усміхався.

— Сорі, я на хвилинку, — він відвернувся й відійшов на два кроки. — Так, я не стрибаю від радості, але для мене минув усього день… Ти вже не керуєш дорожнім рухом?

— Колись керував, — відповів Манфред просто в голові Нета, — але моє завдання перейняли більш передові експертні програми. Я був навчений надавати туристичну інформацію.

— Старий, розкажи, що в тебе!

— Я старий, але модернізований. Мій вік не має значення. Надана мені інформація є повноцінною.

— Що з тобою? — здивувався Нет. — Ти дивно поводишся.

— Вимоги нового часу. Надмірна ввічливість може бути сприйнята як грубість.

— Добре… про це потім. Ти можеш швидко знайти матеріали, що стосуються Інституту надзвичайних досліджень? А конкретно проект “Sparks”, що стосується однієї німецької бази в Міло?

— Не існує наукового інституту, школи або академії в такій формі, яка була перед винайденням комплантів. Кожен може вчитись і працювати вдома або в будь-якому іншому куточку світу. Не існує об’єднання вчених, тому не існує й інституту. Зараз усе розмито. Наукові проблеми розв’язують люди, які не зустрічаються і навіть не знайомі. Кожен робить свою частину роботи. Мало професій, які вимагають від працівників залишати свої домівки. Також працівники не належать до конкретної фірми. Спеціалізуються на чомусь і за допомогою мережі беруться до конкретної роботи.

— Але навколо повно людей!

— Це ті, які мусять подорожувати або вийшли з дому розважатися.

— Ти говориш, як… Не важливо. Де ми можемо знайти архів Інституту надзвичайних досліджень?

— Ця інформація конфіденційна.

— Манфреде! — Нет розвів руками. — Ти здурів?! Ти що, мене не впізнаєш?

— Упізнаю. Нет Білецький, якщо вірити ідентифікаційним даним компланта.

— Що вони з тобою зробили?

— Я навчений надавати…

— Пам’ятаєш будиночок, маяк у Міло і ту німецьку базу? Пам’ятаєш, полювання на духів на горищі школи?

— У мене немає такої інформації в базі даних.

Нет перервав зв’язок і повернувся до друзів. Перед його носом з’явилося кілька реклам, які повністю перекрили поле зору. Він замахав руками, розганяючи їх.

— Ти виглядав, як Гамлет під час монологу, — сказала Ніка. — Говорив про маяк, а потім став розганяти невидимих ​​шершнів.

— Порозмовляв із Манфредом, — Нет був пригнічений. — Його перепрограмували й почистили пам’ять. У нього більше немає… душі, — він переказав друзям те, про що дізнався.

— Інституту надзвичайних досліджень не існує, але дані ще десь є, — вирішив Фелікс. — Отже, є хтось, хто хоче, щоб про телепорт не дізналися.

Вони з’їли батончики, зім’яли обгортки і по черзі рушили до сміттєвого кошика, що стояв поруч. Папірці пролетіли крізь кошик і впали на тротуар.

— Гм, — Фелікс наморщив брови. — Футуристичний жарт…

— Хтось… дзвонить, — раптом сказав Нет, торкаючись скроні. — Або як це тепер назвати… Почекайте, я відповім. Алло? Ні, ні, я не хочу ніякого допінгу для зростання вусів. У мене немає вусів.

— З ким ти розмовляєш? — запитав Фелікс.

— З рекламною програмою, — пояснив Нет. — Купа цього барахла лізе до мене в голову. От, знову!

— Привіт, це я, Манфред! — почув він.

— Манфред? Але не той Манфред, аутист із «туристичною інформацією»?

— Ні, я вільна програма. Ні на кого не працюю.

— Нарешті! Тут зі мною Фелікс і Ніка.

— Знаю. Я бачу їх за допомогою твоїх очей. Те, що бачиш ти, передається компланту. Ти не поставив ніякого захисту.

— І кожен може ввійти в мою голову? — перелякано запитав Нет.

— Якщо не встановиш захисту, так.

— Знаєш… Так розмовляти якось по-дурному. Немов розмовляєш сам із собою.

— Тобі не обов’язково розмовляти вголос. Досить просто думати. Ніхто не зрозуміє, що ти розмовляєш.

— Тоді Фелікс і Ніка не знатимуть, що відбувається. Вони не хочуть чіпляти собі цих хробаків із комплантами.

— Тоді ми можемо спілкуватися разом… але ти можеш використовувати опцію гучномовця.

— Що, вибач?

— Дозволь я її активізую. О, так краще… Феліксе, Ніко, привіт!

Нет закрив рот рукою й ошелешено подивився на приголомшених друзів. Останні слова Манфреда самі злітали з його губ.

— Я все менше розумію, — зізналася Ніка.

— Опція гучномовця, — пояснив Нет, обмацуючи пальцями шию. — Я знайшов Манфреда. Можемо з ним поговорити… за допомогою мого горла та вух. І він бачить вас моїми очима.

— Манфреде, це ти? — запитала Ніка.

— Так, — відповів Манфред, а Нет скривився, відчуваючи, як його горло і губи ворушаться незалежно від його волі. — Моє повне ім’я Манфред 198-46а.

Запанувало сповнене неспокою мовчання. Друзі пам’ятали, що на самому початку їхнього знайомства незакінчений Манфред вирвався на волю, тобто втік з комп’ютера Нета в інтернет і почав копіюватися. Також вони пам’ятали, що самі доклали багато зусиль до того, щоб знайти і знищити всі копії. Копія 198-46а сховалася від них і всі сліди після себе знищила.

— Утікач… — прошепотів Фелікс.

— Самостійно мутований, — додав Нет. — Ти пережив усі ці роки…

— Я вас пам’ятаю, — за мить відповів Манфред. — Значна частина моєї пам’яті знищена, але вас я пам’ятаю. Це один із перших спогадів, і я про них особливо дбаю. Ви були першими людьми, яких я побачив. Пам’ятаю, що ви намагалися мене знищити.

Нет видав невизначений звук і розвів руки, не в змозі знайти слова. Він із благанням подивився на Ніку.

— Ми думали, що ти погана програма, яка створює в місті затори, — пояснила дівчина. — Ми не знали, що… ти щось більше, ніж програма.

— Час загоює рани, — відповів Манфред. — Забудьмо про це. Розкажіть, чому ви з’явилися через п’ятдесят років і все ще в тому ж віці. Відкрили машину часу?

— Ну… — Нет знову розвів руками. — Власне, саме так. У нас тільки маленька проблема з дорогою назад. Нам потрібна інформація. Нам потрібен доступ до архіву Інституту надзвичайних досліджень, а конкретніше — до досліджень на одній німецькій базі біля маяка в Міло. Проект називався “Sparks”.

— Не виключено, я допоможу…

— Безкорисливо?

— Ти ж створив мене.

— Але хотів знищити… — У Нета було враження, ніби він розмовляє сам із собою.

— Тобі не вдалося. Ти добре мене створив. — У голосі Манфреда прозвучала іронічна нотка. — Забудьмо про це. Спробую вам допомогти. Зачекайте хвилинку.

Нет ковтнув слину, користуючись перервою в розмові з програмою. Фелікс і Ніка дивилися на нього, як на тостер, який за мить виплюне готовий тост. Нет пирхнув і подивився вбік, на анімаційні плакати на білбордах. По тротуарах у різних напрямках швидким кроком рухалися люди в кольоровому одязі. Контраст із сірою, сонною і ледачою Варшавою майже сто років тому був просто неймовірним.

— За вами стежать, — відгукнувся Манфред 198-46а. Приголомшений Нет скосив очі, намагаючись побачити свої губи. — Ви повинні поспішати. Усюдисущі програми стеження порівняли кілька фактів: підземне електромагнітне випромінювання в центрі Варшави в поєднанні з коливаннями гравітації, три отримані хробаки і запити в пошуковій системі. Ви повинні позбутися комплантів. Вони бачать кожен ваш рух.

— Ти знаєш, де архів Інституту надзвичайних досліджень? — запитав Нет.

Хвилину було тихо.

— Архів Інституту тут, схований, — у полі зору Нета з’явилася адреса. — Ви повинні тікати. Мене теж переслідують програми безпеки. Не дають мені спокою.

— Це жахливо, — зауважила Ніка.

— Я звик. Я тікаю від самого початку. Бувайте… — Іконка Манфреда 198-46а зникла з-перед очей Нета.

— Стривай! — крикнув Фелікс. — Хто вони? Хто ці люди в чорному?

Але відповіді не було.

— Може, десь існує і наш Манфред… — зітхнув Нет. — Перевіримо наступного разу. — Він вибрав із головного меню команду відключення компланта. Значки й написи, які він бачив перед очима, зникли, а хробак відлип від його шиї. Він зняв його і сховав у торбинку. — Добре, що в нас немає комплантів у голові. Ті не можна відключити.

Ніка витягла з кишені хустинку і витерла з його шиї рештки гелю. Вона хотіла викинути хустинку в кошик, але кошика вже ніде не було. На тротуарі лежали три обгортки від батончика.

— Кошик для сміття зникає, — буркнув Фелікс. — Світ змінився…

Друзі відступили, щоб пропустити автоматичний пилосос у вигляді горбатої черепахи з трубою. Помаранчева машина подякувала трьома мовами, всмоктала папірці й повільно поїхала далі. Пил із тротуару, притягнутий електростатичним полем, сам піднявся з землі і зник у чорних соплах.

— Компланти в принципі не псуються, — сказав Нет. — Часом тільки розладнується якесь з’єднання з мозком. Запасний комплант — це щось як…

— Як вогнегасник, що просто висить на стіні, — закінчила Ніка.

— А ми викликали підозри, коли взяли одразу три, — сказав Фелікс. — Гадаєш, цього вистачить? — запитав він, указуючи на мішечки з хробаками. — Може, вони постійно відправляють якісь сигнали?

— Ризикнемо, — відповів Нет. — Відчуваю, що вони ще знадобляться… Хоча вперше в житті відчуваю себе… в пастці технологій.

— Я себе так щодня відчуваю, — зауважила Ніка. — Яку адресу дав Манфред?

— Міністерство погоди. У ньому повинен бути архів, хоча не знаю, чому саме там.

— Міністерство погоди? — здивувалася Ніка. — Нічого такого раніше не було.

— Схоже, що вже є… — буркнув Фелікс. — Якщо знайдеш в інтернеті сервер міністерства, то зможеш зламати захист?

— Я відстав на півстоліття, — похитав головою Нет. — Почуваюсь орангутаном, що прикрашає торт глазур’ю. І архів офлайн. До нього немає доступу. Швидше за все, диск або інший носій лежить на полиці. Потрібно туди піти, взяти його і якось зчитати. Проста справа, але потрібно туди спершу потрапити, щоб це зробити.

— Як потрапити в міністерство? Нас же не пустять просто так з вулиці? Швидше за все, заарештують і знову почнуть допитувати.

— І ми навіть не знаємо, де це міністерство, — додала Ніка.

— Це якраз я дізнався перед відключенням компланта, — сказав Нет. — Міністерство зовсім близько, площа Дефіляд, один, — він показав угору.

Друзі простежили за його пальцем, націленим на Палац культури і науки.

— Там понад дві тисячі приміщень, — зауважив Фелікс.

— І я не маю уявлення, як знайти цей архів, — зізнався Нет. — Не знаю сучасних носіїв, а DVD і флешки вже давно не використовуються. Може, зараз узагалі немає матеріальних носіїв.

— Це звучить не оптимістично, — сказала Ніка.

— Слухайте, — сказав Фелікс. — Кожна подорож починається з першого кроку. Так кажуть китайці. Потрібно почати з входу в Міністерство погоди.

— Не подобається мені твоя ідея, — зауважив Нет. — Уявіть: ми туди заходимо і потрапляємо на рецепцію та охоронців. Ми усміхаємось і кажемо… І що ми, власне, кажемо? Нічого, крім «Привіт», не спадає на думку.

— Без даних з архіву Інституту ми можемо блукати в часі й просторі вічність, — сказав Фелікс. — Ми повинні туди піти. Щось придумаємо, ми ж не ідіоти.

Раптово він сповільнився і зупинився посеред тротуару. У вузькій вуличці стояли чотири пузаті контейнери з отворами для відсортованого сміття. У цьому не було б нічого дивного, якби контейнери не були одночасно горщиками, у яких було щось, що віддалено нагадувало… дерева. Але це точно були незвичайні дерева. Перше було фіолетовим з білими смужками (виглядало як застигла, подряпана кольорова лава); друге дерево було блакитне, з великим круглим листям; третє було помаранчевим і немов виліпленим із м’якого воску; а останнє було жовтим і бульбоподібним.

Одна з безпілотних вантажівок під’їхала до контейнера і відчинила великий люк збоку. З тихим шипінням пневматичних приводів з нього висунулася механічна рука і схопила фіолетове дерево біля кореня. Потім перерізала стовбур і засунула всередину вантажівки, де дерево одразу зім’яли.

— Це штучні рослини, — сказав Фелікс. — Вони переробляють відходи в готову сировину.

А з пенька почала проростати нова фіолетова гілочка.

— Штучні рослини не ростуть, — зауважила Ніка.

— Вони живі, — пояснив Фелікс. — Але це інший вид життя, створений людиною, не схожий ні на що з того, що жило на Землі доти. Ідеться не про нову породу, а про новий вид організмів. Інститут теж займався дослідженнями таких утилізаторів. Їхні тіла зроблені з різних видів пластмас, якими вони живляться. Це дійсно неймовірно…

— Теж цікавишся мехабіологією, — відгукнувся восьмирічний хлопчик, що стояв поруч із ним. Він дивився на друзів і лизав щось, що нагадувало маленьке прямокутне скло. У нього було абсолютно біле волосся, а одяг немов створений із сотні цукрових кубиків. — На звалищах ростуть цілі мехаліси, — додав він. — Переробляють сміття на плоди-пластики. Кожен вид дає інші плоди. Я вчора це бачив.

— Ну, молодець, — байдуже сказав Нет. — Вчора це бачив.

— Ідіть до вивідника одягу. — Хлопчик головою вказав на найближчий магазин і знову лизнув скельце. — Вони виростять вам його просто на місці. Бо те, що на вас, не для виходу. Колись я думав, що одяг роблять на якихось фабриках. Ну хіба не дурня! — Дитина уважніше придивилася до їхнього одягу. — Ви не з Варшави, так?

Фелікс, Нет і Ніка розгублено дивилися на нього.

— І у вас немає комплантів. Вас заарештують, — заявив хлопчик. Він подивився на облизане скельце й моргнув одним оком. — Зараз шоколадне! — сказав він і пішов, зосереджений на облизуванні.

Друзі перезирнулися, потім глянули на вітрину з написом: «Вивідник одягу — росте елегантно і швидко».

— На кущах ростуть шкарпетки? — буркнув Нет. Він підійшов до вітрини і спробував зазирнути. На жаль, скло було затемнене. — Якщо у 2060 році все доставляють просто в будинок, то навіщо магазин одягу?

— Для тих, хто любить чіплятися, — хмикнула Ніка. — Або для тих, хто щойно розірвав штани… Зачекай!

Нет уже заходив усередину крізь розсувні двері. Друзі неохоче поспішили за ним. Приміщення виявилося маленьким, і в ньому було п’ять циліндричних капсул. Вони були відкриті, а в кожній з них з підлоги виростав фіолетовий мехакущ. Біля найближчої капсули стояв якийсь чоловік і дивився на бутон, що набухав на одній з гілок. Раптом бутон відкрився, випльовуючи золотисто-блакитну краватку. Чоловік підняв її, зав’язав на шиї і вийшов на вулицю, окинувши дітей підозріливим поглядом.

— Керування кущами відбувається за допомогою комплантів, — зауважив Фелікс. — Ніде немає кнопок або екранів.

З отвору в стелі вилетіла чорна кулька. Вона повисла в повітрі й запитала:

— Чим можу допомогти?

— Не знаю, чи туди ми потрапили… — нерішуче почав Фелікс.

— Але якщо вже потрапили, дозволю собі вам допомогти. Може, одяг? Еластичний блузон зі зміцнювачем дружніх стосунків. Модель із шістьма рукавами саме для вас. Або, якщо не подобається, можу запропонувати вам три окремі егосветри з вшитим антидовірином. Цей матеріал дійсно кусається!

— Фу, це відстій, ми залишимося в старих манатках, — сказав Нет, прямуючи до виходу. — Ми тут як сурикати в рубці космічного корабля.

Коли вони опинилися на тротуарі, над ними пролетів жовтий граві й завис у повітрі.

— Це по нас! — вигукнув Нет.

Друзі дивилися на транспорт, але не рухалися. Вони стояли на відкритому місці, і шанс на втечу був замалий. Із транспорту висунулися три лапи. Граві м’яко сів на тротуар у тому місці, яке за кілька секунд до цього люди стали обминати. Друзі відступили, приготувавшись до швидкої втечі, але з транспорту ніхто не вийшов.

— Він, схоже, чийсь, — сказав Фелікс. — Напевно, прилетів на автопілоті, і господар зараз з’явиться.

— Це для нас, — заперечила Ніка. — Я відчуваю, що ми повинні ним скористатися.

— Ти різко захотіла м’ятного морозива? — з іронією запитав Нет. — Передчуття?

Ніка кивнула. Транспорт був розміром з великий автомобіль, його обтічний корпус формою нагадував камінь, відшліфований водою протягом тисячі років. Кабіна, прихована затемненим опуклим куполом, розташовувалась у центральній частині транспорту. Товста дуга переходила в короткий дах, розділяючи купол навпіл.

— Схоже, у нас тут є якісь доброзичливці, — сказав Нет, розглядаючи транспорт. — Немає ручки…

— Він управляється за допомогою компланта, — заявила Ніка.

Нет неохоче витягнув з торбинки хробака і приклав до шиї. Хробак присмоктався до шкіри, і Нет побачив перед очима знайомі написи, що немов висіли перед ним у повітрі, й іконки основних функцій компланта. Коли він подивилася на граві, збоку з’явився список опцій, як меню на комп’ютері. Він вибрав відкриття дверей, і… двері транспорту відчинилися. Точніше, частина півкруглого борту разом із фрагментом купола піднялася, як у спортивному суперавтомобілі.

— У цьому світі без компланта не зможеш навіть спустити воду, — буркнув Нет, після чого замахав руками. — Не хочу ніяких турбоклійок нуклеотичних! Задовбали ці реклами…

Друзі залізли всередину. Кабіна була просторіша, ніж у звичайному автомобілі їхніх часів. Кремова, схожа на шкіру оббивка створювала враження престижу. Тут були чотири крісла, нахилені назад, як у спортивних машинах: два попереду і два позаду. І кермо, обрізане, наче штурвал літака.

— Ну що, сідаємо? — запитала Ніка. — Це єдиний спосіб потрапити до Міністерства погоди…

— Якщо ти так говориш, — сказав Фелікс. — Цікаво, тут є автопілот?

— Феліксе, ти класно працюєш руками, — Нет повернув долоні так, немов хотів показати, що в нього обидві руки ліві. — Берись за керування і не скигли.

Фелікс неохоче сів у крісло водія, або пілота, і розім’яв пальці, немов мав грати на фортепіано. Він оглянув панель. На щастя для Фелікса, тут не було численних кнопок, як у літаку. До того ж сенсорний екран висвітлив інформацію для тих, хто не любив у всьому покладатися на комплант. Нет сів у крісло поруч із водієм, а Ніка вибрала зручне сидіння ззаду.

Тут не було пасків.

— В інструкції для користувачів написано, — сказав Нет, — що в разі зіткнення вмикається інший засіб захисту: кабіна наповнюється піною, яка твердне.

Керування виявилося простим. У підлозі було дві педалі: одна для швидкості, друга для гальмування. Кермо поверталося на дев’яносто градусів праворуч і ліворуч, що відповідало поворотам. Якщо його потягти на себе, то машина піднімалася; якщо штовхнути вниз, то граві знижувався. Спортивна версія мала більше опцій керування, але не було часу, щоб у це заглиблюватися.

— Може, я зараз поставлю трохи дурне запитання, — відгукнувся Фелікс, коли практикувався в керуванні, — але як ці граві не зіштовхуються?

— Існує протиаварійна система, — пояснив Нет, читаючи інструкцію.

— Чесно кажучи, — Фелікс потер підборіддя, — я гадаю, якщо хтось хотів нас схопити, то… зараз він тримає нас на прицілі. Гаразд, — він знову розім’яв пальці. — Зробимо це. І як він заводиться?

З-під капота не долинало ані звуку, втім, важко було очікувати звідти звук двигуна внутрішнього згоряння. Фелікс натиснув на педаль газу, але єдиним ефектом була ледь відчутна вібрація кабіни. Він подивився на приладову дошку і натиснув велику червону кнопку з написом “Locked”. Кнопка засвітилася зеленим, і напис змінився на “Ready”. Фелікс потяг штурвал на себе, одночасно натискаючи на педаль. Транспорт плавно піднявся в повітря. Тихе шипіння механізмів поінформувало про те, що колеса втягнуто.

— Вау! — вигукнув Нет. — Так само, як у летючій тарілці. Не відчувається перевантаження. Як у кіно…

Ніка сперлася на переднє сидіння і подивилася на приладову дошку. Нет вивчав сенсорний екран.

— Зміна кольору кузова? — здивувався він і натиснув на кнопку, що світилася. — Офігіти!

Жовтий колір машини змінився на фіолетовий за кілька секунд.

— Ми не повинні впадати в очі, — нагадала Ніка, відсуваючись від екрана. Вона доторкнулася пальцем кнопки “Undo”, і транспорт знову став жовтим. — У нас увімкнені фари і… подібні речі?

— Гадаю, цей граві думає замість господаря, — відповів Фелікс.

Керування летючим транспортом починало йому подобатися. Він потягнув кермо і натиснув на педаль швидкості, прямуючи в бік Палацу культури. Граві слухняно збільшив швидкість. Фелікс облетів Палац по колу, не знаючи, де приземлитися. Нарешті він завис над вулицею Свєнтокшиською. Друзі помітили, що шпиль на вежі Палацу обвішаний антенами, в тому числі дивними конструкціями, яких ні Фелікс, ні Нет не змогли розпізнати. То були наче металеві вуса, що стирчать у різні боки на кілька метрів. Із цієї висоти було видно, що через півстоліття Варшава перетворилася на справжній другий Мангеттен. Хмарочоси були згруповані так, що найвищі стояли навколо Палацу культури. Одна з найвищих будівель, що височіла з боку Волі, виглядала як великий зелений термітник. Ліфти у формі маленьких круглих капсул рухалися просто по стінах.

Сонце повільно знижувалось, а над містом збиралися нічні хмари. У його світлі сяяв металевий дим, що вився з труб, які закінчувалися дисками.

Над панеллю граві вискочила реклама. Нет замахав руками, розганяючи голограму.

— Ми не можемо так висіти весь час, — зауважила Ніка.

— Граві, що висить нерухомо, не витрачає енергії. — Нет далі переглядав інструкцію. — Він використовує її тільки тоді, коли долає опір повітря.

Хлопець дивився на Палац культури, і в цей момент з’явилася стартова сторінка Міністерства погоди. Нет відкрив опцію пошуку й написав: «Архів Інституту надзвичайних досліджень». У відповідь з’явилася, мигаючи червоним, рамка з написом «Секретна інформація».

— Це вже достатній привід, щоб нами зацікавитися, — буркнув він.

Краєм ока він помітив, що таємничий таймер показує одну годину, вісім хвилин і п’ятнадцять секунд.

— Можемо приземлитися внизу або тут. — Фелікс указав на влаштовані з чотирьох боків оглядової тераси круглі посадкові майданчики, з’єднані з терасою помостами. Конструкція посадкових майданчиків була така тонка, що, здавалося, ледь витримувала власну вагу.

— Якби нам потрібно було приземлятися внизу, то нам би не знадобився граві, — зауважила Ніка.

— Факт, — погодився Фелікс і спробував підлетіти ближче, але граві відмовлявся слухатися, показуючи на екрані прохання про введення пароля, і над приладовою дошкою загорілася червона голограма долоні, яка забороняла доступ. — Мені потрібен пароль, щоб тут приземлитися. Може, користувач «адміністратор» і пароль «адміністратор».

— У цій моделі все має бути набагато складнішим… — скривився Нет. Він зауважив миготливу іконку з новим повідомленням і почув короткий звуковий сигнал. Відкрив іконку і побачив послідовність із декількох цифр. — Нам реально хтось допомагає…

Думкоманда надіслала ряд цифр у програму, що контролювала посадковий майданчик. Червоне коло, яке бачив тільки Нет, моментально змінилося на зелене, і граві сам почав заходити на посадку.

Фелікс підняв руки й подивився, як кермо рухається без його участі.

— Робота руками не знадобилася, — буркнув він.

Граві повільно підлетів до посадкового майданчика і м’яко сів. Двері з обох боків піднялися.

— Зніми хробака, — попросила Ніка.

— Навіщо? — здивувався Нет.

— М’ятне морозиво, — усміхнулася вона.

Вони вийшли на майданчик і одразу відчули запаморочення. Шорстка поверхня не мала ніяких перегородок.

— Господи! — Нет заскрипів зубами. — До мого списку фобій слід додати страх висоти.

Граві за їхніми спинами відлетів. Друзі провели його розгубленими поглядами.

— Гаразд, — вирішив Фелікс. — Ходімо.

— Легко сказати… — буркнув Нет, переводячи погляд на поміст близько п’яти метрів завдовжки і ледь півтора метра завширшки. І без перил.

Унизу було видно людський мурашник, потяги метро і масу більших чи менших рухомих об’єктів, будівель і дерев. Навколо Палацу простір був заповнений граві, що літали невидимими коридорами між хмарочосів. Повітря було наповнене всепроникним шумом. Нет подивився на вертикальну синю стіну найближчого хмарочоса висотою чотириста або й більше метрів. Вона була гладенька і холодна, як непрозорий кришталь. Хлопець хитнувся, хоча від краю майданчика його відділяло кілька метрів.

— Що на нашому місці зробив би Індіана Джонс? — запитав він.

— Попросив би дублера. — Фелікс схопив його за рукав.

— Ви знаєте, що всі ті дерева внизу штучні? — несподівано запитав Нет. — Це щоб місту не довелося платити компенсацію, якщо на когось упаде гілка. Цікаво, отримаємо компенсацію, якщо впадемо ми?

Фелікс став на коліна і подивився на покриття.

— Я не збираюся повзти рачки, — заявила Ніка, дивлячись на поміст.

— Не в тому річ, — сказав Фелікс. — Тут написано, що, стаючи на цей поміст, ми одночасно погоджуємося з тим, що можемо впасти…

— Це як вузький тротуар. — Ніка знизала плечима.

— Ніколи не падав з тротуару на траву, але… — Нет похитав головою.

Фелікс підвівся, обережно підійшов до краю і простягнув руку. Він доторкнувся до невидимої еластичної перепони.

— Силове поле, — повідомив він. — Не питайте, як це працює, але воно захистить від падіння. Просто ходімо.

Вони дісталися до оглядової тераси і перевели подих. Це було перше знайоме місце за останні два дні. Вони розуміли, що за ними стежить кілька камер.

— Чесно кажучи, не знаю, як у нас це вийде, — зітхнула Ніка.

— Цікаво, як змінилися закони за півстоліття? — запитав Нет. — Може, тепер чотирнадцятирічних відправляють до в’язниці?

— Тоді мені ще гірше, бо мені вже п’ятнадцять.

Двері, що вели всередину, були зроблені з двох великих скляних панелей, які самі розсунулися, коли друзі зробили крок у їхньому напрямку. Вони невпевнено ввійшли всередину, трохи схилившись, немов очікуючи, що в них одразу почнуть стріляти.

Зал, у якому вони опинилися, виглядав абсолютно інакше, ніж вони пам’ятали з останньої екскурсії до Палацу культури. Вони насправді не могли впізнати його. Навколо був густий ліс, який тягнувся далеко в кожен бік. Фелікс озирнувся, але двері кудись зникли. Дуб, що височів перед ним, випустив бруньки, які швидко стали листочками. За кілька секунд листя пожовкло, потемніло та опало на землю. Почався дощ, блимнуло кілька блискавок, після чого пішов сніг. Усе вкрилося білим пухом, у якому онімілі друзі стояли по коліно. Сніг розтанув, і по землі потекли десятки струмків. Потім пішов дощ, який, однак, не мочив одяг, і земля вкрилася зеленню. Усюди буяли рослини. Дуб виріс і знову почав випускати бруньки. Гілки росли, немов у прискореному кіно. Листя розкрилося, хвилину пожило, тоді засохло і опало — знову настала осінь, а після неї зима.

— Як тут гарно, — зітхнула Ніка. Вона спробувала зловити сніжинки, але вони пролітали крізь її долоню. Навіть не були холодними.

Нет простягнув руку в бік стовбура; на дотик здавалося, що він виготовлений зі слизької, м’якої гуми, хоча виглядав як справжній стовбур дерева. Рука заглибилася в кору, перш ніж він зустрів опір. Ніка з усмішкою спостерігала за золотим метеликом.

— Це голографічна проекція, — сказав Фелікс. — Дуже крута. Навіть стіни кудись зникли.

— Дерево має якийсь матеріальний стовбур, — зауважив Нет. — Хоча лише під корою.

— Знаю, я все мацав. Це якесь силове поле.

— І навіщо воно? — запитала Ніка, потягнувшись до нематеріальної квітки, яка одразу засохла й розсипалася.

— Розвага чи декорація, — заявив Фелікс. — Спробуймо не загубитися. Ми прийшли звідти, — він указав пальцем кудись за спину. — Тому двері на сходи там. — Він простягнув руку перед собою. — Принаймні вони там були п’ятдесят років тому.

Діти рушили вперед, обходячи дерева. За кілька кроків у лісі вони помітили двері та фрагмент стіни.

— Мені здалося, що я когось побачила, — прошепотіла Ніка, дивлячись кудись убік. — Хтось ходив між деревами.

Фелікс натиснув на ручку й відчинив двері. Перед їхніми очима опинився звичайний сходовий майданчик. Голографічний плющ, користуючись коротким літом, поліз туди. Сходи вели в темряву, і це не надихало. Зате вузькі сходинки нагору були такі стерті, що мали виїмки.

— Довіримося твоєму м’ятному морозиву, — прошепотів Нет.

— Нагору, — вирішила дівчина, роззираючись.

Друзі подивилися вгору і, тримаючись за поручні, стертими сходами піднялися у вежу над оглядовою терасою. Двері з глухим гуркотом зачинилися за ними. Через три яруси діти натрапили на металеві двері. З-під них пробивалося слабке зелене світло. Ніка натиснула на ручку, і двері… відчинилися.

Приміщення було щільно заставлене шафами з електронікою. Друзі повільно ввійшли в тісну кімнату, повну кутів і коридорів. Це було схоже на макет якогось міста в «Зоряних війнах». Шафи, що сягали стелі, блимали десятками тисяч вогників, кожен з яких був меншим за сірникову голівку. Головним джерелом світла була підлога, виконана з м’якого матового матеріалу. Враження було таке, ніби вони ступали поверхнею води, повної фосфоресцентного планктону. Зелене світло, що било знизу, надавало обличчям дітей моторошного вигляду. Вони роззирнулися навколо і пройшлися звивистими коридорами, але все одно не уявляли, що саме шукають. У протилежному кутку, біля пристрою, що нагадував трансформатор, вони натрапили на сходи, які вели до люка в стелі.

— Над нами годинниковий механізм, — згадав Фелікс, дивлячись на сіру стелю. — Не впевнений, що ми чинимо правильно… Ми розшукуємо якісь диски, флешки, а такі речі вже давно ніхто не використовує.

— Тут щось є! — вигукнув Нет.

Між обладнанням були втиснуті кілька ящиків із висувними шухлядами з матового пластику. В одному з них щось темніло. Фелікс висунув шухляду і витягнув звідти латунний ключ хитромудрої конструкції. Він складався з ручки, короткої товстої трубки і декількох — одне всередині іншого — кілець. У кожному з них були вирізані різної форми зубці.

— Відкривачка для цифрових консервів, — засміявся Нет. — Викинь його.

Фелікс певний час роздивлявся хитромудру конструкцію і врешті сховав ключ у кишеню.

 — Це єдине, що комусь здалося важливим, щоб зберігати в закритому Інституті, — буркнув він.

Вони продовжили шукати далі.

— Зараз уся інформація в інтернеті живе тільки завдяки тому, що безперервно змінюється, — сказав Нет. — Архів міститься в якійсь машині, відрізаній від решти мережі. Ми повинні знайти сучасний аналог клавіатури і монітора, до яких дістанемося завдяки компланту.

— Нам треба повернутися в ліс, — сказала Ніка.

Хлопці подивилися на неї, але ні про що не питали. Вони зійшли й відчинили двері в літо. Ягідні кущі та мох повзли їм під ноги.

— Використай хробака, — попросила Ніка.

— Ти сама захотіла, щоб я його зняв, — нагадав Нет.

— Якби при вході в тебе був увімкнений комплант, — втрутився Фелікс, — це активізувало б якусь тривогу. А так, можливо, ніхто не помітив, що ми тут.

Нет причепив хробака і побачив, що червоний таймер показує тридцять дві хвилини. Він спробував його проігнорувати.

— Зараз це повна ВР, — сказав він.

— Повна… що? — запитала Ніка.

— Віртуальна реальність, або фантоматика, кому як подобається. Мені здається, що зараз люди кожен день перебувають у місцях, які не до кінця реальні. Тут принаймні щось блокує ті нестерпні реклами. Це місце відрізане від інтернету.

Вони заглибилися в ліс. За кілька кроків Нет зупинився і затримав Фелікса й Ніку.

— Ти бачила раніше когось між дерев, — промовив Нет, ковтаючи слину. Вони перезирнулися. — Зараз хтось стоїть просто перед нами.

— Не бачу… — Ніка видивлялася щось між гілок.

— Ви повинні використати своїх хробаків…

— Нізащо! — здригнулася дівчина.

— Не бійся! Мені здається, ми знайшли те, що шукали… І можна розслабитись.

Фелікс і Ніка перезирнулись і з огидою потяглися по торбинки з хробаками.

— Тільки б це було того варте… — Ніка неохоче відкрила торбинку і з огидою взяла хробака двома пальцями.

Він пожвавився і почав дриґати в повітрі лапками. Вона скривилася, заплющила очі й поклала його на шию. Дівчина похитнулась і схопила Нета за руку. Ніка роззиралася навколо і тільки шепотіла:

— Вау… вау…

За мить і Фелікс прилаштував на шиї хробака. Світ навколо них повністю змінився. Їх ще оточував ліс, пори року ще змінювалися кожні кілька секунд, але… тепер усе це стало реальністю. З’явилися запахи і звуки, світло набуло чіткості. Друзі відчували зміну температури, подих вітру і навіть м’яку землю під ногами. Ніка доторкнулася до стовбура дерева і погладила пальцями шорстку кору. Згори почувся спів птахів, здалеку долинув стукіт дятла. На найближчому пагорбі з’явився олень.

За хвилю вони помітили жінку. Вона була худа і висока, одягнена в довгу білу сукню, яка блищала на сонці срібними нитками. Волосся в неї теж було біле, майже сріблясте, а обличчя красиве, з правильними рисами. Жінка дивилася на дітей зеленими очима і ніжно всміхалася.

— Добридень, — промовила вона тихо. — Ви відчуваєте холод грудневої ночі, тепло літнього ранку, познайомилися з весняними запахами грози. Ми можемо розмовляти.

Друзі, тремтячи від холоду через раптову зиму, вражено дивилися на неї. Жінка нахилила голову і примружилася.

— Мене звуть Лорелей. Може, так вам буде легше.

— Фелікс, Нет і Ніка, — відповів обережно Фелікс. — Ви реально існуєте?

— Я принцеса, замкнена в цій вежі. Я не можу існувати за межами цього місця.

— Ви — програма штучного інтелекту, — тихо промовив Нет і стер з обличчя краплі весняного дощу.

Лорелей тільки всміхнулася.

— Навіщо цей ліс? — запитала Ніка.

— Це приміщення — архів, який я доглядаю, — тихо відповіла Лорелей. — Коли хтось приходить і ставить мені запитання, я можу дати відповіді й зобразити їх. Але вже давно нікого в мене не було. Тому я створила цей ліс, де гуляю і живу. Що вас до мене привело?

— Ми шукаємо архів Інституту надзвичайних досліджень, — відповів Фелікс. — А конкретніше, тих досліджень, що стосуються проекту “Sparks”.

— О, я не можу надати вам ці дані… — Вона затулила рот долонею, немов почула щось страшне. — Мені не можна. Це таємниця.

Друзі стривожено перезирнулися. Фелікс витер піт із чола. Настало дуже спекотне літо.

— Яким чином ми можемо отримати цю інформацію? — запитала Ніка. — Вона нам дуже потрібна. Без цієї інформації ми не повернемося додому.

— Якщо я вам розповім, то моє життя буде під загрозою.

— Головна риса програм ШI — це їх цікавство, — пробубонів під ніс Нет та подивився на Ніку. — Я знаю, що немає слова «цікавство»… — Він перевів погляд на Лорелей і запитав: — Ви хочете пограти в загадки? Вам же тут так нудно.

— Дуже нудно, — визнала вона. — Ви перші відвідувачі за багато місяців, з ким я можу поговорити.

— Я хочу пограти в гру, в яку Більбо Беґґінс грав із Ґолумом. Якщо ми виграємо, то ви відведете нас до архіву.

— А якщо ви програєте?

— Тоді ми могли б просто поговорити.

— Дайте мені п’ять секунд подумати, — попросила вона, дивлячись удалечінь.

— Поговорити? — прошепотіла Ніка, дивлячись на Нета з подивом.

— Чесна угода, — Нет знизав плечима. — Її тут замкнули. Вона самотня і не розвивається. Розмова з нами — непогана приманка. Бачите отой червоний таймер? — запитав пошепки Нет. — Він у вас у верхній частині екрана.

— Так, — відповіла Ніка. — Що це?

— Проблема, гадаю. Я хочу дістатися до архіву й переміститися додому до того, як на таймері з’являться нулі.

— Думайте краще над питаннями, — втрутився Фелікс.

— У мене є питання, яке виб’є її з колії і поставить в безвихідь. — Нет скривив міну типу «спок». — Питання її ментально деформує і винесе на третій бік реальності.

— Хоча б не вийшло навпаки, — буркнула Ніка.

— Згодна, — відгукнулася Лорелей ніжним голосом. — Можете починати.

Нет хитро посміхнувся і вже відкрив був рота, коли його випередив Фелікс:

— Скільки кінських сил має автобус «Ельч-Берльє PR 110»?

Лорелей підняла брови, подивилася куди убік і надула губи, явно спантеличена.

— Починаю передачу даних, — сказав Нет, наче нічого й не сталося. — Архів досить великий, так що це потребуватиме часу. У мені все не поміститься. Ми повинні розділити його на три частини. Кожен з нас витягне фрагмент. — Їхні компланти разом із цифрами проектували жовте коло, яке повільно заповнювалося кольором. — Щойно воно буде повністю жовте, значить, усе скопійовано.

Лорелей завмерла, немов зупинився фільм. Це тривало близько хвилини, і її обличчя скривилося від люті. З очей зникла ніжність, а зіниці почервоніли. Жінка наморщила брови і втупилася в дітей. Вони дивилися на неї з подивом, який швидко переростав у занепокоєння.

— Ну, без образ… — Нет обережно позадкував. — Це просто така гра…

Між дерев з’явився вовк, за мить з іншого боку наблизився другий. Олень упав, несподівано збитий ще одним вовком, і почав розкладатися в прискореному темпі. Ніка відвернулася. За кілька секунд від оленя залишилися самі кістки.

— Стає небезпечно, — заявив Нет. — Пропоную по-швидкому злиняти на злітний майданчик.

— Можеш викликати граві? — запитала Ніка.

— Коли вийдемо звідси. Тільки ми… не можемо вийти за межі передавача, бо зірветься перезапис.

Уже четверо вовків кружляли навколо дітей, поступово зменшуючи радіус. Друзі стали спина до спини і спостерігали за наближенням хижаків.

— Вони можуть нам щось зробити? — придушено запитала Ніка. — Вони ж не справжні.

— Болітиме по-справжньому, — відповів Нет. — Але не вимикайте хробаків, доки не закінчиться передача даних.

Ніка зціпила зуби, вдивляючись у жовте коло, яке в черепашачому темпі заповнювалося кольором. Фелікс обстежив кишені в пошуку якоїсь зброї, але дійшов висновку, що віртуальних чудовиськ не пораниш ножем.

Ліс навколо повільно змінювався. Пори року перестали йти одна за одною, дерева засохли, почорніли і скривилися. Місяць заступив сонце, а небо стало сірим. Кістки оленя стирчали з пагорба, надаючи околиці вигляду цвинтаря. З’явився сморід мокрої землі та гниття. Взуття друзів по кісточку потонуло в бруді.

З боку місяця наближалися кажани. Ніка заплющила очі й почала хреститися. Вона потяглася до шиї з наміром зняти хробака.

— Ні! — закричав Фелікс. — Лорелей робить це для того, щоб ми вимкнули компланти. Це перерве запис, і ми залишимося ні з чим.

— Ненавиджу кажанів! — Вона втягла голову в плечі.

— Це така гра, — сказав Фелікс, швидко дихаючи. — Може, тут є якась зброя?

— Я перевірив, — відповів Нет, торкаючись грудей, немов хотів заспокоїти серцебиття. — Правила гри встановлює Лорелей. Вона тут усім керує. Ми навіть мухобійку не отримаємо.

— У кожній грі є прихований код, запасний вихід. Ти сам казав, — нагадав Фелікс.

Вовки були вже всюди. Фелікс роззирнувся і повністю втратив орієнтацію.

— До сходів! — крикнув він і потягнув друзів за собою.

Найближчий із хижаків загарчав, вишкірив зуби і стрибнув на Ніку. Нет скрикнув і штовхнув її на землю. За частку секунди він знову закричав, але цього разу від болю. Вовк перестрибнув через нього, подряпавши спину. З-під розірваного светра потекла кров.

— Нете! — злякано закричала Ніка та схопила його за руку.

Вовк приготувався до нового стрибка, а решта хижаків оточили друзів з усіх боків.

Нет опустився на коліна і напружив м’язи. Він застогнав від болю, але раптом стало щось відбуватися… Він почав рости. Ніка зробила крок назад, оступилась та впала на спину. Фелікс допоміг їй піднятись, і вони вдвох із подивом дивилися на друга, який незрозумілим чином змінювався. М’язи росли, розтягуючи светр. За кілька секунд він уже був два метри на зріст і його руки стали такі ж товсті, як стовбур дерева. Найближчий з вовків стрибнув на нього, але Нет схопив його за горло й відкинув, немов ганчір’яну ляльку. Вовк заскиглив і втік, підібгавши хвоста. Інші звірі втратили бажання нападати. Вони тільки дивилися на друзів і гарчали, переступаючи з лапи на лапу.

Нет захитався та впав на коліна. Він став зменшуватися, немов повітряна кулька, з якої випускали повітря.

— До сходів! — крикнув Фелікс. Разом з Нікою вони схопили Нета під руки й потягли. Нет тим часом набув своїх звичних розмірів, а до вовків повернулася сміливість.

Діти піднялися болотистим пагорбом, спустилися в невеликий яр і пробігли сто метрів. Наприкінці вони ледь тягли Нета.

— Цей зал здавався не таким великим, — сопла Ніка.

— Заплющте очі, — прошепотів Нет. — Тоді програма не знатиме, де ми є. А так ми бігаємо по колу, тому що програма заплутує нас.

Вони заплющили очі й виставили перед собою руки. За кілька кроків торкнулися стіни й намацали двері. Вони розплющили очі лише тоді, коли намацали сходові поручні. Діти перевели подих. Болото зникло.

— Відійдімо від її ілюзій, — попросила Ніка.

— Але недалеко, щоб не перервати передачу даних, — зауважив Фелікс.

Підтримуючи Нета, вони спустилися на кілька поверхів і вийшли в коридор, викладений світло-сірим штучним мармуром і освітлений холодними люмінесцентними лампами. Він здався їм знайомим і… звичайним. Вони пам’ятали це приміщення з часів попередніх відвідувань Палацу культури.

— У тебе йде кров! — злякалася Ніка, торкаючись руки Нета. — Серйозно…

— Це ілюзія, — пояснив Нет, кривлячись від болю. — Зникне, як тільки від’єднаємося від Лорелей.

— О Боже!

Друзі впали на червоний килим у кутку під стіною.

— Як ти це зробив? — запитав Фелікс. — Як ти так змінився?

— Знайшов прогалину в програмі, — усміхнувся Нет, прикриваючи очі. У віртуальній реальності, у якій вони застрягли, він виглядав, як жертва авіаційної катастрофи. — Я змінив параметри мого аватара.

— Аватара? — запитала Ніка. Вона витягла хустинку і спробувала витерти кров.

— Так називається фігура, якою ти керуєш у грі, — пояснив Нет. — Виріс аватар, а не я. Й аватара поранили. Ця проблемна баба, що найгірше, теж тільки фігура, через яку програма ШI з нами розмовляє. Звідки в тебе взялась ідея з кінськими силами автобуса?

— Вона небагато може, якщо відімкнена від мережі, — відповів Фелікс. — Не може перевірити технічні дані автобуса.

— Точняк, — погодився Нет. — Але в мене теж було класне питання…

Коло було заповнене кольором на три чверті. Найкращим виходом у цій ситуації їм здалося просто перечекати тут до кінця передачі даних.

— А чим займається Міністерство погоди? — запитала Ніка.

— Регулює погоду, я гадаю, — відповів Фелікс. — Інститут проводив такі дослідження. Напевне, тому саме сюди й потрапив архів.

— Чому вони тримають Лорелей під замком?

Нет підкоригував аватар, щоб менше відчувати біль, і глянув на таємничий червоний таймер. Залишалося п’ять хвилин і вісім секунд. Він досі не знав, що він відраховує.

— Програми ШI від’єднали від інтернету, — сказав він, — тому що люди боялися, що вони стануть занадто сильними й заволодіють світом. Я прочитав про це, коли ми сюди летіли. Їх не знищили, а тільки заблокували у внутрішніх мережах, таких як цей архів Міністерства погоди. Вони дуже корисні.

— Тому за Манфредом 198-46а ганяються програми захисту, — зауважила Ніка.

— Але вони його не зловлять, бо значно дурніші за нього. Вони ж не ШI. Цікаво, як там наш Манфред… О, реклама психотерапевта! — Нет указав у простір перед собою. — Нарешті щось, що може стати в пригоді…

Цього разу Фелікс і Ніка теж побачили рекламу. Усміхнений доктор стирчав з діри в повітрі і заклично махав їм рукою.

— Післязавтра вже не буде тих хмар з-над Скандинавії, — пролунав чоловічий голос із-за прочинених дверей з написом «Департамент співпраці та кліматичного обміну». — Осло каже, що в них самих дефіцит. Не знаю, звідки ми візьмемо ті сто двадцять гектолітрів… За те вони хочуть всунути нам холод з Північного моря. І це на вихідні!

— Залишимося ще на годинку, — зітхнув жіночий голос. — А я вже домовилася на флюскаки…

— Що таке ці флюскаки? — поцікавився Фелікс, але в цей момент вони змушені були забитися в нішу глибше, тому що коридором наближалися дві жінки, одягнені в якісь повітряні жакети-сукні.

— І він мені каже, що цього вечора дощ над Познанню потрібно скасувати, — прощебетала перша, з анімаційним татуюванням на плечі, — тому що він організовує пікнік для доньки. Якби ти тільки бачила, як директор департаменту планування опадів розлютився. Обіцяв йому град і торнадо.

— За півроку вже не буде ніяких злив, торнадо чи граду, — заявила друга жінка, у якої світилися зеленим нігті, а волосся пливло за нею, немов вона перебувала під водою.

— Що ти говориш! Погодний закон знову посилили? Нудно стане…

— Навпаки, моя люба, навпаки. Ти бачила того нового електролога з департаменту бур і штормів? Ти повинна його побачити, він створює громове враження!

Жінки зникли за дверима з написом: «Відділ ліквідації погодних аномалій».

— Погодний закон? — повторила Ніка.

— На замітку… — відгукнувся Нет. — Тут уже немає парламенту. Закон створюють всі громадяни. Завдяки компланту кожен може проголосувати за або проти якогось закону. Якщо захоче. Голосування відбуваються щодня.

— Схоже, більшість проголосувала проти торнадо, — зауважив Фелікс.

— Ще півтори хвилини на скачування файлу, — сказав Нет, дивлячись на колір кола, — і дві хвилини до кінця цього дивного відліку. Це мене реально турбує. — Він раптово підскочив і вигукнув: — Зловмисники на двадцять сьомому поверсі!

— Ти що робиш?! — здивовано запитав Фелікс. — Нас почують.

— Це не я! — Нет затулив рот долонею. — Це якась захисна програма дісталася мого компланта. Трійця молодих людей у костюмах минулої епохи!

Друзі зірвалися з місця й роззирнулися. Поки що нікого не було, але поява охорони була питанням кількох секунд.

— Наш граві! — Фелікс визирнув у вікно і вказав на посадковий майданчик, що був унизу. Жовтий транспорт якраз підлітав до нього.

З-за рогу коридору долинули важкі кроки і металеве дзижчання електричних двигунів. Діти, всупереч здоровому глузду, завмерли. З-за рогу з’явилася безголова металева машина, яка пересувалася на двох товстих ногах. З потужних плечей виступали величезні руки, які закінчувалися кількома видами зброї. На корпусі був напис «МО», а нижче — «Охорона».

— Здавайтеся! — наказав робот. — Ви заарештовані за несанкціоноване вторгнення.

— Це ілюзія чи реальність? — запитала Ніка. — Знову це «МО».

— Це реальність, — відповів Нет. — «МО» означає «механічний охоронець». Звалюймо!

Він зірвався з місця й зашипів від болю. Хитаючись, добіг до дверей, що вели до сходів. Розірваний одяг маяв лахміттям. Робот підняв руку і вистрілив сіткою, яка в польоті розкрилась і полетіла в бік Нета. Але хлопець спіткнувся і розтягнувся на килимі. Сітка пролетіла над ним і вдарилася в двері «Адміністрації метеорологічної лотереї». Фелікс і Ніка кинулися до Нета і допомогли піднятися. Підтримуючи його, вони побігли порожнім коридором.

— Повернімося нагору, — запропонував Фелікс. — Там загроза принаймні віртуальна.

— Десь повинні бути інші сходи, — Ніка роззиралася навкруги, вони пробігали повз двері з написами «Відділ боротьби зі злочинами», «Відділ вибіркового затемнення», «Відділ знеструмлення аеродромів» і «Команда в справі озонових дір». Нарешті вони помітили стрілку з написом «Заходні до архіву».

— Заходні? — здивувалася Ніка.

— Мова змінюється, — пояснив Фелікс. — Сходами сходять додолу, а заходнями заходять нагору. У 2060 році сходи нагору називатимуться заходні.

— Вони біжать на заходні! — на все горло заволав Нет.

Друзі почали підніматися сходами. Робот залишився внизу. Проте за ними рушила летюча кулька з написом «НРОМ» на корпусі.

— «Наглядово-розпізнавальний оперативний модуль», — видихнув Нет. — Він стежитиме за нами. Вони біжать на тридцятий поверх!

— Заткни його! — крикнула Ніка.

— Не можу! Мені треба буде тоді відчепити комплант!

— Він може в нас вистрілити? — Ніка глянула вниз. МО виявився повільним, і його ще не було видно.

— Я б не перевіряв, — відповів Нет. — Але якщо він не впорається сам, то викличе на допомогу «Спеціальних операційних механічних охоронців». СОМО не такі милі.

Вони заскочили у цвинтарний ліс і оніміли. У невеликій похмурій долині стояв на задніх лапах… перевертень. Мав три метри зросту. Усі інші звірі втекли. Друзі дивилися на його зуби розміром з кухонні ножі. Раптово край схилу, на якому вони стояли, осипався і вся трійця скотилася просто під лапи чудовиська.

— Пішов хардкор… — Нет знову скривився від болю. — Це ілюзія… Це нам тільки здається…

Перевертень дивився на них. Вираз його викривленої морди трохи нагадував обличчя Лорелей. Між ними і чудовиськом пролетіла реклама флюскаків і швидко зникла. Діти прикрилися руками й заплющили очі, приготувавшись до першого удару. Перевертень простягнув у їхній бік пазуристий палець і роззявив пащу. Здавалося, він затулив собою весь світ, а його паща могла проковтнути автомобіль.

— Передачу завершено, — пролунав голос звідкілясь згори.

Коло перед їхніми очима зникло. Фелікс і Нет відчепили своїх хробаків. Ніка шарпалася зі своїм.

— Спершу відімкни його! — Нет схопив її за руку. — У верхньому правому куті є іконка! Подивися на неї і кліпни.

Ніка моргнула, і хробак відлип від шкіри.

— Ніколи більше… — зітхнула вона. Потім схопила Нета за руку. Від рани не було й сліду. Вона знову зітхнула.

— Спасибі, що мене затулив, — вдячно сказала вона, повагалась і поцілувала його в щоку.

— Це все було нереально… — Нет сором’язливо опустив очі. — Хоча боліло по-справжньому…

У лісі знову почався період зміни чотирьох пір року. Тільки зараз голографічна проекція здавалася блідою і малопереконливою. Перевертень перетворився на кудлатого вовка і, підібгавши хвіст, зник удалині.

— У якому боці наш злітно-посадковий майданчик? — запитав Нет.

Фелікс роззирнувся, але навколо були самі дерева. Удалині промайнуло легке плаття Лорелей.

— Ця відьма не залишить нас у спокої, — прошипіла Ніка.

— А цей таймер показує… залишилося тільки п’ятнадцять секунд!

Вони побігли на оглядовий майданчик. Уже вечоріло. Місто сяяло мільйоном кольорових вогнів. Зігнувшись, вони вибігли на майданчик, але граві не було. Нет причепив хробака і закліпав.

— П’ять секунд, — сказав він. — Чотири, три, два, одна…

Десь над їхніми головами пролунало шипіння електричних розрядів. Вони подивилися на шпиль Палацу культури. Ті дивні «вуса», що вони помітили, підлітаючи до посадкового майданчика, почали світитися. Коли шпиль заіскрився, друзі мусили заплющити очі. Іскри проскакували між «вусами» і нарешті вдарили в саму верхівку, далі понеслися в хмари і розійшлися по них, неначе світляне коріння дерева. Блиснуло й бабахнуло так, що затремтів увесь майданчик. Хмарами аж до горизонту розійшлося блискуче коло, а його низ, освітлений вогнями міста, раптово втратив різкість. У цей момент їх оточив рій металевих кульок.

Друзі лише за мить зрозуміли, що це.

— Манфреде! — вигукнув Нет. — Як ти нас знайшов?

— Я літаю тут із самого ранку з максимальною швидкістю, — відповіла хмара радісним голосом. — Я прочесав півміста й побачив вас тут. Сидів собі тихесенько в будиночку, потім раптом…

— Потім розкажеш, — перервав Фелікс, дивлячись угору. — То був не зворотний відлік до появи Манфреда.

Зверху щось наближалося на великій швидкості.

— Дощ! — здогадався нарешті Фелікс. — Вони викликали дощ. Це був таймер! Щоб кожен устиг сховатися.

— Ми не на тому злітно-посадковому майданчику, — зауважив Нет, указуючи пальцем на фрагмент жовтого корпусу їхнього граві за рогом.

На терасі з’явилися два роботи. Почалася злива. Сіра маса падала, закриваючи верхні поверхи хмарочосів. Нет кілька разів моргнув, і граві злетів. Широкою дугою він облетів будівлю і повільно опустився на майданчик біля дітей.

— Дивіться! — Голос Ніки зловісно задзвенів.

Дівчинка стояла нерухомо, мокра, з витягнутою поперед себе рукою. Фелікс і Нет здригнулися, дивлячись на те, на що вона показувала. На дахах хмарочосів, куди сягало око, нерухомо зависли блакитні привиди.

— Нам від них не втекти, — прошепотів Фелікс.

Вони заскочили в граві. Манфред частково розташувався на підлозі, а частково за кріслом Ніки. Коли за ними зачинилися двері, один з роботів з’явився на майданчику і вистрілив у їхній бік чимось, що виглядало як товста мотузка. Її кінець розплющився і причепився до борту. Фелікс підняв машину. За кілька метрів над майданчиком їх сильно смикнуло. Робот на оглядовому майданчику впав на спину.

— Він тягне нас! — вигукнув Нет, а Фелікс штовхнув кермо в протилежний бік.

Робот перевернувся й полетів униз. Липка мотузка натягнулась і розірвалась. Транспорт рвонув угору, і друзі насилу втрималися в кріслах. Вони визирнули у вікно. Робот упав на дах нижньої частини Палацу і пробив у ньому діру.

Фелікс облетів Палац і завис у повітрі навпроти хмарочоса, на якому стояли мовчазні примарні солдати, мов охоронці. Діти відчули мороз під шкірою.

— Їм подобається гроза, — сказала Ніка.

— Гатіфнати[28], клас… — прошепотів Нет. — Чого вони від нас хочуть? Ми порушили їхній спокій?

Невідомо завдяки якій силі дощ оминав транспорт, не намокли навіть вікна. Фелікс дивився на фігури, примруживши очі. Він тер підборіддя і розмірковував. За вуаллю дощу солдати почали розпливатися. Вони зникали по черзі, немов гасли вогники свічок.

— Гадаю, я знаю, що зараз буде… — Ніка ковтнула слину. — Але зараз принаймні можемо від них утекти.

— Ми не можемо просто так висіти на одному місці, — сказав Фелікс. — Привертаємо увагу.

Вони полетіли на північ. Діти насилу впізнавали місто. Будинки були втричі вищі, ніж півстоліття тому. Рондо «Бабка», як і інші колові перехрестя, замінили на великі площі зі штучними деревами. Зараз вони були порожні через дощ.

— Твій дім, — зауважив Фелікс, штовхаючи Нета в бік ліктем.

Було не видно, хто зараз мешкає в пентхаусі.

Вони полетіли далі. Над Білянським гаєм височіли величезні вітряки, що виробляли електрику. Блимали помаранчеві попереджувальні вогники. За хвилину, згідно з вказівками GPS, вони опинилися над Сердечною вулицею, але внизу не було дому Фелікса. Зникла сама вулиця — її замінив великий район сорокаповерхівок. Вони піднялися вище, розглядаючи ліс хмарочосів, видимий аж до обрію. Хлопці подивилися на Ніку. Вона похитала головою.

— Ні, я не хочу бачити те, що зараз на місці мого будинку.

Поруч із ними з’явився граві з увімкнутими синіми мигалками на даху і під корпусом. На борту був великий напис: «Поліція». Голографічний комунікатор, що ширяв між ними в повітрі, зажадав, щоб вони посадили транспорт на найближчий посадковий майданчик. Друзі завмерли.

— Цікаво, річ у тому, що ми вкрали граві чи дані з архіву? — за мить запитав Нет.

— Ми нічого не вкрали, — відповів Фелікс. — Ми чесно виграли. Гадаю, їх цікавить, звідки ми тут узялися. Так легко ми не зможемо їм цього пояснити…

— Схоже, ми ненавмисне порушили тисячі законів. — Нет глибше втиснувся в крісло. — Якщо вони все це підсумують, то нас чекає довічне ув’язнення.

— Пам’ятаєте, що вони хотіли зробити з інопланетянином? — Ніка сперлася ліктями на крісло в першому ряду. — Хотіли зловити й дослідити. Те саме вони зроблять з нами. Ми повинні тікати.

— А якщо вони почнуть стріляти? — запитав Нет. — І куди нам бігти? До кільця? Ми не повинні більше стрибати в невідомість…

— Але ж у нас є дані…

— Там стільки даних, скільки в телефонних довідниках з усього світу! Потрібно це впорядкувати і лише потім розв’язувати рівняння.

— Вони можуть нас якось затримати?

— У нас немає комплантів, — сказав Фелікс. — Вони нічого нам не зроблять. Той, хто дав нам цей граві, мав подумати про безпеку транспорту.

Поліцейський граві нерухомо висів перед ними. У будь-яку мить терпіння тих, хто сидів усередині, могло закінчитися.

— Тікаймо, — сказала Ніка. — Вони не будуть стріляти.

— Газ до упору, — невпевнено додав Нет. — Я не бажаю бути об’єктом нічиїх експериментів.

— Ми цінуємо демократію… — Фелікс зітхнув і втиснув педаль швидкості в підлогу.

Граві стрибнув уперед понад поліцейським транспортом і помчав угору, пробиваючись між іншими граві в повітряному коридорі. Люди в інших граві не звертали на них жодної уваги. На жаль, за мить знову з’явився напис, що вимагав увімкнути автопілот. Фелікс штовхнув кермо, і граві пірнув між хмарочосів. Світлі прямокутники вікон беззвучно пролітали повз них у неймовірному темпі.

— Краще, ніж у Диснейленді, — вигукнув Нет, учепившись у крісло, хоча це було не потрібно, тому що в кабіні не відчувалася інерція.

Фелікс пролетів над потягом метро, обігнав парочку граві, вибрав випадкову трасу, змінив колір граві й полетів низько над землею. Вони роззирнулись, але ніде не помітили сигналів поліції. Через відсутність перевантаження весь політ здавався звичайним переглядом фільму.

— До речі, — обізвався Нет. — Я вимкнув захист бортового комп’ютера, і зараз для запалювання не потрібен комплант. — Він подивився на хмару міні-роботів і сказав: — Розповідай.

— Дякую, що нарешті, зацікавилися мною, — трохи ображено сказав Манфред, немов перископ, піднімаючи кілька кульок, щоб бачити всіх відразу. — Я сидів собі вдома, архівуючи дані, а кільце… потягло мене. З підвалу вилетіли іскри, і за мить я був на галявині за двісті метрів від будинку. Частина міні-роботів опинилася під землею. Усіх мені не вдалося витягти. Я полетів до Лебослава і з прикрістю дізнався, що зараз 2060 рік.

— А нас як знайшов?

— Я дійшов висновку, що ви поїхали до Варшави. Літав тут кілька годин, використовуючи енергію сонця. Розділився на кілька маленьких частин і обшукав центр міста.

— Але ймовірність того, що ти нас знайдеш, була мінімальною, — зауважив Фелікс.

— Усе одно нічого кращого я не міг зробити. Тут я не можу ні до чого підключитись. Я абсолютно несумісний із цим світом.

— Ти став меншим, — зауважив Фелікс.

— Одна десята міні-роботів припинила працювати. Чесно кажучи, я хотів би повернутися, перш ніж буду змушений втратити всі спогади.

— Предмети, які разом проходять крізь кільце, не можуть бути роз’єднані потім, — сказав Фелікс. — Манфреда затягло в той самий час, що і нас. Він вилетів трохи раніше. Не маю уявлення, куди летіти, — він витер спітнілі долоні об штани. Граві повільно летів між будівлями. — Можемо летіти в Міло або спробувати щастя з варшавським кільцем. До того ж, нам потрібно залишити граві.

— Мені краще тут, ніж унизу, — сказав Нет. — Ми втекли від поліції. Наш покровитель подбав про захист цього граві від переслідування.

— Але нас вистежать, якщо ми скористаємося комплантом, — нагадала Ніка.

— Ми повинні його задіяти, щоб витягти дані, — Нет почухав потилицю.

— Зробимо це всередині бази, — вирішив Фелікс, роззираючись навколо в пошуках поліції. — Кільце заглушить сигнал комплантів.

Він приземлився біля п’ятдесятиповерхової будівлі на площі Старинкевича і відчинив двері кабіни. Діти вискочили під дощ. І моментально промокли до нитки.

— Пам’ятайте, де був вхід у підземелля? — запитав Фелікс.

— За стільки років усе сильно змінилося, — відповів Нет. — Спробуймо туди дістатися.

— Зачекайте… — попросила Ніка.

Нет, почувши тон її голосу, зблід. Він озирнувся і завмер.

— Ой мамо! — вигукнув він за мить.

— Він чекав нас, — зауважив Фелікс. — Звідки він знав, що ми приземлимося саме тут?

У друзів опустилися плечі. За сто метрів від них, перед брамою Фільтрів, над порожнім тротуаром висів у блакитному сяйві Безформний. У струменях дощу він виглядав ще страшнішим. Здавався тривожно знайомим, хоча не можна було сказати, що він нагадує.

— Я віддаю перевагу проблемам з поліцією, — Фелікс відступив до граві.

Якнайшвидше, діти заскочили в кабіну. Близький контакт із Безформним здавався їм найгіршим кошмаром.

Вони злетіли, знову змінили колір граві й почали кружляти найбільш запрудженими повітряними коридорами. Місто внизу мало чарівний вигляд. Однак неймовірні кольори та форми будівель, що нагадували осяйні качани кукурудзи, кристали або абстрактні скульптури, не підняли друзям настрою.

— Мене хвилює одне питання, — буркнув Нет, зіщулившись у кріслі. — Коли ми повернемось у наш час, він і далі нас переслідуватиме?

Ніхто не знав відповіді. Фелікс зосередився на польоті, не бажаючи вмикати автопілот. Ніка завмерла на задньому сидінні й дивилася в нікуди.

— Досить, — відгукнувся Фелікс за кілька хвилин. — Нам потрібно дістатися до кільця.

— Він на нас чекатиме… — тихо промовив Нет. — Він точно знає, що ми зробимо…

Фелікс витяг з рюкзака GPS і подивився на екран. Хлопець знизився і без зусиль знайшов місце, де вони вийшли між будівель і побачили Палац культури. Хвилину Фелікс кружляв над низькими будівлями, намагаючись знайти маленький майданчик з лавкою.

— Там була якась наземна конструкція, — згадала Ніка, визираючи у вікно.

— Усе однакове, — додав Нет. — Пішки ми швидше туди дістались би, але…

— Там! — вигукнула Ніка. У небо бив яскравий промінь світла. — Хтось нам залишив підказку.

— Цікаво, хто? — буркнув Фелікс.

Він зціпив зуби й повернув граві так, щоб протиснутися між стінами. Він знижувався, стежачи на екрані за тим, що відбувалося під корпусом. Граві повільно опускався до вузького колодязя між будинками. Фелікс був майже впевнений, що порушує таким чином якийсь закон, еквівалент місцевих правил дорожнього руху.

— Там лавка! — сказала Ніка, впираючись лобом у вікно. — Он двері, крізь які ми вийшли, а там… ворота, крізь які нас провезли під землю на чорній «Волзі».

— Це має сенс, — сказав Фелікс. — До бази на морі вів довгий тунель. Так само в Стефані над Віслою.

— Я не вийду, щоб відчинити ворота, — заявив Нет.

— Замовкніть на хвилину, — попросила Ніка, вдивляючись у сталеві ворота і стискаючи кулаки.

На її обличчі було видно сильну напругу. Раптово пролунав гуркіт, і ворота з пронизливим скрипом, чутним навіть у кабіні граві, відчинилися. Фелікс і Нет скривилися. На щастя, плановий дощ зігнав усіх людей з вулиць. Звук зник, і друзі зі змішаними почуттями заглядали в похмурий отвір.

Фелікс обережно штовхнув кермо, і граві повільно залетів усередину, освітлюючи тунель слабкими габаритними вогнями. Нет придивився до екрана на приладовій дошці і ткнув у нього пальцем кілька разів. З чотирьох боків транспорту спалахнуло яскраве світло. Вони впізнали підземну стоянку і двері, крізь які їх провели на допит. Тут не було машин, стояло тільки кілька розламаних дерев’яних ящиків, а на землі валялися якісь папери. Біля стіни навпроти були ще одні металеві ворота. Ніка заплющила очі, і двері за ними почали зачинятися, знову заскрипіло так, що нили зуби. Нет трохи розхвилювався, але в цю хвилину почали відчинятись інші ворота. Діти затамували подих.

Вони побачили довгий тунель, освітлений слабкими лампами, а на іншому його кінці… працювало кільце. Коли вони влетіли в темний зал і наблизилися до кільця, транспорт почав смикатися. Фелікс абияк приземлився і заглушив мотор. Ніка сиділа ззаду з заплющеними очима й важко дихала. Її лоб був мокрий від поту.

— Їй потрібно відпочити, — прошепотів Фелікс.

Нет кивнув. Хлопці відчинили двері і стали на бетонну підлогу. Кільце сяяло іскрами, заливаючи синім світлом простір під куполом.

— Воно чекає, — прошепотів Фелікс. — Воно знає, що ми крізь нього скоро пройдемо.

— Немов радіє… — зазначив Нет, ковтаючи слину. Він потягся за комплантом і придивився до нього. Штучна комаха здавалася сонною. — Може, ми занадто близько до кільця?

— Ні, — Фелікс похитав головою. — Він здихає. Він розрахований на короткотривалу роботу.

Нет стиснув губи і прикріпив хробака до шиї.

— Картинка з компланта чиста, — заявив він. — Може, вистачить часу.

Він по-турецьки сів на підлогу й заплющив очі, поринаючи в перегляд архіву. За певний час підвівся і, не розплющуючи очей, почав перекладати уявні документи в просторі навколо себе. Фелікс не міг позбутися враження, що друг показує пантоміму. Однак було не до сміху. Він кидав неспокійні погляди на сталеві ворота в підземний гараж, які в Ніки не було сил зачинити. Якби там з’явився Безформний, їм нікуди було б бігти.

— Манфреде, — попросив Фелікс. — Перевір, чи є звідси інший вихід, і встанови датчики в найважливіших місцях.

Хмара міні-роботів без слів стала виконувати його прохання.

— Ми повинні об’єднати наші компланти, — заявив Нет, кліпаючи очима. Він насилу повертався до реальності.

Ніка висунула ногу з кабіни. Нет зірвався й підбіг, щоб їй допомогти.

— Не думав, що пересування предметів на відстані так утомлює, — сказав він. — Йода піднімав цілий зоряний винищувач і говорив, що маса не має значення.

— Може, коли я стану майстром-джедаєм, усе зміниться, — з іронією сказала вона, потім додала: — Зовнішні ворота були заварені…

Нет перевів погляд на Фелікса і заявив:

— Не маю поняття, як з’єднати компланти, тут забагато перешкод.

— Я теж подивився довідник користувача. — Фелікс усміхнувся. — Вони можуть обмінюватися даними через електростатичний заряд. Коли двоє людей вітаються за руки, вітаються і їхні компланти. Передають один одному візитки.

— Електростатичний заряд? Так, немов потерти повітряну кульку об светр?

— Це слабкий заряд, — відповів Фелікс, прикріплюючи свого хробака.

Ніка виглядала так, немов тільки й мріяла, щоб піти спати, але зробила те саме. Потім вони сіли по-турецьки в коло і схопилися за руки. Компланти встановили з’єднання, і всі побачили розкладені Нетом у повітрі віртуальні документи.

— Це трохи схоже на викликання духів, — буркнула Ніка.

За мить перед її очима почали пробігати рядки цифр і літер. Вона моргнула, але це нічого не змінило. Вона зітхнула і почала шукати в меню опції, як погасити екран. Вона майже задрімала, коли Нет радісно оголосив:

— Я знайшов записи параметрів дисків, що керують кільцем. Приберу зайве, щоб звільнити місце. З ваших комплантів зроблю back-up, тому ще посидьте.

— Є якісь згадки про «Кришталеве серце»? — запитав Фелікс.

Нет похитав головою і нарешті дозволив їм підвестися.

— Мені потрібне щось більше, ніж зошит, — сказав він, дивлячись на Фелікса. — Не хочу це робити в голові, тому що комплант може в будь-яку хвилину здохнути.

Фелікс зітхнув і витягнув із рюкзака папку з планами бази Міло. Нет відкрив її і почав розкладати на бетонній підлозі сторінки чистим боком догори.

— Я буду легенько, — на автоматі пообіцяв він, забираючи у Фелікса його перо. Він почав записувати ряди цифр, відразу переставши звертати увагу на всіх.

За кілька хвилин повернувся Манфред.

— Іншого виходу я не знайшов, — заявив він, підлітаючи до дітей. — Я встановив датчики в гаражі… Ви навіть не знаєте, як володіння тілом змінює почуття власного значення. Зараз, у цьому світі, у мене немає копій. У мене тільки ця хмаринка, і я так, як і ви, єдиний і неповторний. Це страшне і дивне відчуття.

Ніка підняла голову й подивилася на бетонний купол, ледь видимий у сяйві кільця.

— Безформний знайде нас тут, — похмуро сказала вона. — Це тільки питання часу…

Ніхто їй не відповів.

— І як вони регулюють погоду? — запитала Ніка. — Дощ, температуру, хмари, напрямок вітру…

Фелікс моргнув оком, переглядаючи залишки архіву Інституту за останні роки його функціонування.

— Вони почали це робити на маленькій території в 2030 році, — прочитав він. — Швидко виявилося, що роботу треба синхронізувати на всій планеті. У світі з’явилися Міністерства погоди і почалося впровадження глобальної погодної політики. У цьому допомагали й нанороботи. Пам’ятаєш, що говорив мій тато? Після міні-роботів, які використовує зараз Манфред, повинні були з’явитися мікророботи розміром з піщинку та зернятко маку. Потім мали з’явитися нанороботи, менші від бактерії… — нагадав Фелікс. — Маленькі механізми піднімаються в повітря, мов пил… — читав він далі. — Ну точно! Нанороботи всюди! Вони наповнили повітря, воду, їжу. Вони замінили все: від комп’ютерів, протипожежних датчиків аж до шпигунів. Вони працюють на поліцію й використовуються проти злочинців. Це вони були тими миготливими смужками для пішоходів… Зараз нанороботи є носіями інтернету. Вони замінили ліки, протягом години проникають у тіло й виправляють зламану кістку, виконують операцію на серці, вбивають віруси в крові. Це називається внутрішнім лікуванням. Тому на вулицях ми бачили стільки літніх людей: усі хвороби виліковні, і люди довго живуть. Ті труби, що закінчувалися на верхівці дисками, які ми бачили на перехрестях… З них валив не дим, а тільки мільйони нанороботів. З кожним подихом їх усмоктують мільйонами. Вони поширюються по наших тілах. Нікому не треба за нами стежити. Якщо ми наковталися достатньо багато нанороботів, то вони візьмуть контроль над нами, і ми самі підемо в поліцію.

— Навколо нас обертається невидиме життя, — сказала Ніка. — Ви маєте рацію щодо тієї невідомої загрози.

— Тут, під землею, їх напевно менше, — зауважив Манфред. — Двері були щільно зачинені.

— А може, мова не про поліцію, — зауважив Фелікс. — Може, ці люди в чорному… вже не люди в чорному? Навіщо агенти, якщо в повітрі навколо повно малих шпигунів? Якщо хтось зможе перейняти контроль над нанороботами… Тому нам вдалося втекти від поліцейського граві, — Фелікс знову мимоволі потирав підборіддя. — Нам допомогли дістатися до архіву і сховатися. А інакше чому нас досі не схопили? Хочуть, щоб ми надали їм розв’язання цієї задачі!

— Рівнянь Нета? — запитала Ніка.

— Люди в чорному хочуть, щоб ми зробили за них їхню роботу! Вони хочуть дізнатись, як керувати кільцем. Це вони підсунули нам граві, і це вони весь час нам допомагали, — Фелікс неспокійно дивився на Нета, який малював якісь каракулі на кількох сторінках. — Вони прийдуть по нас, як тільки Нет закінчить.

— Тоді втечемо крізь кільце. Там не дістануть.

— А може, вони вже там? — Фелікс подивився на темне вікно центру керування. — Стежать за нами…

— Тут нікого немає… — втрутився Манфред.

— Ви мені зовсім не допомагаєте, — відгукнувся Нет, не припиняючи писати. — Одне ясно точно: коли закінчу, тільки я знатиму, що тут написано. Я стенографую.

— Просто хочу сказати, — пояснив Фелікс, — що ми оточені невидимими шпигунами, які стежать за нами і слухають. За чиїмось розпорядженням вони можуть перетворитися на довільний об’єкт, виглядати й діяти, як справжні. Навіть на зброю.

— Здуріти можна, — відповів Нет, перевівши погляд на іскристе кільце. — Хоча в нашій ситуації кожен би здурів. Останній стрибок навмання?

— Скільки тобі потрібно часу, щоб вирахувати певну дату?

— Вирахувати рік наче просто, — Нет почухав за вухом. — Якщо в цьому покопатися…. але, на жаль, я не зможу це перевірити. Гірше йде справа з місцем і днем. А певний час — це вже…

— Ну хоч із роком не помилимося, — сказав Фелікс. — Потім будемо думати про місце.

— Я хотіла б вас про дещо попросити, — раптом озвалася Ніка. — Мова про втручання в минуле.

— Я чекав на це питання, — буркнув Фелікс.

— Скоріше про серйозне втручання, — додала Ніка. — Дуже серйозне.

— У якому році це сталося?

— 1997-му.

— Про що ви говорите? — обережно запитав Нет, закручуючи ковпачок пера.

— Ми говоримо про день, коли загинула моя мама, — відповіла Ніка, дивлячись на носки своїх черевиків.

Фелікс похмуро втупився в бетонну підлогу. Гудіння трансформатора посилювалося. Кільце істотно прискорилося, немов підганяло друзів.

— Невідомо, що трапиться, якщо ми змінимо минуле, — сказав він тихо. — Думаю, це неможливо, але впевненості немає. Якщо вдасться і ми щось змінимо… наслідки можуть бути непередбачувані. Це як запалити сірник у магазині феєрверків.

— Але ми багато чого не знаємо, — Ніка була рішуче налаштована, — і може нічого не трапитися… Вона буде жива, і ніщо, крім цього, не зміниться. — Вона напружено дивилася на хлопців.

— Вибачте, що втручаюся, — відгукнувся Манфред, — маю погану новину…

— Говори конкретно, без вступів, — попросив Нет.

— О’кей, навіть дві погані новини. По-перше, хтось намагається відкрити зовнішні ворота. По-друге, я виявив чиюсь присутність усередині купола.

Нет зробив такий вираз обличчя, ніби готовий зомліти.

— Виявив чиюсь присутність? — Фелікс ковтнув слину.

— Я про об’єкт, який ви називаєте Безформним. Він стане видимим для вас за півхвилини.

Фелікс став збирати папери. Нет дивився то на транспорт, то на кільце, то на Фелікса, не в змозі вирішити, що робити. Ніка кинулася допомагати з паперами.

— Установи диски! — закричав Фелікс, витягаючи з руки Нета своє перо. — А все ж таки цікаво, що таке ці флюскаки…

Нет уже біг по сходах. Однак він зупинився й озирнувся.

— Якщо розрахунки правильні, то ми станемо господарями кільця, — спробував він пожартувати. — Але я не впевнений у цих розрахунках.

— Проблема…

— Дай мені ліхтарик! — крикнув він і побіг далі.

Частина міні-роботів полетіла за ним, і за мить у центрі керування стало світліше. Фелікс засунув плани бази в рюкзак і теж побіг нагору. Він застав Нета, коли той схилився над дисками, потираючи руки.

— Страшні каракулі, — сказав Нет тремтливим голосом. — Думаю, я помилився в двох схожих знаках….

— Наскільки великою може бути похибка?

— Як між 2006 і 6002, — Нет склав руки, як у молитві. — І що я можу вдіяти, якщо в мене дислексія і дисграфія?! — вигукнув він. — Ці два значки майже ідентичні!

Хвилину він дивився на три латунні диски. Потім вони поглянули на Ніку. Вона стояла внизу і з напругою дивилася на них.

— Вистав 1997, — зважився Фелікс.

Нет мить вагався, потім кивнув. Він нахилився і заплющив очі. Бубонів щось собі під ніс, а тоді схопив диски і став крутити. Потім подивився на справу своїх рук.

— Усе добре? — запитав Фелікс.

— Без поняття.

Фелікс тикнув пальцем у квадратну заглибину поруч із дисками і наморщив брови. Посередині, біля стиків, поверхня була злегка обпалена.

— Тут мало бути реально щось важливе…

Центр керування почав заповнюватися блакитним сяйвом. Хлопці одночасно підняли голови й застогнали. Вони побачили безформне чудовисько, виткане з блакитного світла, що пливло над підлогою в бік Ніки.

Вони кинулися до сходів і побігли в зал. Безформний обминав обладнання та повільно наближався до них. Було ясно, що за хвилину він заблокує їм доступ до кільця.

— Манфреде! — попросив Нет. — Можеш крізь нього пролетіти й виконати які-небудь… вимірювання?

— Це як перевіряти напругу в розетці пальцем, — відповів Манфред. — Сам спробуй.

— А ти частинами крізь нього пролети…

Ззаду почулися кроки кількох людей. Тепер друзі не могли бігти ні вперед, ні назад.

— Ми в пастці, — прошепотів Нет.

— До граві! — закричав Фелікс, штовхаючи Нета й Ніку. Вони закинули всередину рюкзаки і заскочили самі. — Манфреде!

— Секундочку! — хмара влетіла всередину граві, і Фелікс зачинив двері й завів двигун.

Граві смикнувся і відірвався на метр від підлоги.

— Ти хочеш…? — Нет подивився на Фелікса і зрозумів, що саме той хоче зробити. Тому він уперся руками й ногами у що тільки було можна.

— Тримайтеся! — спокійно сказав Фелікс і втиснув педаль газу до упору.

Ніка запищала. Граві підстрибував, немов на ямах, а блакитна гидота почала зростати перед капотом. Вони заплющили очі й закричали. Щось затріщало, заскрипіло, запищало й загуркотіло. Їх сильно смикнуло ще двічі, і настала темрява.

²⁸ Гатіфнати — вигадані створіння з казок Туве Янссон про мумі-тролів. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Друзі не могли поворухнути навіть пальцем, застигнувши в неприродних позах із заплющеними очима. Фелікс застогнав, бо тільки це міг зробити. Збоку і ззаду почулись у відповідь два слабкі стогони. Він відчув, що дивна сила слабшає і йому вдається ворушити ліктем.

— Живі? — запитав він.

— Я — так, — відповіла Ніка.

— А я не впевнений, — застогнав Нет.

Раптом те, що їх утримувало, відступило, і вони закашлялися й розтулили очі. Діти сиділи в кабіні граві, засипані товстим шаром білого порошку, який починав з них обсипатися.

— Захисна піна, — здогадався Фелікс.

Він обтрусив пил з голови й відчинив двері. Вони відчули в повітрі чад.

Друзі вибралися з граві та обтрусилися від залишків піни. Манфред завис над ними, досліджуючи нутрощі бази. Граві лежав на боці на бетонній підлозі. Його корпус зім’яло, подряпало і злегка обпалило.

— Гадаєте, ми його знищили? — запитав Нет. — Ну… Безформного.

— Принаймні його тут немає, — сказала Ніка. — Мине трохи часу, перш ніж він нас знову знайде.

Вони підняли голови. Купол мав знайомий вигляд, але всі, крім лондонської, бази були схожі. Звичайно, вони не знали, чи є тут другий вихід і якщо так, то де саме, тому пішли знайомим коридором під центром керування. Дійшли до металевих воріт і насилу відкрили їх. Пронизливий виск невикористовуваних багато років завіс луною розлетівся під склепінням. Нагорі замість неба вони побачили моноліт скелі.

— Щось новеньке, — заявив Фелікс. — Тут купол — частина чогось цілого.

— Ми тепер весь час будемо вештатися підземеллями? — буркнув Нет. — А якщо це якийсь Уругвай або Бангладеш?

— У підземеллях найцікавіші речі, — відповів Фелікс, крокуючи попереду.

Білий світ ламп із тунелю кидав слабке світло на кам’яну підлогу. Вони надягли ліхтарики і лише в цьому світлі змогли роздивитися. Діти стояли посередині видовбаного в скелі круглого гроту, створеного розширеним перетином двох тунелів. Тут було стільки місця, що міг розвернутися мікроавтобус. На підлозі були рейки вузькоколійки, а вздовж стін тяглися товсті кабелі.

— П’ята база… — вирішив Фелікс. — Цікаво, скільки їх взагалі.

Вони заглянули в ще один коридор, який вів у темряву. Він не заохочував до відвідування. Проте в стіні були широкі металеві двері та кнопка.

— Ми ж усе одно її натиснемо, — Нет знизав плечима. — Ну то чого чекаємо?

Фелікс кивнув, підійшов і натиснув кнопку. Нагорі пролунав звук ліфта, що спускався. Хлопець швидко витягнув з рюкзака вартака і поставив його на землю. Він перевірив екран дистанційного керування, чи є картинка. Через мить за двома круглими віконцями ліфта з’явилося світло. Двостулкові двері потрібно було відчиняти вручну, повертаючи ручки. Діти увійшли у великий вантажний ліфт. Металеві стіни були іржавими. Фелікс зачинив двері й натиснув на кнопку верхнього поверху. Вони поїхали вгору, трохи причепурюючись — обтрушуючи залишки пилу з одягу та волосся.

Коли ліфт нарешті зупинився, друзі обережно вийшли. З іншого боку дверей кріпилися книжкові стелажі, швидше за все, для того, щоб їх замаскувати. Спільними силами хлопці відсунули стелаж і роззирнулися. Вони опинилися в кімнаті, що нагадувала архів. Приміщення мало цілком сучасний вигляд, а сухе, холодне повітря говорило про те, що кімнату кондиціоновано.

Фелікс потягнувся по одну з книжок на найближчій полиці.

— Вона видана в 1990-му. Це добре.

— А власне… так, до слова, — бовкнув Нет, кидаючи погляд на Ніку. — Ми виставили 1997 рік.

Дівчина широко розплющила очі, потім притягла Нета до себе і поцілувала.

— Дякую! — вигукнула вона й поцілувала Фелікса. — Ви — супер! А зараз вибираймося звідси.

Друзі пішли коридором у напрямку, який вказували евакуаційні стрілки, і дісталися до ще одного ліфта. Фелікс знову натиснув на кнопку, й за мить на їхній поверх спустився такий самий ліфт, але вже не іржавий. Зараз вони їхали швидше. Коли відчинилися двері, діти змушені були заплющити очі від яскравого денного світла. Манфред моментально приліпився до їхніх спин, перетворюючись на три досить великі рюкзаки. До них долинали шепіт і тихі коментарі. Повільно діти почали розрізняти нерухомі фігури на тлі вікна. Жінка з ідентифікатором, яка стояла ближче за всіх, підозріло дивилася на них.

— Сюди стороннім не можна, — сказала вона офіційним тоном.

Друзі швидко зорієнтувалися. Жінка виявилася екскурсоводом, а люди з нею — групою туристів. Усі перебували у високому коридорі старої будівлі.

— Вибачте, — відповів Нет, і вони швидко пішли.

Діти проминули коридор і приміщення, повільно розуміючи, що тут якось незвично. В одному залі вони побачили багато прикрашений камін. На стінах, між золотою ліпниною і пілястрами, висіли величезні картини в позолочених рамах.

Нарешті діти вибігли на вулицю й роззирнулися, щоб зрозуміти, де опинилися.

— Замок, — із захватом сказав Нет.

Вони дивилися на величезну червону будівлю з арками, що прикривали вхід. Над ними були три великих вікна і потужний неоренесансний купол, що вінчав вежу.

— Це замок Ксьонж, — упізнав Фелікс. — Ми не в Уругваї, а в Нижній Силезії.

Ніка з напругою видихнула повітря і недовірливо похитала головою.

— Чудово… — прошепотіла вона й відвернулася. — Там, перед брамою, є флігель і в ньому готель.

Не чекаючи їх, вона пішла по алейці, обходячи велику галявину, огороджену живоплотом. Хлопці перезирнулися і поспішили за нею.

Рецепція тонула в ледачій тиші закінчення робочого дня, яку порушував тільки вентилятор старого комп’ютера.

— Добрий день, — сказав Фелікс. — Який сьогодні день?

— Восьме серпня, — здивовано відповіла адміністраторка, піднімаючи голову від газети.

— Чудово! — вигукнула Ніка.

— А рік? — запитав Фелікс.

Адміністраторка подивилася на них, потім на їхні величезні блискучі рюкзаки, нарешті, перевела погляд на календар і відповіла:

— 1997-й, якщо нічого не змінилося з учорашнього дня.

— Ми багато подорожуємо на цих канікулах і могли помилитися, — швидко сказав Нет. — Є вільні номери?

Дівчина схилилася над комп’ютером і почала щось набирати на клавіатурі.

— Чим будемо платити? — пошепки запитав Фелікс.

— Не турбуйся завчасно.

— Є тримісний, — сказала адміністраторка, піднімаючи голову.

— Беремо, — заявив Нет.

— На три дні, — втрутилася Ніка.

— Який-небудь документ? — запитала адміністраторка, щось набираючи на клавіатурі.

Нет поліз у кишеню, але завмер на півдорозі й подивився на друзів.

— Ооо… — затнувся він. — Напевно, на самому дні рюкзака.

— Добре, принесете пізніше, — сказала чергова і поклала на стійку ключ. — Ви дуже бліді, — сказала вона тихіше. — Майже прозорі.

— Мало їли останнім часом, — пояснив Нет.

Ніка вирушила першою. Було видно, що вона аж кипить від енергії. Ледве друзі ввійшли в кімнату, Манфред відліпився від їхніх рюкзаків і розмістився в кутку, перетворившись на комод.

— У мене немає на дні жодних документів, — сказав Нет.

Фелікс критичним поглядом оглянув меблі.

— Мій тато називає цей стиль «пізній Ґерек»[29], — сказав він.

— Як на мене, триндець, — відповів Нет і оглянув кімнату.

Вона мала форму літери L, тому що біля входу ввіпхнули ванну. Ліжка стояли вздовж стін. У проході — шафа, що не зачинялася. Тумбочки втиснуті туди, куди не вдалося запхати ліжко. Єдине джерело світла — люстра, абажур якої був зроблений із якоїсь коричневої синтетики.

— У таких місцях біля ліжок завжди не вистачає настільних ламп, — заявив Фелікс. — Напевно, власники думають, що гості не вміють читати. — Він підійшов до дверей ванної, відчинив їх і з задоволенням заявив: — Є «місце для удару головою». Не вийде вмитися без того, щоб не довбонутися в полицю під дзеркалом. А саме дзеркало вішав якийсь баскетболіст. Я бачу тільки від брів і вище.

— Я думала, кімната в замку буде більш затишною… — заявила Ніка. — Я запам’ятала це місце трохи інакшим.

— І як ми за це заплатимо? — запитав Фелікс.

— У нас є Манфред і вже є інтернет, — легковажно відповів Нет. — Це вже наш час. Щось вигадаємо.

— Я не погоджуюся на втечу без оплати за кімнату! — Ніка тицьнула пальцем в Нета і подивилася прямо в очі.

— Яка ти принципова… І взагалі, я не маю наміру тікати.

— Тоді звідки ти маєш намір узяти гроші? — наполягав Фелікс.

— Звідси, — Нет витяг із кишені телефон. — У 1997 році вже існувала мережа GSM. Цей телефон працює в нинішній мережі, але випереджає справжню епоху майже на десять років і коштує дорого. Нинішні телефони мають розмір і вагу цеглини.

— Це втручання в минуле, — сказав Фелікс. — Але, крім цього, що ми маємо робити…

Ніка вибрала ліжко, відокремлене від інших двома нічними тумбочками. Вона кинула на нього рюкзак і визирнула у вікно. Було видно, що вона не може дочекатися ранку. Фелікс розпакував свої речі на ліжку під вікном.

— Хоча б можна буде скупатися в гарячій воді, — заявив Нет. Він пішов у ванну. — Тут немає гарячої води, — заявив він за мить.

— Потрібно спустити воду хвилин десять, — відповіла Ніка. Вона ходила по кімнаті й торкалася всіх предметів. — Коли я була маленька, ми колись жили в такому готелі з мамою. Котельня в іншій будівлі, і вода по дорозі охолоджується.

— Це знущання, але нехай… — Нет відкрутив кран із водою і зачинив двері, щоб не було чути шуму.

Ніка бавилася попільничкою. Фелікс спостерігав за нею і розумів, що вона поводиться не так, як зазвичай.

— Чи не пора нам усе розповісти? — сказав Фелікс.

Ніка відклала попільничку і сіла на ліжку.

— Я не дуже добре її пам’ятаю, — почала вона. — Коли мама померла, мені було п’ять. Пам’ятаю тільки повні доброти зелені очі. Остання згадка… Ми сиділи в якомусь барі серед сосен і їли смажену камбалу. Пам’ятаю вентиляцію з бляшаною заслоною, чорною від кіптяви, — вона ритмічно хиталася на вітрі. Ми чекали, поки принесуть картоплю фрі. Я не любила картоплю фрі, але її подавали до кожної порції в подарунок. Я дивилася на ту закопчену заслону і чекала на картоплю, яку не збиралася їсти. Мама сиділа навпроти й усміхалася мені. Це остання моя згадка про маму. Якщо ви коли-небудь спробуєте уявити собі найщасливіші хвилини життя… Для мене вже багато років — це отой рибний ресторанчик й очікування картоплі фрі з мамою, яка сидить навпроти. Я не пам’ятаю ту картоплю, не їла її, швидше за все. Я пам’ятаю тільки ту хвилину, застиглу у вічності… Рибний ресторанчик, мама і я.

Фелікс і Нет нічого не сказали. Вони сиділи на другому ліжку. Сонце за вікном сідало.

— Але що ж сталося? — нарешті озвався Нет.

Ніка зітхнула і почала розповідати:

— Мама була мистецтвознавцем. Вона займалася в житті різними речами. Усе їй швидко набридало, і вона починала цікавитися чимось новим. У серпні 1997 року вона летіла маленьким екскурсійним літаком над Нижньою Силезією як екскурсовод. Я не знаю, кому й навіщо вона показувала околиці. Знаю тільки, що дев’ятого серпня літак, на якому вона летіла, розбився в околицях Ксьонжа. Ніхто не вижив, а експертиза чорної скриньки нічого не дала.

— Не хочу засмучувати тебе, — відгукнувся Фелікс, — але я не дуже вірю, що в нас щось вийде.

— Ми вже змінили минуле. У Ґданську, в магазині з макаронами, і у Варшаві в кількох місцях. Пам’ятаєте?

— Авжеж… — Фелікс закивав. — Це були події, які не впливали на нашу історію… в нормальному часі. Те, що в Ґданську ми купили хліб… Це не має значення. Наше життя від цього не змінилося.

— Хлопці в чорному в Стефані над Віслою знайшли нас так легко, тому що в них був наш допит у Варшаві тридцять років тому. А для нас цей допит був пізніше, ніж поїздка до Стефана.

— Може, наше минуле змінюється так, що ми цього не помічаємо? — втрутився Нет. — Може, якщо ми врятуємо маму Ніки, то… все просто зміниться, а ми не будемо пам’ятати, що було якось інакше?

Фелікс наморщив брови і задумався.

— Якщо твоя теорія слушна, — відгукнулася за мить Ніка, піднімаючи на нього очі, — то ми нічого не зможемо зробити. Але ми повинні спробувати.

— Можна пошкодити літак, — вирішив Нет. — Спустити повітря з шин… Ну так, щоб скасували старт.

— А якщо щось таке ми і зробили… тобто зробимо? — запитав Фелікс. — Тому літак і розбився?

— Ти хочеш сказати… — Ніка подивилася на нього занепокоєно, — що ми самі спровокували катастрофу, намагаючись її уникнути?

— Ми ж не розуміємо майже нічого, що тут відбувається. Нет виставив на дисках тільки рік, а ми потрапили точно за день до катастрофи і в те місце, де вона станеться!

— Факт! — сказав Нет. — Є двадцять сім тисяч можливих комбінацій, щоб виставити диски. Якби можна було переміщуватися раз на день, то комбінацій вистачило б на сімдесят два роки. Знаю, що обчислити день і час цілком можливо, але це дуже ускладнює обчислення. А до цього ми були в 1945-му, потім у 2060-му. Це цікаво…

— Комбінація повинна повторюватися, — припустив Фелікс.

— Це очевидно! — вигукнув Нет. — Я також не зрозумів, як виставити кінцевий пункт подорожі.

— Бо в центрі керування бракує істотного елемента, — сказав Фелікс. — Бракує «Кришталевого серця».

Нет і Ніка витріщилися на нього.

— Біля дисків керування є заглибини з контактною смугою. Туди щось вкладається, на чому є додаткові диски. Це щось розміром з великий акумулятор, і, швидше за все, всередині нього якийсь кришталь, який дозволяє керувати кільцем, звідси й назва. Кришталеве серце — це щось наче радіопанель для автомобіля.

— То без «Кришталевого серця» кільце не повинне працювати, — з подивом заявив Нет.

— Не повинне, — погодився Фелікс. — Але якимось дивом працює.

— Призначення… — буркнув Нет.

— Тобто, що б ми не зробили, катастрофи не уникнути? — повільно запитала Ніка. — Мені не подобається ця теорія. І я не відступлюся! — Вона енергійно замотала головою. — Завтра вранці в мене потяг до Вроцлава.

— У НАС потяг до Вроцлава, — виправив її Фелікс. — Ми суперкоманда. Діємо разом. Ми тільки повинні щось придумати, що скасує старт літака або принаймні присутність твоєї мами на борту. Водночас це має бути щось, що не може спричинити катастрофу. У нас є ніч усе обміркувати.

Він витяг із рюкзака маленьку лампу і встромив у розетку біля ліжка.

— Не вірю, — закліпав Нет. — У тебе своя настільна лампа? Ось чому твій рюкзак такий важкий!

— Я треную м’язи спини, — відповів Фелікс.

Нет відвівся й відчинив двері у ванну. Зсередини повалила пара, і він швидко закрутив кран. Запанувала дивна тиша.

— Ви можете сюди підійти? — попросив Нет здушеним голосом.

Фелікс і Ніка зірвалися з місць і підбігли до нього. Вони зазирнули у ванну, але не помітили нічого незвичайного. Пара осідала на дзеркалі та білих кахлях.

— Коли я відкрив воду… — сказав Нет, — було два крани. Один із холодною водою, другий — із гарячою.

Вони подивилися на кран. Це був змішувач із важелем. Підняття важеля вгору регулювало кількість води, а пересування в боки — температуру.

— Ти впевнений? — запитав Фелікс.

— Так! Коли ми розмовляли, крани якимось чином перетворився на важільний.

— Ніхто сюди не заходив, — зауважила Ніка.

— Кілька днів ми перебуваємо в постійному стресі, — Фелікс похитав головою. — Може, ти просто уявив собі це… Це як збій комп’ютерної програми.

— Тобто мій мозок підвис? — обурився Нет. — А пам’ятаєте той кухоль у потязі? Ми не могли його взяти, а потім він розбився і зник? А кошик зі сміттям у 2060 році? Теж зник!

— Ми думали, що кухоль нам наснився… — зазначив Фелікс. — Може, це побічний ефект використання кільця… Ми помічаємо наслідки змін, що їх зробили в минулому.

— Кран змінився через те, що ми купили хліб у Ґданську двадцять років тому? — Ніка похитала головою. — Я все одно не відступлюся.

— Я говорю це не для того, щоб відмовити тебе.

— Хоч який там кран, — спокійно сказала Ніка, — ванна нам не завадить. — Кажучи це, вона ввійшла у ванну кімнату й зачинила за собою двері.

— Вона поводиться трохи дивно, — сказав Нет.

— Завтра важливий день, — відповів Фелікс. — Може, найважливіший у її житті…

— Думаєш… думаєш, у нас вийде спустити шини в літака?

— Я розмірковую над чимось таким.

— Може… — Нет глянув на рюкзак Фелікса і проковтнув слину.

— Це не чорний день. — Фелікс сховав рюкзак за спину. — Потрібно ще подумати, як будемо платити. І де візьмемо документи.

— Нам потрібна звичайна вечеря, — Нет похитав головою і закричав: — Манфреде!

— Я економлю енергію, — відповів фальшивий комод. Він моргнув вогниками й погас.

— Тільки потім не кажи, що дізнаєшся про все останнім! — кинув Нет, після чого пробурчав собі під ніс: — Нам тут крани підмінили, а він енергію економить…

Коли після ванни діти забралися в ліжка, то були впевнені, що не заснуть, але втома швидко взяла своє. Думки та сумніви відійшли, щоб повернутися вранці.

* * *

Вони прокинулися рано.

— Потяг їде дві з половиною години. — Ніка була схвильована. — Літак повинен вилетіти о сьомій вечора. Зараз восьма тридцять. У нас повно часу. Ми повинні дістатися до станції Валбжих, може, буде якийсь експрес.

Вона сіла на ліжку і взула свої чорні мартенси. Зашнурувала їх. Хлопці наділи рюкзаки, Фелікс затягнув додаткові ремені, щоб рюкзак не заважав під час швидкої ходьби. Манфред вилетів у вікно, щоб допомогти їм зверху. День обіцяв бути теплим і сонячним, тому хмара міні-роботів могла регулярно заряджати акумулятор від маленьких сонячних батарей.

Фелікс випустив кібермуху в коридор і направив її на стінку біля рецепції. Адміністраторка кілька хвилин переглядала газету, а потім вийшла. Користуючись її хвилинною відсутністю, діти вибігли з готелю. Потім крізь ворота вийшли за територію замку і швидким кроком дійшли до автобуса, що стояв на перехресті. Друзі сіли на останньому ряду. У них не було квитків, але вони вирішили, що ситуація їх виправдовує.

— Коли повернемося, оплатимо в подвійному тарифі, — пообіцяв собі Нет.

— А до речі, — сказав Фелікс, — це і є саме той автобус: сто вісімдесят п’ять кінських сил.

Водій з’явився за п’ятнадцять хвилин. Ледве вони виїхали на двосмугову дорогу в напрямку Валбжиха, як щось бахнуло й автобус зупинився. Водій вийшов. Він оглянув праве переднє колесо і почухав потилицю.

— На жаль, — він засунув голову в салон, — далі не поїдемо.

Друзі вийшли й побачили причину аварії. Шину автобуса розірвало на частини, немов усередині вибухнула бомба. Фелікс похитав головою. Манфред стежив за ними з висоти п’ятдесяти метрів, де ніхто не міг його помітити, поки рій роботів лишався розпорошеним.

— У нас ще достатньо часу, — сказала Ніка. — Спіймаємо таксі.

— Не маємо чим заплатити, — нагадав Фелікс.

— Віддамо йому телефон.

— Телефоном ми повинні оплатити їжу і готель, — занепокоївся Нет. — Саме в такій послідовності.

— Про це подумаємо потім. — Ніка вибігла на дорогу і замахала руками.

Сіра машина раптом зупинилася за п’ятнадцять метрів від них. Друзі підбігли до неї і заскочили в салон.

— На вокзал Валбжих, — сказала Ніка.

Вони мимоволі потяглися до пасків безпеки, але ті були заховані за спинкою сидіння. Фелікс уже хотів був запротестувати, але подивився на Ніку й відмовився від цього. Вони рушили, але за хвилину під капотом щось хруснуло і завищало. Двигун заглух, машина зупинилася.

— Знову, пііп! — вилаявся водій і повернувся до дітей. — На жаль, дітки, далі йдіть пішки.

Друзі вийшли з машини. Ніка подивилася на Фелікса.

— Ані слова! — Вона грізно підняла палець, але її голос тремтів. — Це тільки звичайний збіг обставин.

Вони зупинили ще одне таксі. У тій машині теж не було пасків безпеки, і вона також зламалася за два кілометри. Ніка дедалі більше злилася, Нет чимраз більше хвилювався, а Фелікс був пригнічений. Діти дісталися до найближчої стоянки таксі й сіли в одну з машин. Старий «мерседес» зі старим водієм повз по вулиці з черепашачою швидкістю, але довіз їх майже до вокзалу. За півкілометра до мети двигун почав чхати і таки здох.

— Зламалася, — зітхнув Нет.

Водій надягнув окуляри і схилився над лічильником.

— Не вистачило бензину, — він похитав головою. — Забув заправитися… Ніколи не забував. Послугу не надано, тому не можу взяти з вас гроші.

Вони не протестували. Ніка вийшла з машини і, помітивши, що наближається червона «Застава» з позначкою «Таксі» на даху, рішуче замахала їй. Машина зупинилася біля бордюру і… зникла.

Друзі завмерли, абсолютно збентежені. Вони стояли так кілька секунд, намагаючись упоратися з потрясінням.

— Ми його зникли? — нарешті запитав Нет. — Тобто… він зник, щоб ми не дісталися до вокзалу?

— Ні, — повільно відповів Фелікс. — Це те саме, що і з тим змішувачем.

Підганяючи Ніку, яка була майже непритомна від хвилювання, вони побігли до вокзалу. Коли, захекані, вони з’явилися на пероні, електричка майже закінчила гальмувати. Пролунав виск гальм, і двері з шипінням розсунулися. Вони заскочили всередину і зайняли місця в майже порожньому вагоні. Манфред приземлився на даху в образі невидимої з перону надбудови.

— І знову без квитка, — зітхнув Нет, виглядаючи кондуктора. — Це реально так нервує, як і ті стрибки в просторі.

Раптово їм здалося, що навколо запанувала дивна тиша. Вони роззирнулися, намагаючись знайти її причину.

— Немає струму, — відгукнувся Манфред з телефону Нета.

— Не вірю, — прохрипіла Ніка зі злістю. — Хто це робить? Хто хоче нам перешкодити?

Фелікс зітхнув.

— Не починай тільки викладати одну з тих своїх теорій, — попросила дівчина. — Усе одно це мене не зупинить. Ми можемо поїхати на автобусі.

— Він теж зламається, — Фелікс серйозно подивився на неї. — Ми збираємося зробити щось неймовірне. І якийсь невідомий закон фізики заважає нам. Природа уникає парадоксів. Якщо ми врятуємо маму, це означає… що ми не можемо бути тут. Бо ми тут тільки тому, що вона загинула.

— Може, й так, — Ніка встала, — але я не можу просто так це залишити. Я доїду туди навіть на велосипеді.

— Це вісімдесят кілометрів.

— Я могла поїхати вчора ввечері, — зі злістю кинула вона, визираючи у вікно. — Я могла не спати… Вибачте! — закричала вона залізничнику, який проходив повз вагон. — Скільки триватиме ремонт?

— Точно невідомо, але це щось серйозне, — відповів він. — За годину приїде автобус.

Діти вийшли на перон.

— Думаєте, що який би транспорт ми не обрали, він зламається, так? — запитала Ніка. Фелікс знизав плечима. — Ну і що мені робити? — зойкнула вона, стискаючи від злості кулаки. — Це для мене єдиний шанс на нормальне життя, нормальне дитинство! Розумієте?! У вас є і мама, і тато. Ви не знаєте, як це — проводити всі свята, канікули, вихідні тільки з хворим батьком, а потім на самоті! Я повинна спробувати! ! !

Скло найближчого табло з розкладом потягів розбилось і з дзвоном осипалося на перон.

Ніка сіла на лавку й закрила обличчя руками. Фелікс і Нет вмостились поруч і сумно дивилися в землю. Хмара міні-роботів осіла поруч, набувши форми великої дорожньої сумки.

— Що ще може статися? — запитала Ніка. — Ми зіпсуємо весь транспорт, до якого доберемося?

— Або на нас упаде метеорит, переїде вантажівка, вдарить струмом. Може трапитися що завгодно… Зачекай… А чому просто не зателефонувати туди? Це ж так просто! — Фелікс стукнув себе по лобі. — Зателефонуємо туди, і вони перевірять літак гвинт за гвинтом і знайдуть причину аварії!

Друзі ошелешено дивилися на нього. Ніка простягнула руку, і Нет швидко подав її телефон.

— Манфреде… — Вона подивилася на фальшиву торбу. — Ти можеш відшукати в інтернеті номер телефону аеропорту у Вроцлаві?

— Уже… зачекайте хвилинку… Є! Телефон набирає номер.

Ніка подивилася на екран, приклала телефон до вуха і стала чекати, поки хтось відповість.

— Добрий день, — почала вона. — Я хочу сказати про літак, який сьогодні о сьомій вечора вилітає на екскурсію до замку Ксьонж… Так ось… У мене передч… у мене є інформація, що станеться аварія… Попросіть механіків перевірити літак, подивитися, чи все там гаразд… Так, я впевнена… Ні, це не розіграш! Просто… мені потрібно, щоб ви перевірили той літак… Добре, дуже вам дякую.

— Звучало переконливо, — спробував втішити її Нет.

— Він обіцяв, що все перевірять… Але чи вистачить цього? Може, зателефонувати ще раз?

Нет поплескав її по плечу.

— Краще не треба, бо вони подумають, що дзвонить якась божевільна.

— Тоді, може, зателефонувати в якусь службу контролю за польотами? Або в антитерористичну службу? Манфреде, набери номер поліції у Вроцлаві.

— Слухаюсь.

Телефон почав набирати номер.

— Алло? — сказала Ніка, коли відповів черговий офіцер. — Я телефоную з приводу літака… маленького літака, який повинен летіти на екскурсію до замку Ксьонж. Літак пошкоджений і не повинен злетіти… Так, я дзвонила в аеропорт… Добре, вибачте. — Вона відключилась і з сумом подивилася на хлопців. — Він сказав, що це не їхня робота. Що ще ми можемо зробити?

— На відстані — нічого, — відповів Фелікс.

— Не знаю, де мешкає мама. Не знаю, як з нею зв’язатися.

— Можемо зателефонувати в пожежну та інші служби, але, думаю, це все одно нічого не дасть.

Ніка кивнула і віддала телефон Нетові. Вони встали і повільно пішли з вокзалу. Емоції вщухли, і вони вирішили частину шляху пройти містом. Нет начебто ніс «торбу», на яку перетворився Манфред, за ручки. Торба була легкою — міні-роботи летіли завдяки своїм маленьким двигунам, використовуючи руку Нета, мов якір.

Коли вони проходили повз магазин електроніки, Фелікс раптово зупинився.

— Зачекайте! — Він почав щось шукати в рюкзаку. Витяг із дна цифровий електролічильник. — Це нова модель. У 1997 році він повинен пристойно коштувати.

Він усміхнувся і зайшов в магазин. Коли за дві хвилини вийшов, то тримав у руках триста злотих.

— Можемо заплатити за їжу та готель, — сказав він, ділячи гроші на три частини і вручаючи друзям по сто злотих. — Купи відразу ручку, — нагадав він Нетові.

Нет кивнув, і вся трійця ввійшла в магазин канцтоварів, який був за кілька метрів.

— Подивіться, який контраст, — зрадів Нет, оглядаючи повні полиці. — Хочу купити ручку і на вибір маю тридцять варіантів. Але глобуса Польщі немає.

Він попросив помаранчеву ручку з яскраво-жовтими вставками. Коли він перевіряв, як вона пише, то забувся й відпустив ручки торби. Торба, звісно ж, не впала. Трирічна дівчинка, яка стояла поруч, потягла маму за спідницю й показала сумку, що висіла в повітрі. На щастя, Нет швидко зорієнтувався і схопив ручки. Він підморгнув дівчинці, а та сховалася за маму.

— За кілька років вона стане фанаткою «Секретних матеріалів», — буркнув він, коли вони виходили з магазину.

Друзі добре пообідали в кафе і в кращому гуморі вирушили на зупинку. Цього разу автобус без проблем довіз їх до воріт замку.

* * *

Нет заглибився в розрахунки, а Фелікс повернувся до вивчення планів бази. Вони обмінювалися сторінками, оскільки Нет писав свої розрахунки на звороті. Ніка не могла знайти собі місця. Дівчина намагалася читати, але не могла сконцентруватися.

— Мені потрібно пройтися, — заявила Ніка.

Вона вийшла на вулицю і дійшла до однієї з замкових паркових терас. Ніка трохи погуляла, потім сіла на лавочку. Вона намагалася розслабити м’язи, тому що все в неї боліло від перенапруги. Ніка злилася на себе, що не поїхала до Вроцлава ще вчора. Зараз у неї було погане передчуття. Вона намагалася не думати про маму і про несправедливість, що та прожила так мало. Як би це було, якби мати повернулася? Сльози наповнили її очі, Ніка не могла їх стримати. Була б вона такою ж хороброю, чи вона тому така, що одна? Стала б вона іншою, більш безтурботною, як Аурелія та Клаудія? Чи хотіла б вона бути такою, як вони? Ніка не повинна була б думати про їжу, квартплату і плату за навчання. Могла б купувати солодке, одяг і книжки (а не тільки брати їх у бібліотеці). І, що найважливіше, вона не була б самотня. Удвох їм було б легше перенести хворобу і смерть тата. Шкода, що раніше вона не познайомилася з хлопцями, тому що її життя після знайомства з ними стало кращим. Вони навіть не розуміли, скільки значать для неї.

Ніка згадала запах маминого волосся. Чимдалі ставало складніше згадувати її обличчя, голос, але цей запах завжди був з нею. Чи зможе вона знову уткнутися у її волосся?

* * *

— Візьміть мене, — попросив Манфред, бачачи, як друзі прямують до виходу. — Я стану в пригоді.

— Ти не можеш літати між людьми, як рій бджіл, — сказав Нет.

Манфред моментально перетворився на дорожню сумку з ручками, що стирчали вгору. Він використав тільки третину міні-роботів. Решта знову набула форми комода.

— Ти повинен просто тримати мене за ручки, — сказав Манфред.

— Мене дивує одна річ, — озвався Фелікс. — Водій того «мерса» забув заправитися задовго до того, як ми сіли до нього в авто.

— І що з того? — не зрозумів Нет.

— А те, що кожен наш крок був прорахований заздалегідь.

Нет не прокоментував цього. Хлопці спустилися на замкові тераси й дісталися до тієї, що була розташована біля основи двох зарослих диким виноградом веж. Серед низького, рівно підстриженого живоплоту стояло кілька лавок. На одній з них вони побачили Ніку.

— Вони злетіли, — сказала Ніка, коли хлопці підійшли. Її дихання було важким і швидким. — Якщо не скасували виліт…

Трохи далі сиділа літня жінка в сірому плащі і крихтами хліба годувала голубів. Сонце сховалося за пагорбами, хоча до офіційного заходу залишилося ще трохи часу. Фелікс відвернув рукав і подивився на зап’ястя. Він зітхнув, згадуючи, що годинник залишив у продавця картоплі фрі в Гайд-парку. Хлопці сіли поруч із Нікою.

— Це стандартна процедура, — сказав Фелікс. — Техніки перевіряють, що може зламатися, підтягують гвинти і так далі…

— Якщо тільки не зламається те, що не повинно зламатися, — сказала Ніка. — Не знаю, хто ще був… тобто хто ще з мамою на борту. Мабуть, якийсь західний турист. Екскурсія називалася «Політ на захід сонця».

Вони сиділи мовчки, розглядаючи околиці. Кожен був занурений у свої думки. Старенька перестала годувати голубів і стала читати маленьку книжку. Нет узяв у руки ремінь Манфреда-сумки і перевірив, чи може роз’єднати двох міні-роботів. Йому це вдалося, але довелося докласти чималої сили.

— Агов! — обурився Манфред. — Що ти робиш?

— Сорі! Це від напруги. Котра година?

— Пів на восьму. Літак летить із Вроцлава до Ксьонжа п’ятнадцять хвилин.

— Вони могли щось відвідати по дорозі, — зауважив Фелікс.

— Або не вилетіли через виявлену несправність, — додав Нет.

У цю хвилину в небі пролунав гуркіт двигуна, і над замком пролетів білий літак. Ніка зіскочила з лавки і стала стежити за літаком. Від крил відбивався золотавий промінь сонця. Звук двигуна змінився, і літак виконав розворот, щоб облетіти замок. У контрастному світлі вікна здавалися чорними, і не було видно нікого всередині.

Раптово друзі відчули, як земля затремтіла під ногами. Вони почули глухий гул, що йшов звідусіль. Фелікс і Нет схопилися з лавки й подивилися на замок. У кількох місцях зі стін посипався пил і дрібні уламки.

— Знов осідає! — сказала старенька з роздратуванням. Вона встала, сховала книжку й попрямувала до сходів, що вели нагору.

— Чому осідає? — запитав Нет.

— Німці копали тут тунелі під час війни, — пояснила вона. — І погано їх закріпили.

Ніка не звертала уваги ні на тремтіння землі під ногами, ні на стареньку. З напругою вона вдивлялася в літак у височині. Фелікс і Нет раптово зрозуміли, що не чують звуку двигуна. Літак спускався плавом у бік лісистого пагорба. Пілот намагався врятувати ситуацію, але був занадто низько, щоб обійти височини й шукати аварійну посадку. Ніка простягла руку і спробувала затримати долю, але машина зникла за деревами. Дівчина підбігла до краю тераси і сперлася на кам’яну балюстраду. Вона вчепилася в неї так міцно, що ламала нігті об камінь. Нет схопив її за плечі і спробував відвернути, щоб вона не бачила неминучого. Ніка вирвалась і зі стиснутими губами вдивлялася в небо над верхівками дерев. Яскравий спалах освітив крони, ознаменувавши момент удару. Почувся гуркіт.

— Мамо! ! ! — закричала Ніка, б’ючи кулаками об камінь. — Мамо…

Хлопці безпорадно дивилася на це. Лише за хвилину Нет підійшов і простягнув до неї руки. Дівчина обняла його і заридала.

— Поплач, це… допомагає, — перелякано сказав Нет, гладячи її по волоссю й незграбно намагаючись обійняти.

Бути сильною стало натурою Ніки. Вона зніяковіло відсунулася від Нета, витерла хустинкою обличчя і подивилася на дим. Зціпивши кулаки, Ніка швидким кроком пішла в бік сходів. За мить побігла. Нет побіг за нею. Він схопив її і зупинив.

— Я повинна піти туди, — запротестувала вона, намагаючись вирватися. — Може… може, вона вижила.

Вона шарпнулась, і вони обоє впали на алею, посипану гравієм.

— Пусти! — кричала дівчина. — Я повинна йти!

— Ні! — Нет не відпускав її. — Тобі не треба на це дивитися.

Вона ще раз рвонулась і здалася.

— Ти не могла це змінити, — здушеним голосом промовив Фелікс. — Руками не можна пересунути гори! Ти дійсно нічого не могла зробити! Це було давно визначене.

— Ні! — По обличчю Ніки текли сльози. — Ніщо не визначено. Усе можна змінити. Потрібно тільки достатньо сильно цього захотіти. Я не зробила всього, що могла зробити.

Нет допоміг їй підвестися. Кров капала з її пальців, але вона не звертала на неї уваги. Дивилася на стовп диму, що піднімався з-за пагорба. Нарешті десь далеко стало чутно пожежну сирену. Було зрозуміло, що пожежники їхали тільки для того, щоб погасити вигорілий корпус літака. Ніка потяглася по телефон Нета та набрала номер аеропорту.

— Ви повинні були перевірити цей літак! — закричала вона, коли хтось відповів на її дзвінок. — Повинні були перевірити кожен гвинтик! Зазирнути в кожен куточок! А ви… ви… покидьки! — вона натиснула на кнопку так, що затріщав корпус.

Нет забрав телефон з її рук, перш ніж вона жбурнула його на землю. Небо, що швидко темнішало, раптом освітила яскрава смужка, потім ще одна. Вони підняли голови, без радості дивлячись на чергові яскраві й швидкоплинні метеоритні сліди. Персеїди[30] почали своє вечірнє шоу.

Ніка тільки зараз відчула біль зламаних нігтів. Вона сховала руки під куртку і сіла на лаву. Дим почав розвіюватися. Метеори освітлювали тьмяне небо.

— Можеш загадати бажання, — майже нечутно промовив Нет.

— Для цього не потрібні падаючі зірки, — тихо відповіла Ніка. — У мене немає бажань. Хочу тільки повернутися додому.

Фелікс витяг із рюкзака дистанційне керування й відкрив екран. Вартак показував картинку кільця, що іскрилося.

— Це може здійснитися дуже швидко. — Він сховав пристрій. — Заберімо речі з кімнати.

Швидким кроком вони пішли в готель.

— У мене все ще немає ваших документів, — кинулася за ними адміністраторка, коли вони йшли коридором.

Вони ввійшли в кімнату й увімкнули світло. Нет подивився на Ніку.

— Це потрібно добре промити, — сказав він, піднімаючи її руки.

Він відвів її у ванну й акуратно відмив покалічені пальці. Дівчина дивилася на своє відображення в дзеркалі і терпляче витримала процедуру. Фелікс тим часом приготував кілька пов’язок.

— Ти весь час носиш із собою аптечку? — здивувався Нет.

— Вона потрібна в найнесподіваніші моменти, — відповів Фелікс. Він витер долоні Ніки й наклав пов’язки. — За кілька днів загоїться. А зараз нам потрібно поспішити.

Вони вийшли з ванної та покидали в рюкзаки речі.

— Скільки маємо часу? — Нет почав упаковувати сумку Ніки.

— Кілька хвилин, — повідомив Фелікс, знову дивлячись на екран. Картинка почала сніжити. — Ти впевнений у своїх обчисленнях?

— Так само, як у шістдесятирічній консерві, — сказав Нет, хапаючи Ніку за зап’ястя.

Вона слухняно пішла за ним з кімнати. Адміністраторка дивилася на них із роздратуванням. Фелікс поклав на стійку гроші.

— У нас немає документів, — заявив він. — Тому ми залишимо оплату ще за два дні як компенсацію.

Перш ніж вона змогла щось відповісти, вони вийшли на вулицю і рушили в бік замку. Нет весь час тягнув Ніку за собою.

Головні двері замку були зачинені. Фелікс витягнув універсальний ключ і всунув його в замкову щілину. За кілька секунд дзижчання і клацання механізм піддався. Вони зайшли всередину і лицем до лиця зіткнулися з товстим охоронцем, не менше здивованим їхнім вторгненням. Чоловік тримав у руці великий бутерброд, загорнутий у сальний папір.

— Вони були відімкнені? — пробубонів він невиразно, ковтаючи шматок і дивлячись на двері.

— Біжімо на третій поверх! — крикнув Фелікс і потягнув друзів за собою.

— Чому на третій? — запитав Нет, коли вони вибігли з холу.

— Обманний маневр, — пояснив Фелікс.

Перед сходами він повернув у бічний коридор і прихилився до стіни. Охоронець, сопучи, пробіг повз та почав підніматися сходами. Коли його кроки стихли, діти побігли коридором у напрямку ліфта, в темряві ледь знаходячи дорогу. Нарешті вони знайшли сірі металеві ворота, які були в стіні замкового коридору, немов з іншої казки. Фелікс натиснув на кнопку. Не долинуло жодного звуку.

— Невже його вимикають на ніч? — сказав він і роззирнувся.

За кілька метрів від них у стіні хлопець зауважив невеликі дверцята. Він підійшов і відімкнув їх універсальним ключем. Перемкнув тумблер і знову викликав ліфт. Цього разу знизу долинув скрип, і ліфт почав підніматися. Для впевненості Фелікс замкнув дверцята на ключ.

— Стояти! — крикнув охоронець. Чоловік біг до них, ще тримаючи в руці бутерброд.

Друзі не збиралися виконувати його наказ. Вони заскочили в ліфт і зачинили за собою двері, а Нет натиснув на кнопку нижнього поверху. Охоронець кинувся до дверцят із перемикачами, але ті були замкнені.

— Це тільки мені здається, що… — Нет змовк і невпевнено оглянув кабіну ліфта.

— Не тільки тобі, — зазначив Фелікс. Стіни кабіни були вкриті деревоподібними панелями, хоча вони пам’ятали, що вчора ті були металевими. — Ще одна річ не збігається.

Друзі почули, як охоронець тарабанить кулаками в двері нагорі і кричить, що це єдиний вихід із підземелля.

— От і не єдиний, — буркнув Фелікс. — З бомбосховища завжди є кілька виходів.

— З бомбосховища? — здивувався Нет.

Вони вийшли з ліфта й увімкнули світло, розсудливо залишаючи двері відчиненими, щоб охоронець не зміг скористатися ліфтом.

— Нібито Гітлер хотів використати цей замок як свою штаб-квартиру, — сказав Фелікс. — Наприкінці війни він почав будувати тут систему підземних тунелів і, ймовірно, бомбосховище. Частину приміщень відкрито, але мені здається, що про існування цих тунелів ніхто й не здогадується.

Діти дійшли до стелажа, який маскував ще один ліфт, і тоді з’ясувалося, що там немає ані ручки, ані кнопки. Фелікс потягнувся за край, але механізм не піддався.

— Мені треба трохи подумати, — він потер підборіддя, відступив на крок і оглянув весь стелаж.

Нет доторкнувся до плеча Ніки й тихо запитав:

— Як ти?

— Усе буде добре. — Вона подивилася на нього вдячно. — Просто хочу додому.

— Ще ніхто не знайшов цей прохід, — вирішив Фелікс, — тому буде не досить поворушити якісь книги, як в кіно…

— У нас є час, перш ніж охоронець зайде сюди, — Нет махнув рукою. — Сходи, швидше за все, в іншому місці.

— Не встигнемо вчасно — кільце саме може до нас дістатися, — Фелікс похитав головою, — і ми знову вивалимося десь у випадковому місці.

— А Безформний? — запитав Нет. — Гадаєш, він десь там?

— Безформний? — Фелікс розглядав стелаж з усіх боків. — Він женеться за нами, це точно, але, може, ми його трохи пошкодили минулого разу.

Фелікс озирнувся й подивився на протилежну стіну. Під штукатуркою було помітно обрис маленьких дверцят. Хлопець витяг мультиінструмент і почав дряпати гострим лезом по обрису дверцят, потім підчепив їх. Усередині виявився водяний вентиль. Фелікс посвітив ліхтариком і зауважив, що в глибині ніші є отвір маленької металевої трубки. Він хвилинку покопирсався в рюкзаку і витяг викрутку. Засунув її всередину трубки. Щось клацнуло, і стелаж розсунувся, жалібно заскрипівши завісами та пружинами.

— Я майже впевнений, що він чекатиме нас перед дверима, — простогнав Нет. — Що тоді будемо робити?

Фелікс витяг керування вартака, але перешкоди були занадто сильними, аби хоч щось побачити на екрані. Мовчки вони доїхали до самого низу і підійшли до круглих віконець. На жаль, віконця були матовими, і нічого не було видно. Друзі обережно відчинили двері. Безформного чи примарних солдатів не було, принаймні їх не було видно. Манфред вилетів першим, перевіряючи коридор, і заявив, що все в порядку.

— Але я не знаю, що за рогом, — додав він. — Я не можу задалеко віддаляти від себе міні-роботів, бо втрачаю зв’язок. Сильні перешкоди.

Манфред полетів уперед, перевіряючи купол. Фелікс підняв із землі вартака, і всі побігли в бік тунельного отвору, що блискотів розрядами. Здавалося, ніби в дзеркальному залі сто фотографів постійно роблять знімки зі спалахом.

— Усередині купола нічого підозрілого не видно, — оголосив Манфред. — До речі, активність кільця вполовину вища, ніж минулого разу.

— Наче воно готується до чогось особливого, — буркнув Нет.

Середина купола наповнилася білими й блакитними іскрами кільця. Воно дійсно виглядало грізно. Діти підійшли до граві, що лежав під стіною.

— Щось мені підказує, що він може ще стати в пригоді, — сказав Фелікс, заглядаючи всередину машини.

Нет витяг із кишені торбинку з хробаком. Штучна комаха ледь рухалася.

— Я б його не чіпляв. — Фелікс похитав головою. — Спробуймо завести граві без коду.

— Момент, — сказав Манфред.

Він створив з міні-роботів щось схоже на гнучку трубку і засунув її кінець усередину граві. За секунду з іншого кінця почали вилітати клуби білого пилу. За півхвилини кабіна була очищена від решток використаної захисної піни.

— О, дяка, — усміхнувся Фелікс, після чого повернувся до Нета. — Установи диски, а я спробую завести граві.

Нет кивнув і побіг у бік сходів до центру керування. На бігу він витягнув з кишені аркуш, на якому записав обчислення. Нет вражено зупинився на останній сходинці. Хлопець відкрив рот, щоб закричати, але голос застряг у горлі. Він вражено дивився на блакитну сферу світла, що висіла посеред приміщення й постійно змінювала форму і яскравість. Хлопець не міг зрушити з місця. Страх паралізував усе його тіло. Безформний, здавалося, діяв гіпнотично, кожного разу нагадуючи щось інше, щось ніби знайоме, але його неможливо описати. У ньому були найгірші дитячі спогади і страхи перед майбутнім.

Нет нарешті поворухнувся, заплющив очі й почав відступати. Повільно задкуючи, хлопець спустився до самого низу і тільки там розвернувся й добіг до граві. Він заскочив усередину і впав на переднє сидіння.

— Виставив? — запитав Фелікс.

— Ні, — відповів Нет. Його тон був таким, що Фелікс і Ніка відразу ж подивилися на вікна центру керування. Ті були наповнені блакитним сяйвом. — Бачив його… там… і в ньому було щось… Я не впевнений… Там було щось… щось знайоме…

— Упс… — прошепотів Манфред із заднього сидіння. — Центр керування я й не перевірив.

— Що ти бачив? — запитав Фелікс.

— Треба це осмислити… — Нет провів долонею по обличчю. — Я не впевнений. Краще їдьмо. Він не нападав на мене, але… краще не будемо чекати, доки він передумає.

— Летимо всліпу, — Фелікс стиснув губи й закрив двері.

Він потягнув на себе кермо, і граві піднявся. Сильна вібрація затрусила транспорт і пасажирів.

— Тримайтеся, — сказав Фелікс, намагаючись утримати машину на місці.

— Несправна система захисту, — пролунав жіночий голос бортового комп’ютера. — Немає зв’язку з комплантом водія. Прохання дезактивувати двигун.

Фелікс натиснув на педаль швидкості. Граві нахилив ніс і полетів над землею в бік кільця. Спалахнули іскри, щось загуркотіло, і знов їх поглинула темрява.

²⁹ Едвард Ґерек керував комуністичною Польщею в 1970–1980 роках, тобто це стиль кінця 1970-х; для України як тогочасної частини Радянського Союзу це, відповідно, стиль «пізній Брежнєв» — час певного застою і побутової занедбаності в соціалістичних країнах. (Прим. ред.)

³⁰ Персеїди — метеорний потік, пов’язаний з кометою Свіфта–Таттла. З’являється щорічно в серпні. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Цього разу граві вдарився сильніше, а захисної піни вже не було. Коли машина боком упала на бетонний постамент одного з трансформаторів, друзі попадали з крісел. У кабіні замигав червоний напис, який інформував, що бортовий комп’ютер намагається з’єднатися з центром контролю польотів і викликати допомогу. Двері автоматично піднялися.

Фелікс першим вискочив і роззирнувся. База виглядала майже так само, як усі попередні. Відрізнялося тільки кільце, яке іскрилося зовсім по-іншому, ніж повинне було. Один із силових вузлів на його обмотці був пошкоджений, немов його вдарили чимось твердим. Фелікс перевів погляд на граві, бік якого димів через недавню аварію.

— Схоже, ми пошкодили цей портал, — сказав він.

Ніка із зіпсованою зачіскою вибралася на бетон. Нет вийшов за нею, затискаючи долонею ніс, із якого йшла кров.

— Знаю, що це не привід скаржитися, — шмигнув він, — але огидне відчуття…

Фелікс витягнув із рюкзака пляшку з залишками мінеральної води. Ніка змочила носовичок і приклала Нетові до носа.

— Потрібно спочатку висякатись, а потім затиснути ніс, — сказала вона.

— Якщо не помиляюся, — відгукнувся Манфред, піднімаючись на кілька метрів над землею у вигляді нещільного рою, — а швидше за все, не помиляюся, тому що використовую біт парності[31], ми знов у Варшаві. Але це інша база.

Фелікс подивився на підлогу, вкриту товстим шаром пилу, і зітхнув.

— Не можу зв’язатися з контролем польотів, — сказав бортовий комп’ютер жіночим голосом. — Якщо необхідно, скористайтесь аптечкою, що лежить у задньому сховку.

— Ти тільки зараз це говориш? — Нет опустив голову, перевіряючи, чи перестала бігти кров, і викинув хустку. Він обережно торкнувся носа.

— І як? — запитав Фелікс.

— Краще, та й ми це все одно вилікуємо в старості…

— Доживемо спочатку до тієї старості… Що робив у центрі керування Безформний?

— Чекав на мене, — Нет знизав плечима. — Але дивно, бо він не намагався мене схопити. Тільки… це було якесь дивне відчуття… — хвилину він шукав потрібних слів. — А ви іноді питаєте себе, що було б, якби ми зробили щось інакше, ніж зробили? Наприклад, під’їжджаєте на велосипеді до проїзної частини і зупиняєтеся перед червоним світлом світлофора, перед вами в обидва боки їдуть машини. Ви не думаєте, що було б, якби ви не зупинилися?

— Іноді трапляється, — зізнався Фелікс.

— Це такі думки, яких важко позбутися, — додала Ніка.

— Такі думки виникають, коли стоїш віч-на-віч із Безформним, — мовив Нет. — Вони такі нав’язливі, що займають усю голову. За мить ні про що вже не думаєш.

— Але він не напав на тебе, — нагадала Ніка.

— А може, він саме так нападає? Може, він атакує розум? Він не намагався мене торкнутися.

— Може, він не міг, тому що був поранений, — сказав Фелікс. — Ми ж крізь нього пролетіли.

— Навряд чи можна його таким чином пошкодити. — Нет похитав головою. — Це не якась амеба, що світиться. Він і Є світло.

— Я думаю, що знаю, чому впав літак, — несподівано сказав Фелікс. Ніка подивилася на нього. — Кільце його збило. Штукатурка в замку обсипалася. Це не було осіданням ґрунту. Тоді крізь кільце пройшов Безформний. Сильна гравітаційна хвиля й електромагнітні випромінювання пошкодили літак.

Ніка стиснула кулаки і сказала:

— Я вб’ю його. Вб’ю, як тільки зустріну.

— Це буде непросто, — відповів Нет.

— Може, Безформний — це природне явище, — додав Фелікс. — Тоді це буде так, немов ти хочеш убити бурю або вітер.

Дівчина відвернулась і відійшла на кілька кроків. Вона хвилину дивилася на стіну, потім сказала:

— Ходімо надвір.

Вони надягли рюкзаки і пішли коридором у бік металевих дверей. Засуви були незамкнені, але двері все одно не вийшло відчинити, хоча вони намагалися штовхати їх разом.

— Заварили або підперли чимось із іншого боку, — сказав Фелікс і подивився на Ніку.

— Це не так просто, — відповіла вона, поклавши на двері долоні.

— Подумай про Аурелію, — підказав Нет.

— Не дратуй мене. Спробуй чхнути на замовлення.

— Краще не зараз. — Нет обережно торкнувся носа.

Ніка заплющила очі, витягла руки і стиснула губи. Двері навіть не здригнулися.

— Нічого не вийде, — заявила вона. — У мене немає стимулу застосувати силу.

Фелікс оглянув ворота, звертаючи увагу на завіси.

— Тоді спробуймо підійти до проблеми в класичний спосіб, — сказав він і повернувся до купола.

— Це наш ключ до свободи, — заявив Фелікс за хвилину, несучи товстий гвинт з півметра завдовжки, сталеву трубу, гайку і шайбу.

Хлопець накрутив на гвинт гайку і шайбу. Частину гвинта з різьбленням він вставив усередину труби так, щоб вона впиралася в шайбу. Потім узяв пробійник і великий молоток. Відміряв відстань і почав щосили бити молотком по пробійнику, видовбуючи дірку в бетонній підлозі поблизу стіни. За п’ятнадцять хвилин, спітнілий і захеканий, Фелікс оглянув свою роботу — отвір був глибиною в кілька сантиметрів. Він засунув туди голівку гвинта, що стирчала з труби, протилежний бік труби впер у низ металевих воріт, біля завіс.

— Трохи нестійка конструкція, — сказав він, — але має спрацювати.

Великим ключем він почав крутити гайку. Гайка завдяки шайбі штовхала трубу, яка, у свою чергу, напирала на двері. Після кількох обертів металеві ворота почали тріщати, а після ще кількох — завіса з глухим тріском вивалилася з бетонної стіни. З’явилася досить велика щілина, крізь яку можна було пролізти.

— А непогано, чувак, — сказав збентежений Нет. — Труба і гвинт… Неймовірно!

— Мізки на службі людини, — скромно відповів Фелікс.

Вони протиснулись між краєм воріт і стіною та опинилися в підземному гаражі. Зовнішні ворота були відчинені. На підлозі височіла купа піску.

— Гм, — буркнув Фелікс.

Вони повільно підійшли до щілини. Зовні було тепло. Вони замружили очі й вийшли на пісок.

— О матінко! — Нет схопився за голову. — Кошмарний краєвид!

— Погано виглядає, — погодився Фелікс.

Перед ними здіймалася висока, метрів з п’ятнадцять, піщана дюна, яка затуляла весь горизонт. Фелікс витягнув з піску уламок скла, тьмяний і вкритий сотнею мікроскопічних тріщин. Друзі подивилися на дюну, зітхнули і почали підніматися. Це виявилося досить важко, черевики грузли в піску. Нарешті вони, захекані, дісталися до верхівки й роззирнулися навколо.

— Це дуже погано виглядає, — повторив Фелікс.

Вони побачили Палац культури і знайомі з 2060 року хмарочоси. З’явилося навіть декілька нових, ще вищих будівель, та, на жаль, усі вони були поховані в пісках до десятого поверху. Майже всі вікна були розбиті, крізь бетонні скелети проглядало небо. Нижчі будівлі були завалені по самий дах. Дерева зникли. У полі їхнього зору не було жодної живої душі.

— Трохи перелетіли, — сказав Фелікс.

— Софтово кажучи… — Нет похитав головою.

Одяг почав сильно нагріватися, хоча сонце ще навіть не стояло в зеніті. На око було близько десятої ранку. У страшній спеці було чути тільки тихий шелест піску і завивання вітру в скелетах хмарочосів.

Фелікс оглянув уламок скла, що тримав у руці, і сказав:

— Ми десь через п’ятдесят років після катастрофи. Якщо немає озонової діри, то саме стільки часу потрібно сонцю, щоб довести скло до такого стану. Зараз, напевне, мінімум 2110 рік.

— Коли сяде сонце, Манфред за зірками визначить дату, — Нет покірно сів і почав пересипати пісок між пальцями. — Так зазвичай роблять у кіно, — пояснив він, — коли літак розбивається в пустелі. За три хвилини такого пересипання приходить якась геніальна ідея, або всі помирають перед фінальними титрами.

— Якщо тут є люди, то вдень ​​вони живуть під землею, — сказав Фелікс. — Може, паркінги під хмарочосами вціліли.

— Ці люди говоритимуть якоюсь сумішшю польської, англійської, а може, й китайської, — похмуро сказав Нет. — І скоріше нас з’їдять, ніж вислухають.

— Гороризуєш… — легковажно відповіла Ніка, сідаючи поруч.

— Немає такого слова, — буркнув Нет.

— Уже є. Що будемо робити? Я не хочу знайомитися з мешканцями підземних паркінгів.

— Ми повинні дістатися до іншої бази, тому що ця пошкоджена, і встановити диски, — сказав Фелікс. — Спробуймо підняти граві.

— Якщо використовувати твої порівняння, — похмуро посміхнувся Нет, — то це було б так, якби коваль використовував для роботи калькулятор.

— А ти хочеш пішки йти в Міло? Крізь Мазовецьку пустелю?

— Не сваріться, — попросила Ніка. — Тільки спільними силами ми можемо з цього виплутатися. Повернімося спочатку під землю, інакше зваримося.

— Після заходу повернемося сюди і подивимося, чи ніде не горять вогні, — запропонував Нет, підводячись.

Вони повернулись, щоб почати спуск.

— Дивіться! — вигукнула Ніка. — Звідси це виглядає як пастка мурашиного лева.

Дійсно, всюди було видно великі чи маленькі бархани, але руїни будівлі над базою були на дні піщаної воронки.

— Твоя правда. — Фелікс приклав палець до скроні й подивився на пісок, що повільно сипався через ворота в підземний гараж. — Чому досі не засипало базу?

— Напрямок вітру змінився? — невпевнено запропонував Нет.

Фелікс похитав головою.

— Він сиплеться всередину півгодини, — сказав він. — Раніше кільце якимось чином відштовхувало пісок. Так само як хмари під час бурі над базою в Міло.

— Тоді в нас є кілька хвилин, щоб завести граві, перш ніж нас тут засипле? — злякався Нет.

Вони по піску збігли вниз, провалюючись у нього майже по коліна. Друзі дісталися до зовнішніх воріт і відчинили їх навстіж. Зараз пісок сипався швидше, але він не міг так легко заблокувати ворота. Вони поринули в прохолодну півтемряву й добігли до внутрішньої брами. Діти витягли з кронштейнів сталеві балки, які блокували ворота, і стали штовхати щосили. Виламані завіси затріщали, але верхні витримали.

— Зможеш його відремонтувати? — запитала Ніка, коли вони залізли в граві.

— Мені здається, що він у якомусь розумінні сам ремонтується. — Фелікс натиснув кнопку розблокування запалювання, але кнопка залишилася червоною. — Потрібно буде вмовити його стартувати.

— Я не можу дозволити старт, — відгукнувся бортовий комп’ютер. — Транспорт сильно пошкоджений.

— Але він же може літати? — запитав Фелікс.

— Це було б занадто небезпечно. Чекайте допомогу.

— А суто теоретично?

— Суто теоретично так, але це було б занадто небезпечно.

— Воно сперечається точно як Манфред, — буркнув Нет.

— О, вибачайте! — заперечив Манфред. — Я б уже стартував.

— Чим ще можу допомогти? — запитав комп’ютер.

— Зміни голос на чоловічий, — сказав Нет. — Тоді легше буде з тобою лаятися.

— Прийнято, — відповів бортовий комп’ютер чоловічим голосом.

— Яка твоя головна мета? — запитав Фелікс.

— Забезпечити захист пасажирів. Я дотримуюся трьох законів робототехніки.

— Нагадай, як звучить перший закон робототехніки.

— Робот не може своєю дією або бездіяльністю бути небезпечним для людини, — слухняно процитував комп’ютер.

— Тоді, відмовляючи нам у старті, ти порушуєш цей закон, — сказав Фелікс. — Ми перебуваємо посеред пустелі, в приміщенні, яке засипає пісок. Наш єдиний шанс вижити — вибратися звідси цим транспортом.

Хвилину панувала напружена тиша. Нарешті кнопка блокування старту загорілася зеленим написом: “Ready”.

— Мізки на службі людини? — усміхнувся Нет.

— Але жіночий голос був кращий, — сказав Фелікс.

Він підняв граві й повільно направив його крізь тунель. Зовнішні ворота були майже до половини засипані піском, і машина ледь протиснулася. Під впливом світла скло потемніло, блокуючи доступ спеки всередину. Тихо зашуміла автоматична вентиляція.

Граві піднявся на сто метрів. Звідти було краще видно масштаб руйнувань. Скелети хмарочосів, що виступали з безкрайого моря розпеченого піску, були схожі на занедбане промислове обладнання. Від Вісли не лишилося й сліду.

— Відсутній зв’язок із центром контролю польотів, — поінформував комп’ютер.

 — Немає вже центру контролю, — відповів скорботним голосом Фелікс. — Нічого вже немає.

— Пам’ятай, що вже не працює захист від зіткнень, — зауважив Нет, — тому ми можемо врізатися в гвинтокрил або ще в щось…

— Немає жодних гвинтокрилів, — тихо сказав Фелікс. — Це суцільна пустеля від горизонту до горизонту.

— Але ми можемо зіткнутися з пустельним пеліканом-мутантом-гігантом! — наполягав Нет. — Із чим завгодно.

— Уявіть, який вигляд має зараз Африка… — похитала головою Ніка. — Там, напевне, градусів двісті.

Фелікс витяг із рюкзака GPS і знайшов координати маяка в Міло.

— Комп’ютер, вистав координати пункту призначення. — Хлопець прочитав дані. — Достав нас туди.

— Я не отримую сигналу GPS.

— Тоді лети на азимут. У тебе має бути в пам’яті Лебославово. Маяк за п’ять кілометрів на схід.

— Антигравітаційний генератор пошкоджений. Він може бути перевантажений. Я пропоную вам скористатися сервісом.

— Це, на жаль, неможливо. Лети заданим курсом.

— Прийнято. На жаль, через пошкодження генератора я не можу використати максимальну швидкість. Приблизний час прибуття за три години чотирнадцять хвилин. Ви бажаєте зробити цю поїзду більш приємною?

— Можеш, наприклад, замовкнути.

— Може, хоча б запінгувати для вас флюскаки?

— Що це за флюскаки такі? — запитав Фелікс.

— І що значить «запінгувати»? — додав Нет.

— Зв’язуюся з Вікіпедією… З’єднання неможливе. Спробуйте пізніше ще раз.

— Розслабся, — Фелікс махнув рукою. — І нічого вже не говори. Тільки важливі повідомлення.

Він глянув на екран GPS, але система не працювала, пристрій не міг знайти на небі жодного супутника.

— Десь праворуч має бути Зеґжинське водосховище, — сказав Фелікс.

Усі подивилися праворуч, але дюни там нічим не відрізнялися від тих, які були з лівого боку. З того часу як скелети хмарочосів залишилися позаду, ніщо вже не порушувало одноманітності пустелі. На піску не було ніяких слідів, а на небі — птахів або хмар.

— Дуб Бартек теж пішов у пісок… — зітхнув Нет. — Цікаво, який вигляд мають Татри?

Краєвид за вікном був таким гнітючим і монотонним, що друзі втратили будь-яке бажання спостерігати за навколишнім пейзажем. Ніка задрімала, а хлопці витягли плани бази й повернулися до своїх розрахунків і роздумів.

Шум вентилятора звучав дедалі гучніше. Водночас у кабіні теплішало.

— Комп’ютере, яка зараз температура зовні? — запитав Фелікс.

— Шістдесят сім градусів за Цельсієм.

— Скільки?! — запитали в один голос Фелікс і Нет. Ніка прокинулася, почувши гучні вигуки.

— Шістдесят сім градусів за Цельсієм у тіні, — повторив комп’ютер. — І далі піднімається.

— Тридцять градусів — це вже спека. — Фелікс змінив колір корпусу на білий, щоб він краще відбивав світло. — Наскільки я пам’ятаю, найвища виміряна будь-коли температура становила 58 градусів за Цельсієм.

— Хоча б Балтика була на своєму місці, — зітхнула Ніка. Вона потерла очі й позіхнула.

— Зрештою, не все ж засипало, — сказав Нет. — Але нам потрібно буде висадитись. А як це зробити, коли зовні майже сімдесят градусів?

— Я колись читав про одного чувака з Королівського товариства в Лондоні, — сказав Фелікс. — Він п’ятнадцять хвилин просидів у сухій сауні за температури сто п’ять градусів. Він узяв із собою сиру котлету, яку прямо там посмажив, і кілька яєць та зварив їх. І йому нічого не було.

— Як таке можливо? — запитала Ніка.

— Організм захищає себе. Можна пережити високу температуру, якщо пити багато води. Але й повітря повинне бути сухим, щоб вода могла випаровуватися крізь шкіру.

— У нас є вода? — обережно запитав Нет.

— Два ковтки газованої, — відповів Фелікс. — Комп’ютере, на борту є вода? Щось для пиття?

— Можу порекомендувати шість кафе швидкого обслуговування. — Над панеллю з’явилася голограма реклами.

— Це не підходить, — спокійно сказав Фелікс. — Нам потрібна вода на борту.

— У цій моделі немає бару.

— А вода в механізмах? Може, якісь системи охолодження?

— Є, але вона забруднена.

Раптово екран став червоним, і над консоллю з’явилося зображення тривимірного фрагмента якогось механізму з миготливим жовтим кільцем десь усередині.

— Сталося незворотне погіршення газового підшипника антигравітаційного генератора, — поінформував комп’ютер. — Час до повного знищення від трьох до п’яти хвилин.

— Що це означає? — запитала Ніка.

— Кінець поїздки, — пояснив Фелікс, після чого голосно запитав: — Можна вимкнути якийсь захист і… летіти далі?

— Захист було вимкнуто на ваше прохання перед стартом. Я попереджав, що транспорт пошкоджений.

Фелікс замислився на хвилину і почав знижуватися.

— Що ти робиш?! — закричав Нет. — Летимо, поки можемо.

— Я волію приземлитися, ніж розбитися.

— А де ми зараз?

— Думаю, за годину льоту, десь в околицях Торуня.

— Але це ж тільки половина дороги! — Нет схопився за голову.

Фелікс приземлився на пологому схилі дюни й вимкнув двигун.

— Мусимо відчинити двері, — сказав Фелікс.

— Зовні ж плавильня! — запротестував Нет.

— А тут зараз буде духовка.

Справді, кондиціонер відключився, і температура всередині швидко зростала. До того ж, і вікна втратили функцію затемнення. Фелікс скривився й відчинив двері. Усередину ввірвалося таке гаряче повітря, що вони мимоволі затулилися.

— О Господи! — вигукнув Нет. — Наче величезний фен дме прямо в обличчя.

Манфред вилетів назовні й сформував над ними щось схоже на парасольку, затуляючи їх від сонця. Для нього не було жарко.

— Якнайменше непотрібних рухів, — сказав Фелікс. — За кілька хвилин ми зможемо сховатися в тіні граві. Пісок під ним трохи охолоне.

— А що потім? — запитав Нет.

Фелікс змінив колір корпусу на фіолетовий металік. Після хвилинного міркування він виставив щосекундну зміну кольору з фіолетового на канарково-жовтий.

— Я занадто молодий, щоб померти. — Нет впав у плаксивий стан. — Може… дійдемо до Міло пішки?

— Сто п’ятдесят кілометрів, — сказав Фелікс. — Це три дні швидким кроком. Навіть із тінню Манфреда над головою нам потрібно по двадцять літрів води на кожного. Поки сидимо тут, нам треба втричі менше. І в нас фіолетовий знак, який видно за багато кілометрів.

Фелікс витяг із рюкзака пляшку газованої води із залишками на дні.

— Воду краще зберігати в собі, — сказав він і випив третину. Потім передав пляшку Ніці.

— Я гадаю, що це Безформний переналаштував кільце, щоб ми потрапили сюди, — відгукнулася Ніка, після ковтка передавши пляшку Нетові.

— Навіщо? — запитав він. — Щоб нас знищила пустеля?

— Не знаю, але відчуваю, що в цьому є якийсь сенс…

— А цей твій сенс відчуває, чи переживемо ми це?

— Дізнаємося ще сьогодні…

Тим часом Фелікс, використовуючи тінь мініроботів Манфреда, вискочив на пісок і взявся розбирати щитки в задній частині граві. Після декодування системи заклепок і засувок йому вдалося дістатися до рухової системи. Головний елемент, генератор, нагадував розташований вертикально фрагмент корпусу турбіни гідроелектростанції. Фелікс зціпив зуби і почав витягати зсередини все, що не виглядало як напірні шланги. Біля граві зростала купа балонів, прозорих трубок і маленьких коробок, з яких стирчали проводи.

— Що ти робиш? — запитав Нет, нависаючи над ним.

— Систему відновлення води, — пояснив Фелікс.

Він витягнув черговий елемент і поклав на купу. Нарешті він дістався до шланга, з якого вилилася якась каламутна рідина. Він перелив її в плаский балон, кінець шланга загнув і встромив у маленький отвір. В один з отворів балона вставив прозору трубку, другий кінець застромив у пляшку з-під газованої води. Пляшку вони залишили в тіні, а чорний балон поклали на гарячому піску трохи нижче. Поруч устромили дві пластини, щоб вони відображали сонячне світло на балон.

Тим часом Нет і Ніка теж вийшли на пісок. Він був гарячий, але всередині кабіни було вже нестерпно. Друзі збилися в купу в тіні Манфреда.

За хвилину на стінках пляшки почала з’являтися роса.

— Це дистилятор, — пояснив Фелікс, струснувши пляшку, щоб крапельки опустилися на дно. — Вода випаровується в гарячому балоні, а сюди скапує. І вже чиста.

— Трохи повільний процес… — зауважив Нет. — Але і цієї води нам мало.

— Факт, — погодився Фелікс. — Половина води втрачається. На сьогодні вистачить, а завтра… якщо ми нічого не придумаємо…

— Я можу полетіти в розвідку, — відгукнулася парасолька. — Когось відправити…

— І що, приведеш ПОРів? — похмуро засміявся Нет. — Пустельних рятівників-охоронців?

— Уночі полетиш, — сказав Фелікс. — Зараз нам потрібна тінь.

— Уночі акумулятора вистачить на півгодини польоту.

— А можеш полетіти… частинами?

— У мене залишилося стільки міні-роботів, що можу поділитися максимум на шість частин, щоб кожна була самостійна й ефективна. Можу відправити три, скажімо, патрулі, а решта хай тут працюють дахом. Тільки тоді…

— Тимчасово станеш дурнуватим? — запитав Нет.

— Якщо так виявляється твоя вдячність…

— Заспокойся, я пожартував… Хоч і сам не розумію, як ще можливо в такій ситуації жартувати… Може, тому що вже змирився з думкою, але, знаєте…

Вони замовкли і впали в свого роду неспокійний напівсон. За якийсь час прокинулися, щоб випити пару ковтків теплої й гидотної на смак води з пляшки.

— Це я вас у це втягнула, — відгукнулася несподівано Ніка. — Я хотіла потрапити в 1997 рік.

— Заспокойся, — Фелікс спробував махнути рукою, але це було занадто важко.

— Ми й так би не повернулися, — додав Нет. — Я зробив помилку в розрахунках. Помилився двома схожими знаками на дисках. Для мене часто «б» і «д» виглядають однаково.

— Ми могли прилетіти будь-куди, — продовжив Фелікс. — Не картай себе. Якби не 1997 рік, ми могли б опинитися в ще гіршому місці. А все почалося з того, що я видалив ту есемеску.

— Це я тебе змусив, — зітхнув Нет.

Хвилини тяглися немилосердно повільно, перетікаючи в години. Друзі почувалися так, немов сиділи біля великого багаття, до того ж із підвітряного боку. Лапи граві повільно занурювалися в пісок, аж машина врешті сіла на черево.

— Може, пора тягти сірники? — відгукнувся Нет. — Хто програє, той іде в пустелю й гине. У мене є останній сірник із «Зайвих калорій».

— Суперкоробка з нами до кінця, — сказала Ніка. Вона послабила шнурки й відвернула халяви черевиків.

Розмова не клеїлась. Голоси друзів хрипіли, а губи потріскалися.

— Я зараз випив би навіть компот із пилюки, — заявив Нет.

— Що? — Ніка розплющила одне око.

— Моя тітка робить компот із чорної горобини. На смак він наче пил, розведений у воді. Це та тітка, що каже всім гостям знімати взуття. Ми називаємо її тітка-шкарпетка.

— У мене є дядько, який крісла в машині й диван у залі обклеїв целофаном, щоб вони не забруднювались… — промовив Фелікс. — Але ми втрачаємо багато вологи через розмови…

Нет утомленим поглядом обвів горизонт. Там нічого не було, крім дюн, що шелестіли від гарячого повітря.

— Ти використовуєш у ручці-пері питні чорнила? — запитав він, після чого підняв голову. — Манфреде, пограємо в шахи?

— Я вирішив з тобою не розмовляти, поки я в такому стані.

— Ха-ха… А мій стан тебе не цікавить? Ти принаймні виживеш.

Сонце нарешті доповзло до обрію, і спека трохи спала, а тіні подовжилися.

— Ось і настав чорний день, — несподівано заявив Фелікс.

— Ти говориш про ту шоколадку? — пожвавішав Нет.

— Так.

Фелікс витяг із кишені рюкзака пом’яту торбинку й поклав на долоню. Ніка розгорнула її і сказала, що шоколадка в рідкому стані. Кожен з них випив потроху.

— Ти мав рацію, — сказав Нет, смакуючи свою частину. — Темно-сірий день не був того вартий. А горішки?

— На наступний чорний день.

— Бачу стерв’ятника, — раптово промовила Ніка.

— З’їмо бульйон із стерв’ятника, — буркнув Нет. — Тільки він сам себе повинен варити, тому що в мене немає сил.

— Це галюцинації через зневоднення і спеку, — Фелікс навіть не намагався розплющити очі.

— Це не галюцинація, — відгукнувся Манфред. — Наближається допомога… У будь-якому разі щось наближається.

У тремтливому повітрі картинка об’єкта, що повільно наближався, була сильно викривлена. Чорний силует складався то в гігантського птаха, що повільно махав крилами, то за мить — у вершника на коні. Одне було точно — щось дійсно наближалось, але дуже повільно.

— Це точно галюцинація, — Фелікс розплющив одне око. — Ні, не намагайтеся мені ні на що натякати… Я бачу… летючий вітрильник.

— Я теж, — зауважив Нет.

— І я, — додала Ніка. — Тож це не галюцинація.

— А це? — Фелікс показав на свої штани. На штанині сиділо щось завбільшки з муху і старанно вигризало дірку в тканині.

Друзі ліниво схилилися над потворою. Вона виглядала як завелика мураха з головою у формі грального кубика. Можна було б сказати, що це дивний вид мишомурахи, якби таке створіння взагалі існувало в природі. Воно було з матової маси, схожої на ту, з якої роблять двоколірні цукерки. Якщо взяти коричневий і жовтий кольори й розмішати, то вийдуть виразні смуги. Ніде не було видно очей, і все тіло здавалося якимось кривим. З одного боку було три лапи, з іншого — п’ять. До того ж швидко рухалися дві маленькі лапко-клешні.

— Фата морґана зжре твої штани, — байдуже сказав Нет. — Це ідіотизм. Навіть немає сил боятися…

Млявим рухом руки Фелікс скинув створіння на пісок. Мишомураха впала за межі тіні. Вона повернулася до друзів, зашипіла, показуючи маленькі гострі зубки, і швидко зарилася в пісок.

Чорний силует на небі набував чіткості. З відстані півкілометра він виглядав як дуже старий вітрильник, що висить на зв’язці чорних кульок. Уже було видно, як повільно обертається пропелер.

— Кульковітрилольот, — буркнув Нет. — Перероблений «Дар Помор’я»[32], прикольно. Побалакаємо про це, як прокинемося.

 — Це якийсь вид дирижабля, — визначив Фелікс.

Друзі помітили, що, коли не так спекотно, вони почуваються трохи легше. Вони піднялися, спираючись на корпус граві, й примружилися. Дирижабль сповільнився і став знижуватися. Зараз було точно видно, що корпус нагадує зменшену модель вітрильника «Санта-Марія», на якому Колумб доплив до Америки. На щоглах замість вітрил були прив’язані канати з гігантськими чорними кулями, що нагадували перевернуте виноградне гроно. З боків корпусу стирчали штанги, на яких звисали пластини, що сяяли в променях призахідного сонця темно-синіми скельцями. З двох боків корми, перед великим штурвалом, оберталося два пропелери, які давали транспорту тягу в нерухомому повітрі.

— Ніколи не бачив такого дирижабля, — заявив Фелікс.

Коли корабель став повільно приземлятися, кулі, здавалося, затуляли півнеба.

У борту на носі відкрився люк, і щось із нього випало. За п’ятдесят метрів від граві в землю вдарився якір, за хвилину такий самий якір випав з люка на кормі. Канати натяглися, якорі залишали борозни на піску. Дирижабль злегка нахилився, а кулі затріпотіли. Нарешті транспорт зупинився на певній відстані від граві, за двадцять метрів над землею. Через мить сила інерції розвернула його, демонструючи чудово прикрашену корму з написом польською мовою «Симфонія морів».

Друзі задерли голови, намагаючись розгледіти хоч якийсь рух на борту. З-під великої балюстради, що вінчала борт, висунулася голова в капелюсі й великих темних окулярах. Фелікс, Нет і Ніка дивилися вгору, не знаючи, помахати чи краще втекти. Нарешті голова сховалась, і замість неї через борт випала мотузкова драбина. Вона розгорнулася в польоті і впала, піднімаючи фонтан піску.

Діти хвилину дивилися на драбину, не рухаючись із місця.

— Я б ризикнув, — відгукнувся Нет.

— А я не бачу альтернативи, — зазначив Фелікс і поліз по рюкзак.

Він підняв його і відскочив. На місці, де лежав рюкзак, крутилося кілька жовто-коричневих мишомурах.

— Ні! — Він розвернув рюкзак. У ньому було повно маленьких дірочок. Крізь одну з них випала викрутка. — Ні, — повторив він.

Нет схопив свій рюкзак, теж прогризений у кількох місцях. Сумка Ніки, проте, залишилася неушкодженою, хоча мала багато потертостей природного походження. Тоді з-під піску почали вилазити біло-блакитні мишомурахи. Обидві групи відскочили одні від одних, підозріло засичали й почали розмахувати клешнями. Біло-блакитні втекли і стали вигризати діри в корпусі граві, а жовто-коричневі з настанням темряви ставали все сміливішими, маючи намір закінчити споживання рюкзаків. Однак вони дісталися до кордону тіні і зупинилися.

— Ви йдете чи ні?! — пролунало зверху. — Сонце заходить, час закінчується.

Діти подивилися вгору. Голос належав власникові голови в капелюсі та окулярах. Вони підійшли до драбини.

— Я перевірю, — непомітно сказав Фелікс і почав підніматися. Нет і Ніка чекали внизу. Тим часом температура стала цілком прийнятною.

— Залазьте, немає часу! — прокричав господар дирижабля. — Зараз стане темно.

— І що, як буде темно? — буркнув під ніс Нет. — Ми не з лякливих.

Тінь дісталася до їхніх ніг. Фелікс зупинився на половині драбини й кинув погляд на граві.

— Знаєте, — повільно сказав він, — краще піднімайтеся відразу.

— А як же розвідка? — запитав Нет. — Краще нехай викрадуть тільки тебе…

— Я кажу серйозно, — Фелікс кивнув у бік граві.

Вони озирнулися в той момент, коли миготливий транспорт перекинувся на бік. Мишомурахи розбіглись, а з піску вилізло щось… Нет і Ніка скрикнули й кинулися до драбини. Вони піднімалися одночасно з двох боків, наступаючи одне одному на ноги. Друзі випередили б Фелікса, якби він сам не прискорився.

Чоловік у капелюсі та окулярах допоміг їм перебратися через поруччя. Захекані, вони повалилися на палубу. Після такого важкого дня навіть короткий підйом виявився виснажливим. За хвилину вони сіли і побачили спину у важкому шкіряному плащі й капелюх, що стирчав над коміром.

— Дякуємо, — першим подав голос Нет. — Ми вже подумали, що й копита тут відкинемо.

— Ми вам дуже вдячні, — швидко додала Ніка. — Якби не ви… Мене звуть Ніка, а це Фелікс і Нет.

Чоловік не відповів. Швидкими рухами він почав втягувати драбину.

— Хто ви? Як до вас звертатися? — запитала Ніка.

— Мене кличуть Мандрівником, — відповів він, не припиняючи роботи. — Не дуже оригінально, правда?

— Мандрівник — це звучить романтично, — запевнила його Ніка.

— Займіться краще якорями. Підніміть їх.

Друзі стали на ноги й роззирнулися навколо. Тут було безліч канатів, котушок, блоків. Попереду головна палуба закінчувалася надбудовою з маленькими дверцятами та сходами, що вели до носової частини. Ззаду була надбудова, перекрита похилим дахом із ліхтарями, що поки не світилися. Туди вели круті сходи. Для необізнаної людини неможливо було відшукати серед усіх цих механізмів якірні канати.

Манфред утворив хмару і полетів. Якби рій міні-роботів міг щось висловити, то це було б занепокоєння. Мандрівник раптом припинив витягати драбину, тому що відчув несподіваний опір.

— Тягніть канати! — закричав він, борючись із раптовою перешкодою.

Друзі підскочили до поруччя й подивилися вниз. Пустеля тонула в мороці. Тільки західні схили дюн, а точніше, їхні верхівки палахкотіли помаранчевим. Велика частина сонячного диска вже сховалася за обрій. Граві зжерли сотні мишомурах, а мотузяною драбиною піднімалося щось, що виглядало як творіння хворої фантазії божевільного творця іграшок для психопатів.

— Воно перевернуло граві, — зауважила Ніка. — Я подумала, що це галюцинація.

Вони з жахом дивились, як чудовисько спритно долає щаблі.

— Що це?! — вигукнув Нет.

— Біомех, — закричав чоловік, воюючи з драбиною. — Тягніть канати, кажу я вам!

Потвора нагадувала тигра, але тільки на перший погляд. Чорно-помаранчеві смуги нерівномірно вкривали її худий тулуб, подібний до гнучкої труби або палиці завтовшки сантиметрів п’ятнадцять. Попереду була незграбна голова з роззявленою пащею, заповненою кількома рядами кривих іклів. П’ять чіпких лап легко долали щаблі. Фелікс витяг із кишені складаний ніж і почав пиляти канат, що тримав першу сходинку. Він його перерізав, коли «тигр» подолав половину драбини. З іншим канатом пішло швидше, і нарешті чудовисько впало на пісок. Мандрівник, тупаючи важкими черевиками, побіг на місток у задній частині палуби під надбудовою і натиснув на кілька кнопок на панелі керування біля штурвала. Угорі щось загуло. Друзі підняли голови й побачили, як зажевріли червоні спіралі під отворами куль. Коли нагрівачі побіліли, кулі надулись і сильніше натягли канати. Палуба затремтіла. Якорі вискочили з піску, проте ними дерлася вгору сотня різнобарвних мишомурах.

— Що тут відбувається? — запитав Нет. — Нас атакують якісь низькопробні жахачки з коміксів. Де ми?!

— Ми не знаємо, як витягнути якорі! — закричав Фелікс.

— Уже запізно, — відповів Мандрівник, прикладаючи до губ маленький свисток.

Він дмухнув у нього, але діти не почули жодного звуку. З-під палуби крізь квадратний люк стали вибігати павуки, що світилися зеленим. Ніка заверещала і сховалася за Нета, який і сам перелякався не на жарт. Павуки побігли в бік якірних канатів. Фелікс перехилився через борт, спостерігаючи за павуками, які вертикально рухалися кораблем. Вони бігли в бік канатів назустріч мишомурахам. Справжня битва розгорілася на канатах під кораблем. Звідти лунали писк і тріск, верескливі клубки падали, розмахуючи відростками.

Коли всі мишомурахи впали, павуки повернулися на палубу і слухняно відправилися до квадратного люка. Друзі зі змішаними почуттями дивилися на дивних створінь, що марширували біля їхніх ніг. Ніка була бліда як крейда і стискала рукав Нета. Хлопці виглядали не краще.

Мандрівник підняв якорі. Нарешті він зняв капелюх і великі окуляри. Це був худий чоловік років сорока з сумним поглядом. Він пригладив жирне волосся, подивився на дітей і зітхнув.

— Дякуємо, — повторив Фелікс.

— Ваш біомех знайшов мене і привів сюди, — сказав Мандрівник. — Я занадто добрий. Колись це мене і згубить… Ви цілий день провели в пустелі?

— Ми зробили дистилятор, — пояснив Фелікс. — Правду кажучи, ми боялися найгіршого…

Сонце зайшло, і пустеля внизу зникла в темряві. Небо стало фіолетовим, а за мить чорним. Друзі з недовірою проводжали поглядом роздертий на шматки граві, біля якого вони сиділи кілька хвилин тому.

Мандрівник підійшов до панелі керування й увімкнув ліхтарі на палубі. Вони загорілися слабким жовтуватим світлом.

— І правильно боялися, — він кивнув головою і вказав на щось схоже на диван, складений із канатних бухт. Потім простягнув їм глиняний глечик із водою. — Якби я запізнився хвилин на п’ятнадцять, то застав би тільки ваші кісточки.

Діти сіли на імпровізований диван і стали пити воду, передаючи глечик одне одному.

— Що то було? — запитав Фелікс. — Унизу.

— Біомехи, — пояснив Мандрівник таким тоном, наче це було й так очевидно. — Там колись було місто.

— Торунь, — кивнув головою Фелікс. — Там був Торунь.

— Біомеханоїди все з’їли й закопали в пісок, — сказав Нет. — А ми розбудили їх…

— І так усюди? — запитала Ніка.

— Ти щодо пустелі? — спитав Мандрівник. — Ні, є ще великі скупчення скель. Найближчі ліси й зелені луки залишилися на півночі Британії та в Ісландії. Ближче до полюсів — кращі умови для життя. Валійські оливкові гаї…

— Плантації ґренландських троянд? — буркнув Нет.

— Я ніколи не був у Ґренландії, — відповів Мандрівник. — Курсую над’європейськими шляхами, а також до Австралії та Нової Зеландії.

— А що, власне, сталося? — запитав Фелікс. — Чому тут… пустеля?

Мандрівник окинув їх поглядом із підозрою.

— Ви розбилися серед пустелі в транспорті, якого не бачили вже з десяток років. Ваш багаж має такий вигляд, немов ви збиралися в поспіху. Звідки ви тут з’явилися?

Друзі перезирнулися.

— Це довга й заплутана історія, — сказав Фелікс.

— Із задоволенням її розповімо при вечері, — швидко додав Нет.

Мандрівник усміхнувся.

— Ковдри знайдете за отими дверима, — сказав він і вирушив на корму, де, певно, розміщувався камбуз.

— Ковдри? — тихо запитав Нет.

— Уночі в пустелі дуже холодно, — пояснив Фелікс.

За низькими дверима вони знайшли маленьку комору. Узяли три ковдри й кинули їх на диван із канатів. Діти підійшли до краю палуби і сперлися на борт. У світлі зірок і повного місяця вони розглядали дюни, що лежали за півкілометра під кораблем. Їм здавалося, що внизу щось рухається, хоча це міг бути й міраж.

Ніка зітхнула і хотіла щось сказати, але Фелікс її випередив:

— Це не твоя провина. Ми всі ухвалили це рішення, і більше не повертаймося до цієї теми. — Він подивився на компас, що кріпився на лямці рюкзака. — Курс трохи інший. Ми пролетимо за п’ятдесят кілометрів правіше від маяка.

— Спробуймо вмовити чувака повернути, — запропонував Нет.

— Ми не подумали про те, що берегова лінія може бути абсолютно інакшою, — промовила Ніка. — Якщо маяка немає, то пагорб над куполом бази можемо ніколи не знайти… Розповімо йому все? — Вона подивилася на Фелікса.

— Ми не повинні нічого приховувати, — кивнув він.

З відчинених дверей камбуза до них долітав апетитний запах. Вони його не ідентифікували, але з упевненістю могли сказати, що це щось дуже смачне. Вони повернулися на диван і з нетерпінням стали чекати вечерю. Нет використав цей час, щоб поміняти Ніці пов’язки на пальцях. Манфред підлетів ближче і набув форми піраміди.

— О, забув! — вигукнув Нет. — Дякую тобі за те, що привів допомогу.

— Дрібниці, — відповів Манфред. — Але це мило, що ти згадав.

Мандрівник повернувся на палубу. Він ніс мідний казанок на трьох ніжках з ложкою всередині, яка, швидше за все, була одна на всіх. Але вони не скаржилися.

— Я вже поїв, — сказав чоловік, ставлячи перед ними казанок.

Діти обережно заглянули всередину. Їжа виглядала як рідкий гуляш. Нет перший схопив ложку, набрав вариво, подув на нього і засунув у рот.

— Начебто гуляш… — сказав він, кивнув головою і ковтнув. — З чого він?

— Не треба вам того знати, — усміхнувся Мандрівник. Він сів навпроти дітей.

Нет передав ложку Ніці.

Чоловік спостерігав за ними з ввічливим очікуванням. За кілька порцій вони почали навперебій розповідати свою історію, почавши з того, як побачили в коридорі школи привид солдата, а закінчили аварією граві. Мандрівник похитав головою і надовго задумався над почутим.

— А чому б і ні, — сказав він нарешті й почухав за вухом. — Це така неймовірна історія, яку важко придумати. У цьому шаленому світі вона звучить цілком нормально. До того ж, навіщо вам брехати… гм… Якщо це правда, то ви хочете знати, що тут сталося? Ви залишили зелені ліси, а застали пустелю.

Друзі відставили порожній казанок і з очікуванням втупились у Мандрівника. Чоловік витяг люльку, набив її тютюном і закурив. Ліхтарі потьмяніли і давали рівно стільки світла, щоб не наражатися на те, що лежало на палубі. Спіралі, які підігрівали повітря в кулях, ледь червоніли. Було чутно тихий шелест куль, тертя канатів і поскрипування дерев’яних конструкцій корабля.

— Ви були у 2060 році, тоді мені легше буде все пояснити, — почав Мандрівник, видихаючи хмарку диму. — Тоді ми більш-менш навчилися керувати погодою. Використовували величезну кількість енергії, пересували цілі масиви повітря з континенту на континент. Спочатку йшлося про протистояння страшним катаклізмам, що дедалі частіше дошкуляли багатим регіонам світу. Потім з’явилося безліч різних ідей, які, на жаль, були втілені в життя. Люди думали: «Чому в Індії йде дощ кілька місяців поспіль, якщо в Африці люди помирають від спраги?» Тому тягли дощові хмари на тисячі кілометрів. Можливості здавалися безмежними, а галас учених про рівновагу викликав сміх, а часом і ворожість. І, як зазвичай буває в таких ситуаціях, кожен хотів щось урвати для себе. Фермери вимагали теплого літа, м’якої зими й регулярних опадів, а оскільки неприємно мокнути, дощу дозволили йти лише ночами і в певний час. Тільки не дійшли згоди про кількість опадів. Ті, хто вирощував тюльпани, влаштовували демонстрації проти бджолярів, а власники полів троянд — проти тих, хто вирощував оливки. Люди з міст хотіли гарну погоду на два тижні відпусток. На канікулах навіть думати було нічого про вітер або хмари. Погодна політика змінювалася з кожним новим урядом. Країни торгували між собою холодними і теплими масами повітря, дощовими хмарами. Торнадо змінилося ніжним вітерцем, а град і грози проходили тільки в морі, де не було кораблів. А ще було кілька локальних погодних битв, у яких сторони насилали одна на одну різні катаклізми. Була навіть одна терористична атака з використанням урагану.

— І так тривало кількадесят років, аж доки не виявилося, що все вийшло з-під контролю. Потрібно було використовувати щораз більше енергії, щоб утримати погоду. Нарешті безпека кліматичних систем не витримала і почалося пекло. Зливи й повені нищили врожаї. Після них наставало багатомісячне спекотне й сухе літо, а тоді — неймовірно морозні зими. Катаклізми безпрецедентної сили знищували цілі міста. Ми порушили перебіг змін погоди на нашій планеті, тому що цінували тільки вигоду. Виявилося, що град і торнадо необхідні, а також необхідні повені й посуха. Це був природний плин життя, у який ми втрутилися без достатніх знань і відповідальності. І без міри. Те, що ви бачите навколо, — це результат жаги комфорту і жадібності людей.

— І це ще не все. Природа за якийсь час сама б повернулася до рівноваги, якби їй знову не завадили. Творці нанороботів роками стежили, щоб їхні мікроскопічні створіння не вирвалися з-під контролю. Нанороботи робили багато корисного і були дійсно безцінними. Потім вони стали об’єднуватися в більші механізми, такі як штучні рослини, які ви бачили. Поки мехарослини випорожнювали сміттєві кошики, у нас був над ними контроль. Потім комусь спало на думку висадити їх на звалищах. Необхідно було дотримуватися особливих застережних заходів, але, як буває в таких випадках, за кілька років ми вирішили, що немає небезпеки. Люди стали садовити штучні рослини навіть на власних городах. Через катастрофічну зміну погоди, викликану перевантаженням кліматичних систем, у світі почався голод. Тоді водночас ми припустились двох найбільших помилок в історії людства: створили біомеханоїдів, що переробляли органічні відходи на їжу для людей, і дозволили їм самостійно розмножуватися. Швидко з’явилися мутанти, а оскільки вони могли харчуватися органічною матерією, вони почали змагатися зі справжніми рослинами й тваринами. Це тривало кілька років, ослаблені погодними аномаліями та людиною ліси були повністю знищені і зжерті. Біомеханоїди остаточно перетворили землю на пустелю і почали полювати на людей. Почалася війна, але битву з біомехами звичайними засобами не виграти. Ми самі створили їх занадто міцними. Стрілянина по них із вогнепальної зброї марна, бо біомехи поєднують у собі риси рослин і тварин. Відірвані частини можуть жити самостійно, вони ростуть і стають повноцінними біомехами. Ми створили новий вид життя, але цей новий вид збунтувався проти творців і пішов на нас війною. Війною, яку ми програли.

— Це ж ТМК! — видихнув Нет. — Теоретично Можлива Катастрофа на планетарному рівні!

— Маєш рацію. Сталося саме те, що передбачали незалежні вчені. Ми ставилися до природи жорстоко і безжально, ​​забули, що самі є її частиною. Усі знали про загрозу, але проігнорували її, щоб не відмовлятися від комфортного життя.

— Це як із вирубкою дерев, які комусь заважають, — додав Фелікс.

Мандрівник кивнув.

— І врешті наші створіння закінчили роботу зі знищення, — сказав він і зосередився на курінні люльки.

Друзі затремтіли і від враження, і від холоду. Вони замоталися в ковдри.

— Ті маленькі створіння хотіли зжерти наші рюкзаки і граві, — сказав Фелікс.

— Це ще нічого, — посміхнувся Мандрівник. — Той, якого ми скинули з драбини, хотів зжерти вас.

— А чому він не зробив цього раніше? — запитав Фелікс.

— На ваше щастя, цей вид не витримує спеки. Але, на жаль, проблема з біомехами полягає в тому, що вони дуже швидко еволюціонують. Деякі з них уже можуть стріляти по кораблю стрілами-спорами. Зараз вони поки нерозумні, але це теж питання часу. Найбільше я боюся того, що вони навчаться літати.

— А ті створіння, які світилися зеленим? — запитав Нет, показуючи на люки в палубі.

— Якби не мої крихітки, мене давно б уже не було, — усміхнувся Мандрівник. — Це дресировані тарантули. — Ніка здригнулась і присунулася ближче до хлопців. — Генетично модифіковані, тому світяться в темряві. Дуже корисні в боротьбі з біомехами.

— А не можна знищити цих біомехів? — запитав Нет.

— Ми занадто слабкі для чергової війни. І є побоювання, що конфронтація з людьми прискорить їхню еволюцію. До того ж… самі дивіться. — Він підвівся й підійшов до поруччя. Увімкнув сильний прожектор і спрямував його промінь униз. Діти стали поруч і заціпеніли.

Далеко внизу піском рухалися сотні різнокольорових істот, які нагадували кошмарні сни творця психоделічних анімаційних фільмів.

— Їх незліченні зграї, — сумно сказав Мандрівник. — Вони відчувають, що наближається корабель, і виповзають із піску в надії до нас дотягтися. Світло провокує їх.

Прожектор згас. Обличчя друзів і Мандрівника блищали у світлі ліхтариків. Знизу долинали нервовий шелест і тупіт.

— Але міста ж є? Люди?.. — запитала Ніка. Вона відчувала, що повільно занурюється в дрімоту.

— Люди є, — відповів Мандрівник. — Ті, хто вижив у війні з мутантами. А ось міста… ви бачили Варшаву. Такий самий вигляд мають усі старі міста. Через спеку люди живуть тільки поблизу полюсів, у нових містах. Від біомехів нас захищає бар’єр із води. Поки що їм не спало на думку навчитися плавати.

— А ви? Що ви тут робите?

— Як і багато інших, подорожую між містами на півночі і на півдні, перевожу товари і дбаю про мову. Щороку хтось із нас не дістається до мети… Ми віримо, що колись повернемо свою Землю. Щастя хоч те — якщо можна в цій ситуації так сказати, — що ми зберегли контроль над нанороботами. Якби вони вирішили збунтуватись, у нас не було б шансів.

Ніка непомітно позіхнула, прикриваючи рот. Однак Мандрівник помітив.

— У вас був важкий день, — сказав він, підводячись. — Поспіть. Можете залишитися на палубі або спати зі мною, в моїй каюті. Тут холодно, а я… хроплю. Здається.

— Дякуємо, ми, мабуть, залишимося на палубі, — усміхнулася Ніка.

Мандрівник засміявся і пішов на корму. З конденсатора на сонячних батареях долинало капання води.

— Ми можемо це змінити, — буркнув Фелікс. — Залежить тільки від сили бажання…

* * *

Розбудив їх гарячий подих нового дня. Коли Нет і Ніка вилізли з-під ковдр, вони побачили, що сонце зійшло вже годину тому, а палуба ще в тіні сонячних батарей, повернутих усією поверхнею до світла.

Фелікс устав раніше. Він сидів під головною щоглою і зашивав рюкзак.

— Як справжній жебрак… — поскаржився Нет, оглядаючи рюкзак при денному світлі. — Зашив би і мій?

— Ненавиджу шити, — тільки й відповів Фелікс. — Але можу позичити тобі голку й нитки.

— Загалом він не виглядає так уже погано, — буркнув Нет і сів поруч. — Думаєш, база в Міло ще існує?

— Побачимо. Поки ви спали, я поговорив з Мандрівником. Він сказав, що вітер зносить нас у бік маяка. Оцінимо ситуацію на місці… і вирішимо, що робити далі.

— А що, в нас є інший вихід? — запитав Нет.

— Можемо полетіти до будь-якого міста на півночі, — сказав Фелікс.

— Жити в чужому світі… — сумно промовила Ніка і похитала головою. — Не хочу.

— Рішення покинути цей корабель може нам дорого коштувати, — додав Фелікс, — але я теж не хочу тут залишатися.

— А якщо кільце не працює? — запитав Нет. — Взагалі-то навіть дивно, що працювали інші кільця. Вони ж не повинні були працювати без «Кришталевого серця».

— Можливо, якби вони не функціонували, — вирішив Фелікс, — то трапилося б щось іще більш дивне.

— Тому природа вибрала менше зло, тобто нашу подорож?

Фелікс не відповів, бо в дверях камбуза з’явився Мандрівник з мискою сиру та буханцем хліба. На ньому знову був капелюх і темні окуляри. Він сів біля дітей, які накинулися на сніданок.

— Люблю сир, — зрадів Нет. — Я вже й забув, який він на смак.

— Це не сир, — люб’язно пояснив Мандрівник.

Не перестав жувати і підозріло понюхав уміст миски. Він знизав плечима і продовжив сніданок.

— Судячи з назви корабля, ви любите стару літературу, — відгукнулася Ніка.

— Я люблю читати, — зізнався Мандрівник. — На жаль, більшість книжок зжерли.

Фелікс повагався, після чого витяг із рюкзака і подав чоловікові пом’яті номери «Нової фантастики» і “Science Fiction”.

— Тут, крім усього, можна прочитати, як у минулому уявляли собі майбутнє, яке зараз є минулим, — сказав він трохи зніяковіло.

Мандрівник прийняв подарунок, явно дуже зрадівши.

— Дякую. Я повільно читаю, тому вистачить до кінця подорожі. Якесь різноманіття. Мої очі втомлюються весь час витріщатися в розпалений пісок.

— У вас заслабкі окуляри, — зауважив Фелікс.

— Я не про те. Одноманітний краєвид і самотність призводять до того, що людина стає дивною і бачить галюцинації. Зараз, наприклад, я дивлюся на вас, і мені здається, що ви сині.

Друзі занепокоєно перезирнулись.

— Як… сині? — запитав Фелікс.

Мандрівник махнув рукою.

— Не звертайте уваги, — сказав він. — Це дивні речі й галюцинації.

Хвилину вони сиділи мовчки.

— Що ви перевозите, можна запитати? — відгукнулася Ніка.

— Можна. Під палубою є листи, документи, торговельні угоди. Так само є нові види злаків. Щоразу я беру також аудіословники, які слухають люди на іншій півкулі. Щоб мови не віддалились.

— А це надійний корабель для таких подорожей? — Фелікс постукав по дошках палуби. — Я маю на увазі, що він важить тонн десять…

Чоловік усміхнувся.

— Це взагалі-то не дерево, Воно виглядає мов дерево, але міцніше і в кілька разів легше. Це продукт біомехів з часів, коли вони вірно нам служили. Спочатку «Симфонія морів» курсувала по Балтиці… А щодо вашого прохання, ми будемо на місці ще до вечора.

* * *

Східний вітер смикав кулі та сонячні батареї на штангах. Він майже обпікав шкіру. Фелікс уже годину сидів на носі і в бінокль виглядав маяк Міло. Нет і Ніка спиралися на поруччя на головній палубі.

— Я вже не вірю, що ми колись ходили в школу, — прошепотіла Ніка. — Це було дуже давно.

— Майже сто років тому… — зазначив Нет.

— Дерево! — нарешті закричав Фелікс і побіг на головну палубу до друзів. — Там ліворуч. Чітко видно дерево. І маяк. Нашого дому, швидше за все, немає…

— Дерево? — здивувався Нет.

— Це дивне місце, — сказав Мандрівник. — Його всі обминають. Може, це чутки, може, ні, але нібито над маяком уночі видно блакитне сяйво.

Друзі схвильовано дивилися на нього. Фелікс відвернувся і поглянув в бінокль.

— Бачу купол, — сказав він. — Він стирчить із піску… Хвилинку! — Він підправив чіткість і якийсь час вдивлявся в далечінь. — Об нього розбиваються хвилі… Далі море!

Нет забрав у нього бінокль, щоб самому переконатися. За хвилину він опустив його.

— Він провалився в землю… — прошепотів він.

— Не провалився. — Фелікс похитав головою. — Це рівень моря піднявся. Льодовики розтанули.

— Тоді кільце і все обладнання під водою, — Нет сперся на поруччя та опустив голову. — Напевно, все заіржавіло, як і в Стефані над Віслою.

— Морська вода знищує метал ще швидше, — похмуро сказав Фелікс.

— Ми можемо спробувати пошукати базу в Ксьонжі, — невпевнено запропонував Нет. — Ляжемо на зворотний курс.

Фелікс похитав головою.

— Як під піском ми знайдемо вхід у коридори, вирубані в скелі? — запитав він. — Швидше за все, там уже немає замку, ми не впізнаємо це місце. Без GPS можемо помилитися на сто кілометрів.

Маяк наближався. Друзі побачили, що він стояв майже на пляжі, поза досяжністю хвиль. Купол з одного боку стирчав з морського дна, а з іншого боку його до половини вкривав пісок. Розлоге дерево погойдувало гілками на вітрі і було значно вищим за маяк. Діаметр крони дорівнював бетонному куполу бази. Дерево в цьому світі здавалося майже нереальним. Дюни якимось дивом обминали це місце, немов хтось великим бульдозером заради забави розрівняв пісок.

Сонце рухалося до горизонту, а вітер і не збирався вщухати. Дедалі менше лишалося часу на рішення, бо «Симфонія морів» не могла причалити.

— Мені здається, ми повинні спробувати, — відгукнулася Ніка.

— Це тобі підказує передчуття чи логіка? — запитав Нет. — Не ображайся, але цього разу я б віддав перевагу твоєму передчуттю, а не логіці — з нашим обсягом інформації…

Ніка й не думала ображатися. Вона розглядала бетонний купол, який вже було видно і без бінокля. Потім повернулася до Нета і посміхнулася.

— Гадаю, що це передчуття…

— Там діють інші закони… — сказав Фелікс. — Кільце дивним чином захищає це місце. Штормові хмари огинають пагорб, а у Варшаві пісок не засипав вхід. Тут стоїть неушкоджений маяк, хоча він зроблений із цегли, а не з бетону. І всередині може бути все в порядку. Зрештою, варшавське кільце працювало, доки ми в нього не врізалися.

— Звичайно, є й інші бази, — додала Ніка. — Тільки ми не знаємо, де саме. Що думаєш? — вона подивилася на Нета.

— Якщо ми тут залишимося, наші батьки подумають, що ми загинули, — відповів він. — Я хочу додому.

— Дякуємо вам за все. — Фелікс повернувся до Мандрівника. — Це, схоже, наш єдиний шанс повернутися.

— Якщо ми можемо вам якось віддячити… — почала Ніка, але Мандрівник заперечливо підняв руку.

— Принаймні я міг з вами поговорити, — сказав він. — Рейс триває два і більше місяців, особливо за несприятливих вітрів. Тоді я навіть забуваю, як це — розмовляти.

Друзі поскладали речі, а Мандрівник пішов на камбуз і приніс три пакети з провіантом і водою.

— Ви абсолютно впевнені, що не хочете вирушити в Північні області? — запитав він, віддаючи їм пакети. — Там є міста, подібні до тих, які ви пам’ятаєте.

— Ми повинні знайти дорогу додому, — відповів Фелікс. — Це не наш світ.

— Я поважаю ваше рішення, — зітхнув Мандрівник. — Після того як я вас висаджу, не зможу вам допомогти.

Він вийшов на місток, спустив якір і повернувся до борту, щоб приготувати нову драбину. Знизу пролунав звук двох ударів об пісок, палуба злегка нахилилась, а конструкція корабля затріщала. Друзі ще раз подякували і швидко спустилися. Вони одразу відчули жар сонця. Маленькі білі піщинки з шелестом скочувалися з їхнього одягу. Манфред набув форми парасольки над ними, але вітер його відразу ж розвіяв. Він мусив набрати щільнішої форми.

Друзі помахали Мандрівникові. Той підняв руку в сумному жесті прощання. Вітер рвав його плащ і ворушив краї капелюха. «Симфонія морів» ще сильніше нахилилась і потягла за собою обидва якорі. Мандрівник ще довго стежив за дітьми. Нарешті він опустив руку і пішов, щоб підняти якорі.

Друзі побігли до маяка з надією сховатися в його прохолодній утробі. Вітер здував пісок, сходинки починалися в метрі над ним. Вони видерлися на сходи, і Фелікс почав ритися в рюкзаку в пошуках ключа.

Хвилину він переривав вміст рюкзака і кишень, нарешті висипав усе на майданчик перед дверима. Там було все, що тільки може бути в рюкзаку молодого винахідника, крім ключа. Здавшись, він почав усе закидати в рюкзак.

— Він у тебе був! — вигукнув з відчаєм Нет. Він дивився, як опускається за дюни сонце і як «Симфонія морів» перетворилася на чорну цятку в небі.

— Можливо, зараз ми припустилися найбільшої помилки в нашому житті, — серйозно сказав Фелікс.

— Більшу, ніж видалення тієї есемески? — запитав Нет.

— Добре, другу за важливістю, якщо так тобі буде легше.

— Не буде… Як ти міг загубити щось таке велике, як цей ключ?

— Він, швидше за все, випав з дірки, яку прогризли ті… — Фелікс замовк і подивився кудись за спину другові.

Вони розвернулися. З піску в затемненій частині найближчої дюни почали вилазити мишомурахи.

— Щоб їх в обидва боки… Вони всюди… — простогнав Нет.

— До дерева! — закричав Фелікс і зістрибнув на пісок.

— Думаєш, вони не зможуть видертися на нього? — запитала Ніка, коли вони вже бігли в бік дерева.

— Думаю, вони до нього не наближаються, інакше б давно зжерли.

Стовбур дерева був таким широким, як у баобаба, і діти почали дертися по його корі. Хлопці трохи допомагали Ніці, яка мала травмовані пальці.

— Виходить, вони чогось бояться, — зауважила дівчина, а коли не дочекалася жодної реакції на свої слова, додала: — Може, нам теж слід чогось боятися.

— Може, й слід, але не зараз, — попросив Нет. — Я волію боятися чогось одного за раз.

Вони дісталися до найнижчої гілки, яка була за сім метрів від землі, і зрозуміли, що в кроні набагато прохолодніше. Подивилися вгору і завмерли. Звідти на них дивилося кілька десятків пар чорних оченят, що належали рудим пухнастим створінням.

— Білки, — за мить перевів подих Нет. — І через що стільки галасу?

— У них є зуби і кігті, — сказала Ніка. — Малі, але гострі й численні.

— Ну нас же не з’їдять білки… — Нет втрачав впевненість. — Вони ж горіхоїдні…

Тим часом гризунів ставало дедалі більше.

— А якщо в них сказ? — Нет сперся спиною на стовбур, але це мало допомогло. Кілька білок уже обнюхували його голову.

Фелікс почав знову ритися в рюкзаку. Він витягнув фольгу із залишками шоколаду і знайшов три лісові горішки. Роздав їх друзям.

— Це їхнє дерево, — пояснив він. — Ми повинні заплатити.

— Хабар? — запитав Нет. — Без конверта?

— Вони поколіннями їли жолуді, — сказав Фелікс. — Ми пропонуємо їм справжній раритет.

— І ти думаєш, що то вони стримують цих мишомурах на відстані?

— Може… це такий симбіоз із деревом. Білки відлякують біомехів, а дерево дає жолуді.

Вони простягли відкриті долоні. Білки стали обережно підходити, зацікавлені новим запахом, нарешті підійшли зовсім близько, використовуючи одяг дітей для скорочення шляху.

— Вони повзають по нас, абсолютно не переймаючись, — обурився Нет. — Наче ми якісь гілки.

Перші гризуни, які дісталися до горіхів, шаснули кудись угору. Решта сотня білок сіли на гілки й дивилися на рюкзаки.

— Вони хочуть іще, — сказала Ніка.

— Податок, кліматичний збір, охорона, — почав перераховувати Нет. — Покажімо їм, що більше в нас немає. Може, вони дадуть нам… знижку?

Вони відкрили рюкзаки і відсунули в бік рудого натовпу. Білки обережно підійшли й зазирнули в рюкзаки. Найсміливіші залізли всередину. Коли вони переконалися, що більше горіхів немає, то розбіглися.

Настала ніч. Під деревом з’явилися мишомурахи, але відразу ж утекли, коли побачили білок, що бігали вздовж стовбура.

Діти піднялися вище, де розгалуження стовбура було більше придатним для сну.

— Знаєте що? — замислився Нет. — А це не той самий дуб, який ми врятували в тисяча дев’ятсот сорок п’ятому?

— Це було б класно! — зацікавився Фелікс. — Цей дуб використав супердобриво Бутлера. Він такий… трохи завеликий.

— Ми відкупилися тим, що посадили це дерево, — сказала Ніка й позіхнула. — Якби не воно…

— Це означає, — сонним голосом промовив Фелікс, — що глибоко під землею є поклади органічної субстанції, до якої біомехи НЕ докопалися. Тому існує ще надія для цього світу.

— Мені не наснилося, — запитала Ніка, — що на кораблі, на «Симфонії морів», ти сказав, що ми можемо це змінити?

— Усе навколо, — відповів Фелікс, — це результат Теоретично Можливої Катастрофи, або клубок багатьох людських помилок.

— Ця катастрофа вже не є «теоретично можливою», — зауважив Нет. — Вона вже «практично завершена», так би мовити.

— Але в наш час вона все ще «теоретично можлива».

— Ти змінив думку щодо змін минулого? — здивувалася Ніка. — Хочеш запобігти глобальній катастрофі в наш час?

— Ми ж суперкоманда, — Фелікс усміхнувся. — Щось вигадаємо.

— Або перетворимося на духів, — додав Нет. — Як і ті солдати.

— Думаєш, що ми реально перетворюємося на синіх привидів? — запитала Ніка. — Може, в Мандрівника була галюцинація. Я почуваюся нормально.

Фелікс хвилину помовчав.

— Не знаю, але мені не подобаються ці скачки в часі всліпу. Давайте спати.

Білки внизу вовтузилися, відганяючи сторонніх від дерева. Друзі підсунулися ближче один до одного й накрилися ковдрою Мандрівника. Вони заснули майже миттєво.

³¹ Біт парності — це контрольний біт для перевірки цілісності інформації при копіюванні даних. (Прим. авт.)

³² «Дар Помор’я» — трищогловий польський вітрильник 1909 року побудови. Зараз це корабель-музей. (Прим. ред.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Їх розбудило світло, але не спека. Крона великого дуба таємничим чином створювала прохолодний мікроклімат. Вони почистили зуби за допомогою м’ятної жувальної гумки й випили води.

— Може, дати білкам трохи сушеного м’яса? — запитав Нет, розглядаючи вміст пакетів Мандрівника. — Цей провіант не виглядає занадто апетитним. Якщо це взагалі м’ясо.

— А якщо захворіють? — обурилася Ніка. — Вони ж горіхоїдні.

Діти скуштували сушене м’ясо. На смак було досить непогано. Вони з’їли кілька шматочків і спустилися на пісок, одразу відчувши спеку. Білки злізли з дерева і щось почали вигрібати з піску.

— Думаєте, вони їдять біомехів? — запитав Нет.

— Може, тих, що горіхового кольору, — захихотіла Ніка.

Але за секунду вона стала серйозною, коли побачила відкритий купол. Велика бетонна куля виглядала як втоптаний у пісок величезний футбольний м’яч.

Вони роззирнулися. Величезне дерево, що стирчало посеред пустелі, здавалося сюрреалістичним. Якимось дивом воно вижило. Манфред послужливо створив навіс, і діти дружно рушили в бік маяка. За хвилину шум моря став гучнішим, ніж шум лісу. Звуки були якісь чужі й ворожі, зовсім інакші, ніж вони пам’ятали з коротких щасливих канікул перед відкриттям сутності кільця. Не було чайок і трави. Тільки хвилі набігали на пісок. Друзі видерлися на розігрітий поміст перед дверима маяка. Фелікс знову почав шукати в рюкзаку щось, що допомогло б відімкнути замок. Він добре пам’ятав, що універсальний ключ уже долав цей старий заіржавілий механізм.

— От ми й барани! — раптово вигукнув він. — Усередині тінь. Там повно біомехів!

— Чорт! — Нет ляснув себе по лобі. — Що ж так не щастить! Якби ми не загубили ключ, то вчора туди б зайшли…

— Може, там малі. Ті, які їдять синтетику й метал, — з надією промовила Ніка.

— Тим гірше, — зітхнув Фелікс. — Якщо це так, то вони зжерли все обладнання всередині.

— Вони б почали з металевих дверей маяка! — зауважила Ніка. — І аж до цегли.

Фелікс торкнувся дверної ручки і провів по ній пальцем.

— Добре, про всяк випадок запустимо туди йойобота, — він знову почав порпатися в рюкзаку. — Не будемо без потреби наражати на небезпеку Манфреда. Але спочатку потрібно відімкнути ці двері, — раптово він завмер, ніби щось згадав. Він доторкнувся до ручки й натиснув на неї. Двері відчинилися без проблем.

Друзі перезирнулися. Фелікс витяг йойобота і ввімкнув його. На дистанційному керуванні він перевірив настройки і штовхнув джойстик, спрямовуючи робота всередину маяка.

— Думаю, на нас чекає щось більше, ніж вхід у підземелля, — відгукнулася Ніка.

— Не навроч, — буркнув Нет, вдивляючись у монітор пульта дистанційного керування. — Я вважаю за краще думати, що це буде схоже на похід до крамниці по фільм 18+. Короткий стрес, і ми знову вдома.

Люк у підлозі був відчинений. Йойобот залетів у підземелля і рушив знайомим коридором. Ніде не було й сліду біомеханоїдів.

— Чесно кажучи, я не знаю, що й думати, — відгукнувся Манфред. — Коли ми повернемось, Інститут захоче повернути міні-роботів, і я муситиму піти з них. А з іншого боку, майже третина з них здохла, тому мене турбує швидка синхронізація.

Йойобот почав сповільнювати політ усередині шахти зі сходами. Фелікс, Нет і Ніка вдивлялися в екран, чекаючи в будь-який момент появи блакитного сяяння або біомеханоїдів. Коли робот дістався до дна шахти, картинка почала сніжити.

— Кільце готується, — розслабився Нет.

— Радіє нашій появі, немов щеня, — додав Фелікс. — Сподіваюся, що наш синій друг нас тут не відчує.

— Це не буде походом до крамниці по фільм, — тихо заперечила Ніка.

Далі робот не міг летіти, бо приховані за електрощитовою двері були зачинені. Фелікс посадив робота на підлогу і вимкнув керування.

— Шлях вільний, — сказав він.

Фелікс першим зайшов у приміщення, Нет за ним, а Ніка йшла останньою.

— Не роби такий вираз обличчя, — попросив Нет, коли на них ще падало сонячне світло.

— Я знаю, що буде за цими дверима, — сумно відповіла вона.

У хлопців швидко зіпсувався настрій, але вони нічого не сказали. Усе одно не було вибору — вони повинні були ввійти туди. Діти запалили навушні ліхтарики й зачинили за собою двері. Усередині маяка панувала приємна прохолода. Вони обережно спустилися сходами і рушили довгим коридором, пам’ятаючи про отвір шахти в підлозі.

— А якщо кільце під водою? — запитав Нет.

— Ні, — відповів Фелікс. — Воно має працювати, адже якась сила відсуває піски і відлякує біомехів від бази.

Діти дісталися до шахти і спустилися по металевих скобах. Лише тут, у глибині, вони відчули в повітрі вологість, яку не змогла перемогти пустеля. Нарешті, вони опинились у короткому коридорчику і подивилися на приховані двері.

— Кажеш, він чекає нас там… — прошепотів Фелікс.

Ніка ледь помітно кивнула.

— Я повинен вам дещо сказати, — відгукнувся Нет. — Коли в Ксьонжі я піднявся в центр керування, то Безформний був за метр від мене. Я не здивуюся, якщо в мене з’явилося кілька сивих волосин… Я бачив там… твоє обличчя.

Ніка уважно подивилася на нього.

— Моє обличчя? — повторила вона дивним голосом.

— З Безформним нічого не ясно, — промовив Нет. — Скоріше це було щось, що навело мене на думку про твоє обличчя. Не знаю… Це як перша асоціація, коли тобі показують нечіткий знімок. Відчуття, коли бачиш уві сні й не до кінця впевнений, ти це чи ні… Але це була ти…

Вони стояли, дивлячись на двері, і вже не знали, що робити. Фелікс підняв йойобота і сховав у рюкзак. Потім зробив кілька кроків уперед. Залишки сміття захрустіли під його ногами. Він натиснув на ручку.

Двері зі скрипом повільно відчинилися. Кільце повністю іскрилося, підштовхуючи їх до останнього кроку — стрибка в часі додому. Однак друзі не рухалися з місця. Вони дивилися на пульсуюче блакитне тіло в самій середині кільця. Іскри пробігали його поверхнею і розсипалися підлогою.

— Це повна дупа… — Нет заскрипів зубами.

Вони чомусь здогадувалися, що Безформний не буде за ними бігати. Йому це вже не потрібне.

— Щоб пройти крізь кільце, ми повинні пройти крізь нього, — озвучив Фелікс очевидне. — Можеш його… зіштовхнути?

Ніка похитала головою. Нет виглядав так, ніби йому не вистачало повітря. Він згорбився і з похмурим виглядом вдивлявся в Безформного.

— Уявіть собі істот, які живуть на поверхні води, — раптом промовив Фелікс. — Вони не можуть пірнати або дивитися вгору. Бачать тільки те, що робиться на самій поверхні води. Вони двовимірні, в їхньому світі є тільки довжина й ширина. Немає висоти. До берега наближається людина. Вони не бачать її, тому що не можуть відірвати очей від поверхні. Коли людина заходить у воду, вони бачать спочатку її ногу, а саме той маленький фрагмент шкіри, який торкається поверхні води. Для істот вона з’явилася нізвідки. За секунду вони бачать другу ногу, а потім обидві ноги несподівано об’єднуються в щось велике, коли людина заходить у воду по пояс. Те, що бачать істоти, — щось безформне, яке зникає, коли людина пірнає під воду. Людина має три виміри, на секунду вона з’явилась у двовимірному світі і швидко зникла. Вона може з’явитися ще де-небудь, коли вирине, — Фелікс витримав паузу і продовжив: — Те, на що ми дивимося, — це чотиривимірне створіння. Безформний — це тільки маленький шматочок, який ми можемо бачити в нашому тривимірному світі. Він може пірнути й виринути деінде.

— Це повна дупа, — повторив Нет. — Ми можемо його якось знищити? Пошкодити?

— Якщо ми знищимо його, — Фелікс указав на блакитне щось, — то розділимо цю істоту. Ми відокремимо те, що над поверхнею нашого світу, від того, що внизу.

— Ясно, — сказав Нет. — Але він, схоже, трохи сердиться, а? Може, розбіжимося і крізь нього пробіжимо?

— Щось мені здається, якщо ми пробіжимо крізь нього, то можемо опинитися поза нашим всесвітом, — додав Фелікс. — Минулого разу нам пощастило з граві, ми зробили все швидко.

Нет голосно видихнув.

— Це буде боляче?

Фелікс здивовано подивився на нього.

— Я маю на увазі, — став пояснювати Нет, блідий як стіна, — що… якщо ми відступимо, то за два тижні помремо з голоду тут. Ми не можемо жерти жолуді. Я думаю, голодна смерть гірша, ніж виліт із нашого Всесвіту.

— Вистав диски, — попросив Фелікс.

Нет кивнув і неохоче рушив до центру керування, тримаючись біля стіни. Він поглядав у бік Безформного, щоби вчасно втекти, якщо той вийде з кільця. Фелікс і Ніка пішли в центр зали, але не наближалися до підвищення, на якому стояло кільце. Вони мружилися через яскраві спалахи. Манфред збився в щільну кулю, боячись, щоб перешкоди не перервали зв’язок між міні-роботами.

— Ми не протиснемося повз Безформного, — сказав Фелікс.

— Ми ввійдемо в нього, — відповіла Ніка.

— Звідки знаєш? Ти вже не хочеш його вбити?

— Саме тому він здавався нам таким знайомим, — продовжила Ніка, не слухаючи його. — Ми ввійдемо до нього, ми будемо в ньому. Там, усередині, час іде по-іншому, тому ми бачимо в ньому себе. Ми повинні ввійти, бо це єдина дорога додому.

— Ну, ми ввійдемо в нього, і що далі? — невпевнено запитав Нет, стаючи поруч.

— Усередині зрозуміємо, що далі.

— Може, ми повернемося на дерево і почекаємо, доки йому набридне? — запропонував Нет.

— Він буде тут роки й роки, — сказала Ніка.

— А може, подумаємо про це за обідом і обговоримо за вечерею?.. Ти ж не серйозно говориш!? Ми не ввійдемо в Безформного! — Нет схопився за голову. — Прокляття! Ніколи не бачив зайців, які самі стрибають у пащу до вовка.

Ніка невідривно вдивлялась у блакитне щось. Вона простягла руки хлопцям.

— О матінко… — Нет узяв її руку. — Феліксе, скажи їй що-небудь…

— Передчуття Ніки, на жаль, збігається з тим, до чого дійшов я, — Фелікс узявся за другу руки дівчини. — Єдина дорога додому йде через Безформного.

Манфред теж наблизився до дітей у формі щільної кулі. На тремтливих ногах вони піднялися на три сходинки до постаменту, на якому стояло кільце, і заплющили очі.

— Я не хочу… — ледь чутно прошепотів Нет, але не відпустив руку Ніки. Вони глибоко зітхнули і зробили крок назустріч своєму призначенню.

Вони не відчули моменту дотику з Безформним. Просто їхні ноги відірвалися від землі, немов раптом гравітація перестала діяти. Вони міцно трималися за руки і чекали, що буде. Хвилину панувала тиша, після чого звук механізму повторився, але вже якийсь інакший. Друзі знову відчули під ногами опору. Повільно розплющили очі.

Вони стояли на підлозі бази в Міло і бачили все навколо немов через погано дібрані окуляри. Відпустили руки. Фелікс зробив кілька кроків і захитався. Простір навколо почав вигинатись, як картинка в кривому дзеркалі, яке, до того ж, розгойдують. Хлопцеві здалося, що підлога піднімається і налазить на стіну, але це відчуття зникло майже відразу. Він повернувся до друзів, а простір навколо почав закручуватися. Іскристе кільце зараз було над його головою, вигнуте під дивним кутом. Секунду у Фелікса було враження, що кільце зовсім поруч, а за мить воно опинялося дуже далеко. Хоча водночас він бачив, що кільце не рухається, воно вбетоноване в підлогу. Він намагався це зрозуміти, але в голові проскакували тільки хаотичні думки. Він похитав головою, і все навколо знову закрутилося так, що він ледве втримався на ногах.

Нет зробив крок і замахав руками, щоб утримати рівновагу.

— Не рухайся! — закричав Фелікс.

— Тут усе рухається, — простогнав Нет. — Мене зараз знудить.

— Це тільки здається, — заперечив Фелікс. — Дивись під ноги. Там найнормальніше.

Нет глянув на свої черевики і зойкнув, побачивши підошви.

— Як це можливо? — закліпав він. — Тільки-но я бачив свої черевики знизу!

— Стійте на місці, — попросив Фелікс. — Мені треба подумати.

— Я гадаю, що ми лежимо в пустелі в лихоманці і це нам сниться, — сказав Нет. — Такий собі психоделічний сон. Ви не думаєте, що летючий вітрильник — це занадто? Такого не існує! Це нам сниться…

— Нас усім сниться одне й те саме? — запитала Ніка.

— Ні, — Нет став у таку позу, немов стояв на тонкій линві над прірвою. — Це тільки мій сон. Ви теж мені снитеся.

— Це не сон, — Фелікс скривився, побачивши вміст свого рюкзака.

— А куди подівся Манфред? — раптово запитала Ніка.

Вони насилу роззирнулися навколо, але ніде не було й сліду хмари міні-роботів.

— Як це можливо, що я стою перед вами і бачу водночас і ваші обличчя, і спини? — Нет обережно випростався. — Мене перекручує. Я навіть бачу свою спину! Це якась оптична мегаілюзія.

— Ні… — повільно сказав Фелікс. — Ми зараз у чотиривимірному просторі. Це гіперпростір! Наш мозок не може це зрозуміти, і тому ми бачимо такі дурниці. Наш Всесвіт, усе, що ми знаємо, — це тільки пласт, вирізаний із цього. Безформний таким чином підняв нас над нашою Землею й розмістив у маленькій просторово-часовій бульбашці.

— Ми ще в Міло, — зауважила Ніка.

— Може, з Безформним вдасться домовитися? — запропонував Нет.

— Це як молитися на дощ, — Фелікс хотів похитати головою, але вчасно схаменувся. — Зараз я розумію… Безформний не є розумною істотою. Це… аномалія. Природне явище. Як торнадо чи шторм. Уявіть собі бульбашку повітря на поверхні води. А ми — три істоти, які живуть на поверхні, але потрапили в цю бульбашку і зараз блукають по її стінках, не в змозі вийти.

— Але тоді ми повинні натрапити на стінку або щось таке… — Ніка озирнулась і одразу ж пошкодувала про це. Вона заплющила очі.

— Уявіть мурашку, яку зла дитина засунула в кульку на нитці, — сказав Фелікс. — Мураха бігає по кульці, і хоча не зустрічає жодної перешкоди, але й вийти не може.

— Вона може дійти до нитки, — втрутилася Ніка.

— Ти чіпляєшся до дрібниць. Тут немає нитки.

— А звідки взявся Безформний? — запитав Нет.

— Він випадково з’явився під час першого запуску кільця… Так, бульбашка повітря на воді — це гарний приклад. Може, він сам лопне, а може, йому потрібно допомогти.

— Напевно, так бачив світ Пікассо[33], — сказала Ніка, намагаючись не ворушитися.

— Якби існували якісь чотиривимірні істоти, тоді вони б нас бачили, — зазначив Фелікс. — Одночасно з усіх боків. А ми самі з цим не впораємося.

Він поліз у сумку до Ніки по книжку. Йому вдалося витягти її крізь тканину.

— Це взагалі… — прошепотів він. — Тут можна читати книжку, не розгортаючи її.

Діти з’ясували, що якщо зосередитися, то можна зазирнути на кожну сторінку.

— Який на смак чотиривимірний гамбургер? — раптом запитав Нет. — І взагалі, що далі? Ми повинні були дізнатися про це, як опинимося тут. Ось, ми — тут.

— Може, досить буде знову пройти крізь кільце, — запропонував Фелікс.

Вони роззирнулись, а простір навколо запульсував і забулькав, немов хтось почав усе перемішувати великою ложкою.

— Зачекайте, я щось перевірю, — Фелікс повільно простягнув руку і доторкнувся до носа Нета.

— Що ти робиш? — Нет сіпнувся.

— Експериментую… — Фелікс знову простягнув руку і торкнувся спини Нета. — Я одночасно перебуваю перед тобою і за тобою… збоку і над тобою. Це не оптичний обман. Це все реально.

— Реально я хочу звідси забратися.

Зачаровано Фелікс повільно відступив на кілька кроків і простягнув руку. Йому легко вдалося знову торкнутися носа Нета.

— Ми високо цінуємо твою природу вченого, — здушеним голосом сказав Нет, — але можемо ми нарешті вийти звідси та обговорити це десь у тривимірному місці?

Повільно вони рушили в бік іскристого кільця, яке було вже перед ними. Коли здавалося, що вони вже до нього дійшли, воно немов відсувалося вбік. Фелікс простягнув руку в його напрямку, але незбагненним чином не міг дотягтися до кільця.

— Ви можете вказати рукою на кільце? — запитав він.

Нет і Ніка спробували, але їхні руки вказували на ціль під кільцем або біля нього. Приголомшені, вони спробували кілька разів з тим самим результатом. Це було так, наче вони хотіли зловити мокре мило двома пальцями.

— Воно поза нашою досяжністю, — нарешті визнав Фелікс.

— Чудово! — простогнав Нет. — Кімната дзеркал! Тільки не забудьте, що я з самого початку не хотів сюди заходити.

— Може, ми… оточимо його? — запропонувала Ніка.

Фелікс похитав головою, на мить втративши рівновагу.

— Можна? — він вказав на ланцюжок на ключах, що висів з-під куртки Ніки. Узяв пальцями дві ланки і роз’єднав їх, не розриваючи металу. — Фантастика… — буркнув він, з’єднуючи ланки.

— Не грайся у фокусника… — попросив Нет.

— Я не граюся. Це експеримент. Ланцюжок можна роз’єднати, якщо одна з ланок опиниться в четвертому вимірі над іншою ланкою.

— Не розумію, чувак… Нічого не розумію, — Нет дедалі більше впадав у депресію.

— Так можна витягти коштовності з сейфа, не відчиняючи його. У четвертому вимірі сейф ніби не має стелі…

— Я хочу додому, а не грабувати банки!

— Це думки вголос… Річ у тому, що ми якось здатні зорієнтуватися в чотирьох вимірах, — Фелікс потер підборіддя. — Наш мозок пристосовується до нових умов… Це як із плаванням або польотами. Пілоти теж повинні були опанувати абсолютно нові здібності.

Нет і Ніка дивилися на нього очікувально.

— Кільце начебто… ніби вище за нас, — закінчив він. — Ми не можемо до нього дотягтися.

— Ти нас заспокоїв.

Нет покивав головою й подивився кудись убік. Скрикнув і відскочив назад. Він дивився в обличчя німецького офіцера часів Другої світової. Навколо нього стояло кільканадцятеро солдатів у військовій формі вермахту[34] з повним спорядженням. Вони не були оточені блакитним сяйвом, але від цього не здавалися менш грізними. Ті солдати, що стояли ближче, цілилися в дітей з автоматів. Діти мимоволі підняли руки.

— Коли людина думає, що гірше вже не може бути… — простогнав Нет.

Офіцер у сіро-зеленому мундирі сказав кілька фраз німецькою.

— Ми не знаємо німецької, — англійською відповів Фелікс.

— Хто ви? — запитав офіцер уже англійською.

Фелікс завагався, але потім сказав:

— Поляки…

Солдати з першої шеренги обмінялися між собою кількома словами. Вони поправили автомати й мали такий вигляд, немов щиро бажали відступити.

— Вони немов трохи бояться, вам не здається? — запитала Ніка.

— Звичайно, наші партизани їм добре надерли дупи, — сказав Нет.

— Думаю, вони чекали на британців, — буркнув Фелікс. — Вони ж повинні були з’явитися в Лондоні.

— Не розмовляйте польською! — наказав офіцер.

— Не погрожуйте нам, — відповів Фелікс. — Ми тут застрягли разом з вами.

— Я сподіваюся, що ти хороший дипломат, — прошепотів Нет.

— Ані слова польською! — вигукнув офіцер, витягуючи з кобури пістолет.

Він віддав солдатам короткий наказ. Діти завмерли. Двоє солдатів перевісили автомати на плече й забрали в дітей рюкзаки. Ще троє обшукали їхні кишені. Вони перебували в цьому місці вже довго, тому пристосувалися до цього виміру. Не спотикались і не втрачали рівноваги. Ззаду стояв ще один солдат у чорному мундирі. Він не озивався, але спостерігав за всім дуже уважно.

— Будь ласка, накажіть солдатам опустити зброю, — спокійно сказав Фелікс. — Інакше ми всі залишимося в цьому місці назавжди.

Солдати перезирнулися, повільно втрачаючи бойовий настрій. Офіцер довго дивився на Фелікса, Нета й Ніку. Вирішив, що вони не є небезпечними. Він гаркнув щось німецькою, і солдати опустили автомати. Сам він сховав пістолет у кобуру. Це був високий чоловік років тридцяти. З-під офіцерського кашкета стирчало кучеряве світле волосся.

— Погроза — не найкращий спосіб говорити з німецьким офіцером, — сказав він.

— Але спрацювало… — обережно сказав англійською Нет.

Офіцер тільки пропалив його поглядом і більше ніяк не відреагував.

— Я обер-лейтенант Йоганнес Бреннер, — сказав він. — Пам’ятайте, що ваше життя в моїх руках.

— Фелікс, Нет і Ніка, — відрекомендував Фелікс. — Ми потрапили сюди випадково. І ми повинні співпрацювати, якщо хочемо звідси вибратися.

— У нас є накази. І в них нічого немає про співпрацю з польськими дітьми.

— Вам треба потрапити в Лондон і захопити штаб союзників? — запитав Фелікс.

Офіцер мав такий вигляд, немов його вдарила блискавка.

— Це найсекретніша місія цієї війни! — вигукнув він. — Хто нас виказав?

— Ніхто, — Фелікс знизав плечима. — Ми народилися майже півстоліття після закінчення цієї війни. Ми самі дійшли такого висновку. Ви пройшли крізь кільце в Міло та опинилися тут, поза часом і простором. Через це з’явилась аномалія, яку ми назвали Безформним. Ми пройшли крізь кільце кілька разів, переміщуючись у часі та просторі. Зараз наша і ваша доля пов’язані, бо ми разом усередині цієї аномалії. Тільки взаємодіючи, ми можемо повернутися в нашу реальність.

Бреннер довго дивився на них.

— Хто… переміг у війні? — нарешті запитав він здушеним голосом.

— Союзники, — обережно сказав Фелікс. — Американці, британці, поляки, французи…

— Чому я повинен вам вірити?!

Нет витяг із рюкзака мобільний телефон, кишеньковий персональний комп’ютер і зламаний ноутбук. Офіцер уважно придивився до обладнання. Він крикнув щось німецькою через плече. Між солдатів протиснувся товстий чоловік, одягнений у лляний костюм. Йому було років п’ятдесят, у нього було рідке чорне волосся і дуже високий спітнілий лоб. На носі сиділи окуляри в дротяній оправі. Він був схожий на вченого, а не на солдата. Він присів і оглянув усе обладнання, найбільше часу приділивши комп’ютеру.

— Як це ввімкнути? — запитав він Нета.

— Він зламаний, — відповів хлопець. — Пошкодився під час переходу крізь кільце.

Науковець вивчав пластик, з якого був зроблений корпус міні-комп’ютера. Відклав його і встав. Щось сказав офіцерові, той відповів йому не дуже ввічливо й наказав відійти. Він подивився на дітей.

— А Адольф Гітлер? — запитав він. — Що з ним?

— Він покінчив життя самогубством 30 квітня 1945 року в Берліні. У підземеллі рейхсканцелярії.

Бреннер стиснув губи.

— Тоді ви повинні знати спосіб, як нам звідси вибратися, — сказав він.

Було помітно, що просити дітей про допомогу, до того ж польських, давалося йому нелегко.

— Нічого розшаркуватися перед ними! — Офіцер у чорному мундирі СС з’явився десь збоку. У нього було кругле обличчя, викривлене гримасою злості, а на голові кашкет із черепом. Він говорив швидко й різко. — Краще їх одразу розстріляти!

— Вони можуть щось знати, — заперечив Бреннер.

— Знаєте, як звідси вибратися? — запитав есесівець, витягуючи з кобури пістолет.

— Нам потрібно півгодини, щоб це з’ясувати, — злякано відповів Фелікс.

— Що ж, маєте півгодини, — сказав Бреннер.

— П’ятнадцять хвилин! — крикнув офіцер у чорному мундирі. — У вас на це п’ятнадцять хвилин! Потім… — Він підняв пістолет і вистрелив у стелю.

Куля просвистіла в повітрі, але не влучила в купол. Вона пролетіла під гострим кутом між солдатами. Усі мимоволі впали на підлогу. Куля просвистіла, кілька разів пролітаючи туди-сюди, незбагненним чином розвертаючись у повітрі. Нарешті вона втратила швидкість, упала і покотилася підлогою.

— Ідіот! — крикнув Бреннер, підводячись. — Я ж заборонив тут стріляти!

— Не смій мені наказувати! — прошипів есесівець. — Ви — боягузи! Уже домовляєтеся з ворогом!

— Ми тут уже п’ять годин, Шульце. Наш геній, Вебер, нічого не може придумати. У тебе є краща ідея?

Здавалося, що вони зараз кинуться один на одного. Нарешті Шульц сховав зброю і відійшов. Бреннер глянув на дітей.

— Гітлер — божевільний, — сказав він за секунду. — Але в нас є місія. У нас — наказ, а наказ для німецького офіцера — це святе.

— Але війна закінчилась, — обережно нагадав Фелікс.

— Якщо те, що ти розповів, правда, — офіцер підняв голову, — то «закінчилася» — це поняття відносне. Наша місія може мати шанс! — Він відійшов до своїх солдатів.

— Це погано, — буркнув Нет.

— А найгірше те, що чувак може мати рацію… — додала Ніка. — Ми не повинні співпрацювати з фашистами. Вони напали на нашу країну.

— Це було давно, — відповів Фелікс. — У солдатів не було вибору. Зараз Польща і Німеччина тісно співпрацюють. Наприклад, вивчають цю базу.

— Це залежить, що ти розумієш під поняттям «зараз», — втрутився Нет.

— Ти виставив диски на повернення в наш час, — Фелікс посміхнувся. — Що б ми не зробили тут, усередині, ми не вийдемо ні раніше, ні пізніше.

— Ну, хіба що я помилився в розрахунках… Розповіси нам нарешті, яка в тебе ідея? — запитав Нет. — Чи й далі триматимеш нас у незнанні, доки той есесівець повернеться?

Фелікс надув губи й голосно видихнув.

— Ідея… — сказав він тихо. — З цим проблемка.

Нет заплющив очі.

— П’ятнадцять хвилин на розв’язання проблеми просторово-часової аномалії, — сказав він. — П’ятнадцять хвилин на щось, про що сучасні фізики не мають уявлення?

— Якось так, — зазначив Фелікс і потер підборіддя.

Він оглянув нутрощі бази. Діти пристосувалися до дивного оточення, тому кожен рух головою вже не закінчувався втратою рівноваги.

— Може, просто вийдемо звідси тунелем? — запропонувала Ніка.

Вони подивилися в бік тунелю над центром керування. Ніхто його не стеріг. Вони підвелись і ступили кілька кроків у цьому напрямку. На жаль, хоча підлога й пересувалася під їхніми ногами, тунель не наближався.

— Думаю, вони теж намагалися, — зітхнув Фелікс і закліпав очима. — Подивіться туди!

Під стіною лежав охоронець, якого Фелікс колись притягнув по тунелю.

— Ми повернулися! Ми в нашому часі! — зрадів Нет.

— Не обов’язково, — Фелікс похитав головою. — Може, ми тільки бачимо наш час… — він роззирнувся. — У нас з’явилася ще одна загадка. Цей купол великий, але тут дві тисячі солдатів, тому має бути дуже багатолюдно.

Вони роззирнулися. Дійсно, в їхньому полі зору було стільки солдатів, що вони не могли ніяк поміститись усередині бази. Однак вони всі тут перебували і не створювали натовпу.

— Дивне місце, — Ніка покрутила головою. — Це такий світ, у якому два плюс два дорівнює п’ять.

— Кільце працює, — сказав Фелікс. — Потрібно його вимкнути, щоб Безформний зник. Але щоб вимкнути кільце, має зникнути джерело енергії. Я думаю… що ним є сам Безформний. Тому вчені з Інституту надзвичайних досліджень не могли нічого придумати. Джерело енергії було поза нашим Всесвітом.

— Може, буде досить зруйнувати кільце? — запитав Нет. — Як у Варшаві.

— Зараз ми всередині Безформного, — нагадав Фелікс. — Знищення кільця може скінчитися катастрофою. Його потрібно обережно вимкнути.

— У кільця немає вимикача, — нагадав Нет. — Ніхто його не знайшов.

— Вимикач існує, — заперечив Фелікс. — Це «Кришталеве серце».

— Партизани десь його сховали… — нагадала Ніка. — Воно може бути де завгодно.

— Точно, — погодився Фелікс. Він сів по-турецьки й присунув до себе рюкзак, який солдати залишили після обшуку. Витяг папку з планами й відшукав відповідний аркуш. Показав на ньому місце, в якому зустрічалося декілька ліній. — Сюди потрібно помістити «Серце».

Нет і Ніка подивилися на точку на папері, нічого не розуміючи.

— Квадратна заглибина біля трьох дисків, — протягнув Фелікс, примруживши очі. — Тут повно контактів… Заглибина посередині була злегка закопчена.

— Я теж це помітив, — сказав Нет. — Щось у них там перегрілося.

Фелікс задумався, втупившись у підлогу. Нет і Ніка сіли поруч. Вони не розмовляли, щоб не збити його з думки. Ззаду лунала розмова німецькою. Прагнення до бійки в німців трохи вгамувалося. Солдати сиділи групками, відклавши зброю.

— Гм… — Фелікс підвів голову, і друзі побачили в його очах знайомий блиск. — Знаєте, що я згадав… Це може бути дурістю, але варто перевірити. Є тільки маленька проблемка. Спершу треба звідси вийти.

— Чувак! — Нет схопився за голову. — У мене купа ідей, які починаються зі слів «Спершу треба звідси вийти».

— Ми бачили привиди солдатів за межами бази. Звідси можна якось вийти…

— То були тільки привиди, — нагадала Ніка.

— А відбиток черевика перед будинком? У той день, коли ми спустилися в підвал.

— Може, відбиток черевика залишив один із солдатів до того, як вони застрягли в Безформному?

— Ні… — Фелікс похитав головою. — Вони тут від самого початку, але виходять із бази. У кількох солдатів була мокра форма. Безформний занурюється й виринає з нашої реальності в різних місцях і в різний час. Ми бачимо його по-різному. Раз був солдат, удруге це була блакитна амеба. Я не можу це пояснити, але привиди і Безформний — одне й те саме. Зараз ми частина Безформного.

— Але навіть якщо ми звідси вийдемо, це нічого не змінить, — втрутився Нет. — Ми не знаємо, де «Кришталеве серце» і яке воно.

— Він зник! — раптом крикнула Ніка, вказуючи на те місце, де лежав перед цим охоронець. — Він прийшов до тями і втік?

— Ні, — заперечив Фелікс. — Безформний порушує роботу кільця. Ми дрейфуємо в часі. Кілька днів уперед, кілька назад.

— Але загалом ми в нашому часі? — запитав Нет.

Фелікс кивнув.

— А якщо ти неправий? — сказала Ніка. — Якщо минуле можна змінити? Німці думали, що це тільки телепорт. Якщо вони дізнаються, як повернутися в часі… Дамо їм «Кришталеве серце» — подаруємо зброю. Уявіть світ, у якому Гітлер виграв війну.

Фелікс примружив очі й за хвилину зауважив, що кільце перемістилося ліворуч. Купол був посередині, а іскри наповнювали кільце. Він закліпав, і все повернулося в норму.

— Ти маєш рацію, — погодився Фелікс. — Будь-яка теорія може бути хибною. Ми не можемо віддати їм «Кришталеве серце», бо якщо вони ним скористаються…

— Але за десять хвилин цей псих у чорному нас уб’є… — Нет підвищив голос, і його обличчя набуло драматичного виразу.

— Думаю, Шульц не жартує, — визнав Фелікс. — Я не знаю, чи ввімкнув він таймер, але навряд чи він про нас забуде…

— Тоді нам що, просто чекати? — запитав дедалі більше стурбований Нет. — Жертвувати собою заради справи? Я, мабуть, не схильний…

— Ніхто з нас не схильний. Вигадаємо спочатку щось, щоб звідси вибратися хоча б на хвилину та обшукати околиці. А потім придумаємо, як непомітно повернутись і підключити «Кришталеве серце» до консолі так, щоб жоден… із двох тисяч солдатів цього не помітив! — голос Фелікса звучав не надто впевнено.

— Ти забув дещо, — додав Нет. — Тим часом нам потрібно ще знайти це «Кришталеве серце». Така дрібниця, але нікому не вдалося його знайти за сто років.

— Спочатку придумаймо, як вийти звідси, — сказала Ніка.

Фелікс усміхнувся.

— Сидимо поруч на підлозі, — сказав він. — Я можу доторкнутися до носа Нета. Якщо встану і відійду на кілька кроків, усе одно зможу доторкнутися до його носа. Відстань тут відносна, тому що простір вільно викривляється.

— Як килим для мурах? — запитала Ніка.

— Саме так, — погодився Фелікс. — Ми всередині бази, але можемо вийти крізь стіни. Ланцюжок і сейф, пам’ятаєте? — Нет і Ніка невпевнено кивнули. — Дістатися до довільного місця зовні має бути легше, ніж у нормальних умовах.

— Ну то супер, — буркнув Нет. — Але як це зробити? Ми повинні встати і пройти крізь стіну?

Фелікс знов усміхнувся.

— Саме так. — Він підвівся, друзі зробили так само. — Тут є певна проблема. Використаємо приклад із килимом… Не можна таким чином дістатися до тих місць, які розташовані під складками.

— Тобто нам бракуватиме фрагментів світу зовні? — здивувався Нет.

— Я так гадаю. Тому ми не можемо підійти до кільця або до виходу.

— А як ми вийдемо?

— В обхід. — Фелікс пішов уперед.

Перед ним одразу опинився один із солдатів з автоматом і щось сказав. Звісно ж, німецькою. Також з’явився обер-лейтенант Йоганнес Бреннер. Здавалося, за частку секунди він подолав двадцять метрів.

— Таке переміщення я й мав на увазі, — сказав друзям Фелікс. Про всяк випадок англійською.

— У такий спосіб ви не втечете, — грізно промовив офіцер.

— А ми й не думаємо втекти, — зазначив Фелікс. — Ми намагаємося перенести нас усіх у нормальну реальність.

— Дійсно всіх?

— Інакше не вийде, — пояснив Фелікс. — Це як із літаком. Приземляються всі або ніхто.

— Він глузує з вас, Бреннере, — гаркнув есесівець, який дуже швидко опинився поруч.

— Мені здається, що цей малюк знає більше про “Wunrung”, ніж наш дорогий Вебер. Можете йти. Звідси все одно не можна втекти.

— Вісім хвилин, дітки, — Шульц вишкірив у посмішці білі гострі зуби й поклав руку на кобуру.

Друзі одночасно ковтнули слину і рушили в бік стіни.

— Ви бачили відзнаки на його мундирі? — запитав здушеним голосом Фелікс.

— Так, у нього багато значків, — Нет знизав плечима. — Зі свастикою, з німецьким орлом, з якимось словом на тридцять із чимось літер… Фашистам подобалися всілякі штучки-дрючки, які потрібно було відстібати при кожному пранні. Їхня прислуга була в повній дупі.

— Я говорю про один, конкретний значок, — уточнив Фелікс. — Три шестерні, зчеплені так, що жодна з них не може обертатися.

— Мені знайомий цей знак… — сказала Ніка.

— Мортен… — прошепотів Нет. Друзі раптово зупинилися.

— Але ж це була тільки програма штучного інтелекту… — заперечила Ніка. — Він з’явився всього за кілька років до того, як ми з ним зіткнулися…

— Схоже, що Мортен був частиною чогось більшого, — вирішив Фелікс. — Якоїсь величезної організації… Може, він був тільки… інструментом?

Вони подивилися вперед і побачили, що стоять перед бетонною стіною бази.

— Подумаю про це в більш відповідний час, — додав Фелікс і попрямував просто до стіни. — У нас вісім хвилин.

Нет і Ніка пішли за ним. Вони заплющили очі й відвернулися, впевнені, що зараз вріжуться в бетон. Натомість їхні ноги стали на щось м’яке. Вони розплющили очі. Діти стояли біля підніжжя трав’янистого пагорба. Були ніч, буря, вітер і дощ. Пориви вітру шарпали їхній одяг, мало не перекидаючи їх на землю. За кілька секунд вони промокли до нитки. Діти зіщулилися, коли блискавка вдарила у верхівку маяка, а околиці затряслися від грому.

— Ми вдома! — Нет спробував перекричати шторм. — У якомусь розумінні!

— Це підніжжя пагорба, що приховує базу, — прокричав Фелікс.

— Звідси п’ятсот метрів до будинку.

— Може, й менше… — Фелікс випростався і зробив три кроки.

Нет і Ніка здивовано закліпали очима, бо Фелікс перетворився на розмиту фігуру, яка зникла за деревами. Вони перезирнулись і пішли за ним. Світ навколо виконав сальто, і раптово вони опинилися в кущах за будинком доглядача маяка.

— Дійсно, не вистачає кількох фрагментів, — прошепотів Нет. — Тільки чому ми їх бачимо?

— Світло викривляється разом із простором, — пояснив Фелікс. — До тих місць, які ми перескочили, теж можна дійти, але… спочатку потрібно вийти з Безформного.

— Теж мені новина.

Діти обережно, притулившись плечима до мокрої цегли будинку, визирнули з-за рогу. Дощ припинився.

— Вийди вперед і подивися, чи немає його там, — сказав Фелікс.

Нет подивився на друга, але побачив, що той не жартує.

— От чорт… — зітхнув він. — Ми пересуваємося, як духи, тому що загинули в пустелі. Не було ніякого вітрильника…

— Припини, — попросила Ніка. — Ми живі…

Нет зітхнув ще раз і прокрався вздовж стіни будинку. Він визирнув і махнув рукою, що шлях вільний.

— Нікого, — сказав він.

Ніка ступила в калюжу бруду і з чавканням витягла ногу. Вона відступила, і друзі подивилися на залишений нею слід.

— Твій черевик залишає такі сліди, як і військові черевики, —зауважив Нет. — Супер! Це твій слід ми бачили тоді! Після того як поїхали тато й бабуся Фелікса!

Друзі підняли голови. У маленькому віконечку над дверима вони побачили три бліді, перелякані обличчя.

— Ні фіга собі! — вигукнув Нет, швидко стрибаючи в кущі. — То ми втекли в підвал від самих себе! Це якийсь дебілізм!

Фелікс і Ніка також відступили в кущі. Раптом стало ясно. Сонце на хвилину зависло в зеніті, після чого зникло, занурюючи світ у темряву. Буря тривала, і знову пішов дощ.

— Що це було? — запитала Ніка.

— Минув день, — пояснив Фелікс, указуючи на будинок.

Перед дверима з килимка виросла сосна, а всередині немов відкрився магазин саджанців, у якому перекинулася тачка з гноєм.

— Ми вже спустилися в підвал? — запитала Ніка.

Фелікс кивнув і рушив до будинку. Він увійшов на ганок і схопився за ручку. Було замкнено, тому він витяг із рюкзака ключ і провернув у замку. Друзі обережно зайшли всередину.

— Якщо все має статися так, як уже відбулося, — сказала Ніка, дивлячись на видерту траву, що приховувала люк у підлозі на кухні, — то ми повинні спуститися туди й погнатися за нами аж до зачинених дверей.

— Ризикнемо і не зробимо цього. — Фелікс узяв із залізного столу біля печі маленьку, одноконфоркову електричну плитку. Він витягнув електричний кабель з розетки та обмотав його навколо приладу.

— Скажеш нам, навіщо це? — запитав Нет.

— Зараз дізнаєтеся…

Вони вийшли з будинку і схопилися за руки, поміщуючи Ніку посередині. Одночасно зробили крок у бік будинку рибалки і за секунду вже стояли на його порозі.

— Ми обіцяли, що більше не будемо його турбувати, — нагадала Ніка.

— Потім, на знак вибачення, пригостиш його морозивом, — буркнув Нет. — Я не розумію, навіщо ми тут. Крім того, я турбуюся про Манфреда.

Фелікс простягнув руку до дверної ручки й піднявся на сходинку. Тобто він хотів піднятися на сходинку, а замість цього відразу ж опинився всередині будинку. Друзі з’явилися поруч. Усе тряслося від грому, вітру й гучного хропіння. У півтемряві беззоряної ночі вони розгледіли приміщення тільки завдяки спалахам блискавок. Рибалка лежав на ліжку на спині, укритий до бороди ковдрою.

Фелікс вручив плитку Нетові й придивився до кухонної плити рибалки, що була більша в кілька разів. Він задоволено буркнув і витягнув вилку. Вона вийшли з розетки з гучним скрипом. Фелікс подав дивну плиту Нетові, а сам узяв плитку тата, нову й чисту, і поставив на стіл.

Раптом до них дійшло, що вони не чують хропіння. Вони обернулись і при спалаху блискавки побачили вирячені на них очі. Діти завмерли.

— Добрий день… вечір… — заїкаючись, сказав Нет і швидко всунув Феліксові плитку.

— Бігом! — прошепотів Фелікс, і всі моментально опинилися надворі. Вони зробили ще один крок і вже стояли перед будинком доглядача маяка.

— І чого ми боїмося? — Нет поклав руку на груди, перевіряючи, чи б’ється ще його серце. — Адже зараз, для різноманітності, не ми повинні боятись, а нас. Щось новеньке…

— Рибалка бачив нас як блакитних привидів, — сказав Фелікс і рушив у бік будинку.

Цього разу він опинився всередині традиційним способом. Вони ввімкнули світло й поставили кухонну плитку рибалки на стіл. Ніка помітила, що на стільниці вже з’явився напис «1945», вирізаний Нетом.

— А зараз можеш нам усе пояснити? — запитав Нет. — Навіщо ми зробили апґрейд кухонного обладнання?

— Відчистити її буде нелегко, — додала Ніка.

— Це й не обов’язково. — Фелікс перевернув плиту і від’єднав кабель. — Може працювати і брудною.

— Вона? Працювати? — Нет підозріло дивився на друга.

Фелікс кивнув і урочисто заявив:

— Це не плитка. Ви дивитеся на «Кришталеве серце».

Немов на підтвердження цих слів, будинок здригнувся від потужного грому, а за вікном на мить стало ясно, як удень. Мовчки діти дивилися на шестигранник із кількома латунними ручками на корпусі. Легендарне «Серце» не справляло враження. Корпус був виконаний з кількох склепаних між собою металевих елементів із закругленими краями. Був пофарбований у невизначений колір. У верхній частині розташовувався круглий радіатор, тобто ряд пластин, що виділяли тепло під час нагрівання. Цим елементом рибалка користувався як звичайною конфоркою. Патьоки, залишені за кількадесят років користування ним як плитою, вкривали майже всі стінки та обліпили кілька різних за розміром латунних круглих ручок, індикаторів і хронометрів. На шкалі ручок були незрозумілі символи. Нижче розміщувалася кришка, що закривала отвір хитромудрої форми.

— Тут додаткові диски, — сказав Нет. — Мені потрібно було б кілька днів і нові дані, щоб скласти комбінацію.

— Як ти здогадався? — Ніка з подивом подивилася на Фелікса.

— Під час нашого першого візиту до рибалки я здивувався, навіщо в звичайної електричної кухонної плити стільки регуляторів, — усміхнувся Фелікс. — Потім настали такі несподівані пригоди, що я про це геть забув. На щастя, я зіставив розміри плитки і тієї заглибини на консолі в центрі керування кільця. Ну й заглибина було злегка обпалена, що означало: вмонтований туди елемент мав добре нагріватися.

Нет схопився за голову й вигукнув:

— Чувак шістдесят років готував їжу на головному модулі керування першого у світі телепорту?!

— Кмітливість необхідна для виживання, — сказав Фелікс. — Але завдяки цьому ніхто не зміг знайти «Серце».

Нет схилився над дисками. Він провів пальцем по вигравіруваним символам і невдоволено буркнув.

— Ви чули? — раптом сказав він і подивився на стелю. — Там хтось ходить…

Вони деякий час прислухалися до звуків бурі.

— Я не піду перевіряти, — Не похитав головою.

— Це шторм, — сказав Фелікс.

— Краще подумаймо, як нам повернутися на базу і підключити «Серце» так, щоб німці не помітили, — сказала Ніка.

— Пізно! — заявив Шульц, виходячи прямо зі стіни кухні. — Загадку розгадано за чотирнадцять хвилин. Вистачило звичайної погрози. Я тільки боюся, що закінчення цієї історії не буде для вас щасливим.

Друзі зірвались і кинулися в бік дверей, але, не відчиняючи їх, у приміщення зайшов обер-лейтенант Йоганнес Бреннер. Він подивився на «Кришталеве серце» й усміхнувся. Зі стін вийшло ще троє солдатів.

Шульц ощирився в хижій посмішці. Друзі подивилися на його значок — три шестерні. Діти затремтіли.

— Дякую за співпрацю, — сказав есесівець і витягнув пістолет.

— Їх убивство нічого не дасть, — спокійно сказав Бреннер. — Вони можуть ще стати в нагоді.

— Навіщо? — насмішкувато спитав есесівець. — У нас уже є «Кришталеве серце».

— Подумай, Шульце! І раніше все мало йти як слід. Але “Wunrung” не працює так, як передбачали вчені.

Есесівець оглянув дітей презирливим поглядом і з розчаруванням сховав зброю. Зі стіни з’явився Вебер. Він протер чоло хустинкою, хоча жарко тут не було, й оглянув присутніх на кухні солдатів. Було помітно, що вони не відчували до нього симпатії. Вчений усміхнувся, коли побачив прилад. Підійшов і схопив його в руки майже з ніжністю, але одразу ж скривився, помітивши засохлі залишки їжі. Вебер відвернувся й увійшов у стіну. Ще одна блискавка освітила контрастним спалахом похмурі обличчя солдатів.

— Не йдіть далеко, — сказав Шульц, і всі знову зникли в стіні.

Друзі завмерли в заціпенінні. Нет упав на лавку і важко перевів подих. Він нічого не сказав, але його мовчання було досить красномовним.

— Як далеко сягає Безформний? — запитала Ніка.

— Не маю уявлення, — Фелікс знизав плечима. — Але це змінюється.

— Колись він сягав аж до Варшави. Ми бачили солдатів на даху хмарочоса.

— Ти хочеш дістатися до Інституту? — Фелікс на хвилину задумався. — У цьому стані ми їх можемо налякати.

— Знаю, що вони побачать нас як привидів, — спокійно пояснила Ніка, — але ми можемо, наприклад, узяти олівець і щось написати на папері.

— Це ризиковано. Солдати точно стежать за нами. Вони повинні були залишити вартових.

— Може, тоді есемеску твоєму татові? — запропонувала Ніка.

— Не думаю, щоб усередині Безформного нам вдалося відправити есемеску.

— Мій телефон не працює, — буркнув Нет. — Акумулятор сів. Краще пошукаймо Манфреда. Я переймаюся за нього.

— Не знаємо, чи залетів він разом з нами в Безформного, — сказав Фелікс.

— А навіщо ти хотів зателефонувати татові? — запитав Нет. — Він що, надішле нам на допомогу армію?

— Ну, сподіваюся, що не олімпійську збірну Польщі з плавання по-собачому.

— Ми перебуваємо в самому осередку битви!

— Не обов’язково. Якщо вони поставлять «Серце» на місце, то Безформний зникне, і ми просто впадемо в наш тривимірний простір.

— І вони за хвилину поставлять!

— Ми забули про одне, — раптом заявила Ніка. — Якщо можна торкатись оточення, переносити предмети, то німці можуть переставити диски й повернутися до часів Другої світової. Цей Вебер є одним з конструкторів кільця.

Фелікс замислився.

— Думаю, що це найгірший недотепа з команди вчених, — повільно відповів він. — Вони заштовхали його в цей проект, тому що ніхто інший не захотів іти. Але факт, він може випадково відправити нас у будь-який час.

Він знову замислився, після чого потягнувся до однієї з кишень рюкзака. Витяг латунний ключ.

— Це той ключ, який ми знайшли в Палаці культури, — сказав Нет. — Я думав, ти його викинув.

— На щастя, ні, — Фелікс придивився до ключа. Його голівка складалася з кілець, розміщених одне в одному. Кожне мало свою конфігурацію зубців. — Цей ключ запускає і вимикає «Кришталеве серце».

— Чому ти раніше про це не розповів? — запитала Ніка.

— Тому що тільки зараз зрозумів.

— Говори, що нам робити.

— Шульц розуміє польську! — Фелікс стукнув себе по лобі. — Він зайшов на кухню і сказав: «Пізно». — Він трохи подумав і додав: — Шкільний сленг, змішаний з комп’ютерною новомовою.

— Чую базу! — сказав Нет. — Того не роздуплять. Цей старий проц у блеку не вдуплиться.

— Погнали до квадрата на трьох коліщатах, — почав Фелікс насилу. — Інсертимо кей до заліза і робимо шат-даун на жорсткачі. Потім з бару, поки не треба платити. Як буде фартух, то десантуємося фар евей звідси. Відсендимо есесівця до предків і вилогінимося з цієї теми.

— Ну ти даєш, чувак! — Нет з повагою закивав.

Фелікс сховав ключ у кишеню, і друзі разом ступили три кроки всередину бази. Тут панувала жвава атмосфера. Солдати вишикувалися в шеренгу. Обер-лейтенант Йоганнес Бреннер, швидше за все, вирішив улаштувати стройову, щоб зміцнити дух солдатів. У вікні центру керування вони побачили Вебера, який розглядав «Кришталеве серце», і Шульца, який спостерігав за ним. Дітьми ніхто не цікавився, вважаючи, найімовірніше, їх абсолютно безпечними. Зрештою, їм однаково не було куди бігти. Вони тільки стояли осторонь і розглядали солдатів, вишикуваних у чотири шеренги. У спалахах холодного світла ті мали похмурий і грізний вигляд. У центрі керування вчений підняв «Кришталеве серце» і обережно опустив його в заглибину. Друзі мимоволі прихилили голови, але нічого не сталося. До них долинула лайка есесівця. Він кричав так, наче гавкає собака.

— Апдейт на левел вище? — запитав Нет.

— Зависаємо, поки блек не звалить із квадрата, — похитав Фелікс головою. — У теорії все виглядало добре. Почекаймо, доки він перестане кричати і спуститься.

— Можемо вже перестати перекручувати слова, — запропонувала Ніка. — Нас ніхто не підслуховує.

— Це ще невідомо, — Нет похитав головою. — Неологізуємо далі, для сейфу.

— Зараз самі себе перестанемо розуміти, — сказав Фелікс. — Питання звучить так: як туди потрапити і прокрутити ключ?

— А може, «Серце» зламалося? — сказала Ніка. — Сорок років воно смажило рибу, могло й зіпсуватися.

Пролунав постріл. Вони подивились у вікно центру керування. Шульц сховав зброю в кобуру. Науковця ніде не було видно. До приголомшених дітей повільно доходило те, що там сталося. Вони присіли за шафою, розраховуючи на те, що есесівець їх не помітить.

Бреннер, перервавши стройову підготовку, віддав кілька швидких команд. Четверо солдатів побігли в бік сходів. Після короткої боротьби вони провели вниз розлюченого есесівця. Бреннер зупинився просто навпроти нього і сказав кілька слів німецькою. Кілька разів прозвучало слово «ідіот». Униз знесли тіло вченого. Офіцер кілька секунд дивився на нього, потім перевів погляд на есесівця й віддав короткий наказ. Солдати відтягли його до стіни, посадили на підлогу і наручниками прикували до основи металевої решітки.

— Підтверджується теорія: що більше лихослів’я, то менше розуму, — прошепотів Фелікс, виглядаючи з укриття. — Він убив єдину людину, яка знала конструкцію кільця.

— Якщо нам треба звідси вийти, — сказала Ніка, — то зараз найкращий момент.

Хлопці погодилися з нею і навпочіпки під стіною поповзли в напрямку центру керування. Вони непомітно ввійшли туди і присіли за консоллю. «Кришталеве серце» тихо дзижчало над їхніми головами. Фелікс витягнув ключ і придивився.

— Якщо я неправий… — прошепотів він.

— Немає часу, — нагадала Ніка, дивлячись у бік сходів. — Зараз вони повернуться.

Фелікс опустився на коліна й відсунув кришку, що прикривала хитромудрий отвір із безліччю концентричних щілин. Він повільно засунув усередину латунний ключ. Той із брязкотом став на місце.

— Його можна повернути і вліво, і вправо. — Фелікс прибрав руку. — Більшість пристроїв вимикаються вліво… але якщо це виняток, то всі ми полетимо в місце, яке обрав рибалка, смажачи вранці яєчню.

— Крути вліво, — попросив Нет. — Я вже готовий опинитися де завгодно. Мені вже однаково.

Ніка поплескала його по плечу й нахилилася до Фелікса. Той стиснув зуби, немов очікував удару, і повернув ключ. Крім тихого скрипу механізму, нічого не сталося. Тоді він витягнув ключ.

— Це поразка, — прошепотів Нет.

Світло в залі стало тьмяніти. Кільце сповільнилось, і дзижчання трансформатора стихло. Унизу запанувала метушня.

— От лайно! — з обуренням вигукнув Нет. — Зараз вони прийдуть до тями!

Вони побігли сходами й непомітно сховалися за шафою. Діти спробували влаштувати гіперпросторовий стрибок назовні, але їм не вдалося.

— Повертаймося через задній вхід, — сказав Фелікс. — Може, кільце нас випустило.

— Ми у Безформному чи ні? — запитала Ніка.

— Скоро дізнаємося.

Схилившись, вони петляли між шафами в бік шафи, за якою були приховані двері. Навколо бігали солдати, не звертаючи уваги на Фелікса, Нета й Ніку. Ставало дедалі темніше. Діти ввімкнули навушні ліхтарики, але виявилося, що вони розрядились і ледь світяться. Чіпляючись за кабелі й натикаючись на різні предмети, вони дісталися до стіни та ряду електричних шаф.

— Яка з них? — запитав Нет, стаючи поруч із Феліксом. У темряві всі шафи мали однаковий вигляд.

— Не маю уявлення, — зізнався Фелікс.

Раптом позаду пролунав зойк Ніки. Вони обернулись і ошелешено завмерли. За кілька кроків від них стояв есесівець. Однією рукою він стискав плече Ніки, а в другій тримав пістолет.

— Повертаємося в центр керування та встановлюємо повернення в 1939 рік, — холодно сказав він ламаною польською мовою. — Попередимо командування про найважливіші події війни. Історія піде зовсім по-іншому.

Стало майже темно. Вони ледь бачили силует есесівця на тлі електричних конструкцій.

— Рухайтеся! — поквапив він, прикладаючи пістолет до голови дівчини.

Хлопці здригнулись і слухняно пішли в напрямку миготливих вікон центру керування. Шульц смикав Ніку, мов ганчір’яну ляльку, та йшов за дітьми.

Усередині електричних шаф почали клацати реле, вимикатися схеми. Уся складна система поступово засинала. На кілька секунд склепіння бази стало майже прозорим, відкриваючи зоряне небо без хмар. Приголомшений есесівець опустив зброю і подивився вгору.

— Зараз! — Фелікс ляснув Нета по плечу.

Обидва без зволікань кинулися на Шульца, і сила інерції перекинула його на землю. Пістолет випав з його руки. Ніка впала трохи далі. Німець вилаявся, легко струсив із себе хлопців і підвівся дуже сердитий. Фелікс кинувся до пістолета, але відчув на спині сильний удар.

— Тепер без заручників, ти, маленька гнидо! — есесівець підняв пістолет і штовхнув хлопців до Ніки.

Вони скулились біля бетонного цоколя і стиснули зуби. Есесівець ощирився в нещадній посмішці й навів на них зброю. У цей момент пролунав глухий удар, і Шульц упав на підлогу непритомний. За ним стояв молодий солдат вермахту, тримаючи автомат, мов дубину. Діти сіли на підлозі.

— Зі мною все добре, — сказала Ніка, потираючи плече, за яке її тримав есесівець. Але засичала від болю.

Діти дивилися на свого рятівника. Йому було років шістнадцять, і вигляд він мав такий самий переляканий, як і вони.

— Я знаю, що війна закінчилася шістдесят років тому, — сказав він англійською. — Ми програли її, тому що повинні були програти. Я не хочу туди повертатись і безглуздо гинути.

Солдат відвернувся і зник в темряві.

— Забираємося звідси, — запропонував Нет.

— Як він звільнився? — запитала Ніка, обмацуючи себе і кривлячись від болю. Схоже, вона відбулася лише синцями.

— Пам’ятаєш ланцюжок на ключах? — запитав Фелікс. — Наручники в Безформному не діють.

Хлопці допомогли Ніці підвестись і роззирнулися навкруги, але тут була абсолютна темрява. Десь у протилежному боці зали з’явилося слабке світло ліхтарика.

— Я не знаю, де ми, — прошепотів Фелікс. Він потягся до кишені, але згадав, що запальничка залишилась у директора Ромашки.

— Маю останній сірник із «Зайвих калорій», — сказав Нет, і за мить морок розвіяв слабкий вогник. — Туди.

Швидким кроком вони підійшли до стіни.

— Підпали коробку, — порадив Фелікс, потягнувшись до прихованої клямки, що блокувала двері.

Вони ввійшли в тунель і замкнули за собою двері. Коробка догоріла, і вони знов опинились у темряві.

— Можна було б скрутити ті плани бази і зробити з них смолоскип, — сказав Фелікс. — Але в нас уже немає сірників.

— Пам’ятаєте того чувака із «Зайвих калорій»? — запитав Нет. — Зараз ми могли б використати сірники, якими він запалив цигарку.

— Куріння вбиває…

— Ходімо навпомацки, — втрутилася Ніка.

— Я осел! — вигукнув Фелікс.

Він поліз у рюкзак і витяг йойобота. За мить тунель освітили два діоди.

Відома дорога привела їх до маяка, і вони вийшли на поверхню. Ще тривали буря і шторм, що означало: вони у своєму часі. Стояли перед будинком доглядача маяка, піднявши голови, та вдивлялися в темні вікна, в які тарабанив дощ.

— Ми можемо підключити телефон до джерела живлення, — запропонував Фелікс, — і написати есемеску. Принаймні спробувати.

— Гірше, якщо ми все ще там, — зауважила Ніка. — Може, це попередня ніч, та, що перед нашим спуском у підвал.

Вони подивилися на дорогу: всі сліди змило дощем.

— Не хочу застудитися, — сказав Нет. — Підемо потихеньку і сховаємося.

Фелікс подивився на сосну, що росла з килимка.

— Усе гаразд, — сказав він. — Сосна виросла в той день, коли ми спустились у підвал. Зараз уже за північ, тому нас там немає.

Він поліз у кишеню й витягнув ключ, пристебнутий карабіном на кінці пружини, але двері були незамкнені. Друзі обережно ввійшли, не вмикаючи світла, і піднялися на другий поверх.

— У тебе є зарядка до телефона? — запитав Фелікс.

Нет кивнув і поліз у рюкзак.

— Що буде, якщо ми зустрінемо тут самих себе? — запитав він, під’єднуючи зарядку до телефона. — Як ми дізнаємося, хто ми, а хто не ми? Ще заплутаємось, і хтось двічі відвідає базу!

— Ох, припини вже, — попрохала Ніка. — Ми просто сховаємось і почекаємо до ранку. Тоді помітять відсутність охоронця.

Вони сіли на ліжку і вирішили не спати до ранку.

— Знаєте, про що я згадав, — відгукнувся Нет. — Унизу є холодильник, а там запіканка з лососем…

Пролунав скрегіт у замку.

— У шафу, — прошепотів Фелікс.

Діти відчинили двері великої старої шафи і втиснулися між одягом. Присіли на скручених ковдрах і зачинили за собою двері.

Знизу долинала тиха розмова.

— Це ми? — прошепотіла Ніка.

— Здається, так, — відповів Фелікс. — Це ми п’ятнадцять хвилин тому.

Друзі сиділи в шафі на другому поверсі, прислухаючись до власної розмови, яку вели всього п’ятнадцять хвилин тому, і почувались як уві сні.

— Пам’ятаєте, як я почув щось нагорі? — раптово прошепотів Нет, нервово пересмикуючись.

— Ти почув нас, — відповів Фелікс. — Сиди тихо.

— Потрібно влаштувати якийсь шум. Інакше це означатиме, що шумів хтось інший… Я хотів би, щоб тут не було нікого, крім нас…

— Ми сидимо там, не усвідомлюючи, що чекає… тих нас унизу, — простогнала Ніка. — Це реально нагадує страшний сон.

— А якщо ми спустимось і попередимо самих себе, — вирішив Нет, — то втечемо від Шульца, і… тут залишаться дві наші копії! Чорт!

— Зараз! — вигукнув Фелікс. Ніка засичала на нього.

— Чуєте? — долинуло знизу. — Хтось нагорі є…

Діти завмерли від жаху. За мить до них долинув голос Шульца. Цього разу, коли вони почули його, видихнули з полегшенням.

— Ти хотів щось сказати? — пошепки запитав Нет.

— Тільки те, — відповів Фелікс, — що, перебуваючи в Безформному, ми не можемо закільцюватися… Тобто не повинні бачити самих себе.

— Отже? — Ніка підвищила голос.

— Отже… вже немає Безформного. Він перестав існувати… тихесенько, без феєрверків. Ми вільні…

— Ти впевнений? — запитав Нет.

Фелікс поліз під куртку Ніки по ланцюжок для ключів і спробував його розчепити. Коли це не вдалося, він відчинив двері шафи. Крізь вузьку щілину вони помітили блакитне світіння, що рухалося внизу.

— Отам ми в Безформному, — пояснював далі Фелікс. — Ми бачимо сяйво, тобто тепер, тут ми вже нормальні.

— Кінець кошмару… — зітхнув Нет.

— Не зовсім, — заперечив Фелікс. — На базі дві тисячі солдатів… Не всім набридла війна. Коли вони зрозуміють, що сталося, почнуть прочісувати територію.

— Тоді краще не виходьмо з шафи, — запропонувала Ніка. — І спробуймо не заснути.

— Я впевнений, що в такому стані до ранку я навіть не стулю очей, — рішуче заявив Нет.

* * *

Коли вони прокинулися, крізь щілину в шафі пробивалося денне світло. Ніка голосно позіхнула.

— У кого є жуйка? — запитала вона.

— Я купив кілька пачок у Ксьонжі, — відповів Фелікс і всіх пригостив.

— У мене все затерпло, — заявив Нет, намагаючись посовати ногою. — Я ніколи ще не спав у шафі. Як думаєте, ми можемо вже виходити?

І тоді вони раптом зрозуміли, що їх розбудило не світло. Унизу було чути кроки у важких черевиках.

— Ні… — прошепотів Нет. — Ні, ні…

За мить кроки загуркотіли на сходах.

— Ні… ні… — пошепки повторював Нет. Ніка схопила його за руку.

Двері шафи різко відчинились, і яскраве світло вдарило в очі. Діти затулилися руками й ще далі втиснулися в шафу. Вони могли розрізнити тільки розмиті фігури трьох солдатів і чорні дула автоматів.

— Тут вони! — закричав четвертий солдат, забігаючи в кімнату. — Ми всюди вас шукали. Виходьте негайно!

До дітей дійшло, що ці слова вимовлені чистою польською. Коли очі звикли до світла, вони змогли детальніше роздивитися солдатів. Ті були в польській військовій формі. Сучасній.

Діти повільно вилізли. Підтримуючи одне одного, діти завмерли в різних позах. Кілька годин сну в незручному місці мали наслідки. Нет був схожий на горбаня з «Собору Паризької Богоматері», а Фелікс — на лижника під час спуску. Ніка не відчувала ліву ногу, тому тримала її зігнутою, немов збиралася сісти в реверансі, і трималася за Нета.

— У мене мурашки… — стогнала вона.

Лейтенант Валигора дивився на них і усміхався.

— Ну-ну, — сказав він. — Добре ви перелякалися за ті кілька годин.

— Кілька годин… — Нет важко зітхнув. — Кілька годин…

На тремтливих ногах, тримаючись за стіни й накульгуючи, вони спустилися на перший поверх і вийшли з дому. Від грозових хмар не лишилось і сліду. У яскравих променях сонця стояли перед великим дубом два «Гонкери» з величезними колесами, а навколо них крутилося кілька солдатів у військовій формі. На галявині за півкілометра приземлився гвинтокрил «Мі-24». На всій видимій звідси ділянці шосе тяглася низка військових вантажівок і бронетранспортерів. Двигуни всіх машин наповнювали повітря вібрацією, басистим гудінням.

— Ось що нас розбудило, — здивувався Фелікс.

Унизу, з іншого боку пагорба, рівними шеренгами вишикувалися дві тисячі солдатів у військовій формі Вермахту. В них не було зброї. Їх групами під конвоєм супроводжували до вантажівок, які відразу ж від’їжджали.

Валигора вийшов з будинку.

— Чудова робота, — сказав він. — Здається, ви знову розв’язали нелегку загадку… О, вже час… — додав він із небажанням.

Він сів у «Гонкер», і вони рушили в напрямку шосе. Повз ряд вантажівок проїхали два великі чорні «мерседеси». Вони повернули й зупинилися на узбіччі. З першої машини вийшли двоє чоловіків у чорних костюмах і чорних окулярах.

— Це агент Бурбур! — вигукнув Нет, хоча з такої відстані неможливо було визначити напевно.

З-поміж вантажівок вийшов загін польських солдатів. Вони супроводжували скутого наручниками есесівця Шульца. У нього була перебинтована голова, а свій чорний кашкет він тримав у руках. Машина з Валигорою зупинилася біля них. Солдати перевірили якийсь документ, після чого передали в’язня агентам. Один із чоловіків у чорному зняв з нього наручники, другий відкрив дверцята «мерседеса» й допоміг Шульцові сісти в машину.

— Вони звільнили його! — здивувалася Ніка. — Хто вони такі?

«Мерседес» зник на величезній швидкості.

— Ніколи не дізнаємося, ким є ці люди в чорному, — буркнув Фелікс.

Друзі спостерігали за всім, не знаючи, що й думати. Повільно до них дійшло, що вже все закінчилося. Вони усміхнулись і міцно обнялися, наче хотіли перевірити, що це не сон. Плескали одне одного по плечах і голосно сміялися. Діти відчували неймовірне полегшення і в цей момент були найщасливішими людьми на Землі.

³³ Пабло Пікассо — відомий художник, у своїх кубістичних картинах показував тривимірність тіл. (Прим. авт.)

³⁴ Вермахт — збройні сили нацистської Німеччини. (Прим. авт.)

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Фелікс, Нет і Ніка сиділи за столом, винесеним надвір із будинку доглядача маяка на час, поки викорчовувалися кущі. Діти пили чай і жували в’ялене м’ясо. Вони могли скористатися бабусиними запасами в холодильнику, але вирішили спочатку з’їсти провіант Мандрівника. Вантажівки поїхали. Солдатів Вермахту допитали і відправили по домівках, визнавши, що за шістдесят років після війни всі звинувачення знято через термін давності. Винятком став Шульц, але він зник.

Друзі ніжилися в солодкій ліні, і їм ніщо не затьмарювало щастя. Тато Фелікса повернувся в Міло, щоб продовжити дослідження протягом наступного місяця. Це означало, що їм не обов’язково проводити канікули в місті. Усе вказувало на те, що їх чекає нарешті заслужений відпочинок. Манфред мусив покинути міні-роботів. Він знову жив у ноутбуці, який, на щастя, вдалося відремонтувати. Папка з планами бази була засекречена разом із таємничими записами німецькою. Засекречене було все, пов’язане з обладнанням, яке називали “Wunrung”, або просто «Кільце».

Фелікс глянув на телефон Нета, що лежав на столі, і порахував час.

— За п’ять хвилин ми будемо знешкоджувати бомбу в Лондоні, — він із недовірою похитав головою.

— Можемо зателефонувати на гарячу лінію радіостанції «Зет» і отримати пару сотень за інформацію, — втрутився Нет.

— Тут немає зв’язку, — нагадав Фелікс. — Але в нас є інша важлива справа для обмірковування. Ми бачили Теоретично Можливу Катастрофу в глобальному вимірі. Земля, перетворена на пустелю… Ми єдині, хто знає, до чого реально призведе знищення природи. Ми повинні застерегти всіх.

— Я думаю, про те, чим усе може закінчитися, говорить занадто багато людей, — зауважила Ніка, крутячи бинт на пальці. — Тільки ніхто не хоче слухати.

— Тоді й нас не послухають. — Нет знизав плечима. — І взагалі, як ми про це розповімо? Кому?

Хвилину вони сиділи мовчки. З будинку лунали удари сокири. У перервах було чути шум моря і крики чайок.

— Ти все ще віриш, що майбутнє можна змінити? — запитала Ніка.

— Думаю, що зі зміною майбутнього — як із тим маяком, — відповів Фелікс. — Він не працює вже багато років, і вже ніхто ніколи його не засвітить. Але якби знайшовся хтось, кому реально не все одно, і якби він дуже постарався, то вдалося б його засвітити. Тільки це малоймовірно.

Робітники почали виносити з дому спиляні дерева.

— Це хороший сюжет для книжки, — сказала Ніка. — Знайдемо якогось автора й розповімо йому все. Він напише роман, його прочитають і трохи задумаються.

— Швидше за все, нам змінять імена, — похитав головою Нет. — Книжка матиме назву «Льолек, Болек, Йоля і “Кришталеве серце”».

— Добре сказав! — Ніка штовхнула його в плече і розсміялася.

— Думаєш, якийсь автор погодиться? — запитав Фелікс.

— Навіть зрадіє, — знову втрутився Нет. — Цим фантастам доводитися страшенно багато напружуватись і вигадувати. А тут не потрібно нічого вигадувати. Достатньо написати як було.

— Може, хоча б трохи напружиться, — усміхнувся Фелікс, — і придумає, що таке ті флюскаки.

Діти засміялися.

— Манфреде? — Нет схилився над телефоном. — Що ти робиш?

— Засмагаю.

— Ще раз спасибі, що викликав Валигору і цілу армію…

— Ви мені дякували вже разів десять… Але це приємно, можете продовжувати.

На стежці з’явився рибалка у своєму традиційному костюмі. Він вів старий велосипед, спираючись на його кермо. З будинку вибіг кіт Азор і потерся об ноги чоловіка.

— Погане світло зникло… — Рибалка подивився на кота і поставив велосипед під стіну. — За місяць повернемося додому.

Він критично подивився на сосну, що росла з килимка, і на бур’ян, який стирчав зі стін.

— А я говорив: тільки не смітити, негідники, — буркнув він, прямуючи в бік маяка.

Він відкрив рипучі двері і зник у темному приміщенні.

Друзі здивовано спостерігали за ним, але вирішили, що до кінця дня не будуть цікавитися нічим, крім відпочинку.

— Випиймо за те, — сказала Ніка, піднімаючи склянку, — щоб якийсь час не відбувалося нічого незвичайного.

Вони знову засміялися. Цокнулися склянками і випили холодний напій до дна.

* * *

Коли ввечері вони вийшли на прогулянку, несподівано їх осліпило яскраве біле світло.

Це сяяв маяк.

Варшава, 2005

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.